Grof Petar IV. Zrinski (Vrbovec, 6. lipnja 1621. – Bečko Novo Mjesto, 30. travnja 1671.), bio je hrvatski ban, vojskovođa i pjesnik.

 Životopis
Petar Zrinski rodio se u Vrbovcu, mjestu istočno od Zagreba, a pogubljen je 30. travnja 1671. godine u Bečku Novom Mjestu. Otac mu je bio hrvatski ban Juraj (V.) Zrinski, a majka grofica Magdalena Széchy. Bio je praunuk Nikole Šubića Zrinskog, sigetskog junaka, a unuk Jurja (IV.) Zrinskog, koji je dao tiskati prvu hrvatsku knjigu na kajkavskom narječju "Decretum tripartitum" u Nedelišću kraj Čakovca 1574. godine.

Kad je Petar imao samo pet i pol godina, njegov otac je preminuo u austrijskom vojnom taboru u Požunu (današnji glavni grad Slovačke Bratislava), sudjelujući u Tridesetogodišnjem ratu.  Prema nekim povijesnim izvorima dao ga je, nakon verbalnog razmimoilaženja, otrovati habsburški general Wallenstein. Nakon smrti oca Jurja V., kao dijete je uz brata Nikolu VII. nominalno obnašao čast legradskoga (međimurskoga) kapetana. Po savjetu ugarskog primasa P. Pázmánya 1630. je zajedno s bratom započeo školovanje kod isusovaca u Grazu, a nastavio ga na isusovačkom učilištu u Trnavi. U pratnji kanonika Matije Szenkviczija poslije je s bratom otputovao u Italiju, gdje se bavio vojnim znanostima i topništvom. Nakon povratka u Hrvatsku 1637. sukobio se s Osmanlijama kraj Kanjiže (Nagykanizsa), a iduće godine s Nikolom je podijelio obiteljsko imanje.Petar IV. Zrinski, Hrvatska enciklopedija, LZMK, pristupljeno 31. prosinca 2015.

mini|220px|lijevo|Spjev "Sirena Jadranskoga mora" koji je Petar objavio 1660. godine

Školovao se Petar, zajedno s bratom Nikolom, najprije kod zagrebačkog biskupa Petra Domitrovića, zatim u Mađarskoj i Austriji, a neko vrijeme je boravio i u Italiji, gdje se je bavio vojnim znanostima i topništvom. Nakon toga je pretežno živio u dvorcu obitelji Zrinskih u Čakovcu (Međimurska županija), te u Ozlju. Kad se je vratio iz Hrvatske u Ugarsku, sukobio se je s Osmanlijama kod Velike Kaniže.

Godine 1643. vjenčao se s groficom Anom Katarinom Frankapan, polusestrom Frana Krste Frankopana. Imali su četvero djece, Jelenu (rođenu 1643.), Ivana Antuna (rođenog 1651.), Juditu Petronelu i Zoru Veroniku.

Još prije slavne urote imao je problema s vlastima koje su ga optužile za veleizdaju, a to je bilo zbog zauzimanja zemljišta kod Martinšćice kod Rijeke. Ipak, ubrzo je pomilovan.

Petar je također, poput starijeg brata, bio velik ratnik koji se proslavio u mnogim bitkama.

Već 1647. godine postavljen je na dužnost kapetana žumberačkih uskoka s kojima je sudjelovao u zadnjim godiana Tridesetogodišnjeg rata. Zrinski se istaknuo u završnim bitkama 1647. i 1648. koje su bile na njemačkom i češkom bojištu.

mini|220px|desno|Poprsje Petra Zrinskog u središtu Čakovca

Nakon toga, ratovao je s Osmanlijama. Osmanskim je snagama nanio poraz kod Slunja 1649. godine. Tijekom Kandijskog rata pomagao je mletačku stranu, nanijevši turskim snagama veliku štetu. Ratovao je na suhozemnom i pomorskom ratištu. Po povratku u Hrvatsku nastavlja vojevati protiv Turaka. Porazio ih je u Lici 1655. godine. Napredovao je u vojnoj hijerarhiji, pa je postavljen za ogulinskog i senjskog kapetana i kapetana cijelog Primorja.
Dok je trajao Erdeljski rat, Zrinski je pobjeđivao Turke po hrvatskim gorskim krajevima, a ističe se velika pobjeda u Gackoj kod Jurjevih Stijena 16. listopada 1663. godine. Tu je s 300 hrvatskih ratnika razbio Deli-pašu Badanjkovića i njegovih 1.400 vojnika, te kad je sa svojih 2.500 ratnika razbio Ali-pašu Čengića i njegovih 10.000 vojnika. Koliko je bio sjajan ratnik i velik junak, najbolje govori podatak da je kralj nazvao Petra "štitom kršćanstva i strašilom Turaka"Petar Zrinski. Moje drago srce: pismo Petra Zrinskoga Katarini Zrinski u suvremenim prijevodima, pripremio Dražen Budiša, likovno i grafički oblikovao Frane Paro, 3. izd., Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1993., str. 31.Hrvoje Gračanin: Petar Zrinski s 2000 krajišnika potukao 8000 Turaka i - kažnjen, Večernji list, 4. srpnja 2010. Premda je Europa brujala o veličanstvenoj pobjedi, uskogrudnost, zavist i sitni sebeljubni interesi vrhovnog zapovjednika Vojne krajine generala Ivana Herberta Auersperga poništili su učinke pobjede: Zrinskog je tužio zbog neposluha, pa je Zrinski bio prisiljen predati ratni plijen i zatočenike.

Nakon smrti starijeg brata Nikole krajem 1664. godine, Petar Zrinski je, 1665. godine, imenovan hrvatskim banom, ali je službeno preuzeo dužnost tek u godini 1668. zbog raznoraznih političkih kalkulacija bečkog dvora.

Petar Zrinski bio je i pjesnik, a 1660. godine preveo je s mađarskog jezika i u Mletcima izdao poznati spjev svog brata Nikole Zrinskog Čakovečkog "Sirena Jadranskoga mora" (Adrianskoga mora sirena). Pritom je napisao stotinjak vlastitih strofa u kojima je iskazao neprijateljstvo prema Nijemcima, s kojima je bio u dugotrajnoj zavadi na vojnokrajiškom području, pa tako njegov hrvatski prepjev, za razliku od madžarskoga izvornika, u svojem sadržaju nosi izrazito hrvatsko obilježje. O utjecaju što ga je Petar imao na suvremenike svjedoči poema dubrovačkoga književnika Vladislava Menčetića Trublja slovinska (1665), koju je 1663. ispjevao Petru »v pohvalu«. Znameniti hrvatski povjesničar I. Lučić posvetio mu je kartu naslovljenu »Današnji Ilirik«, objavljenu u djelu O Kraljevstvu Dalmacije i Hrvatske u šest knjiga (1666.).

 Zrinsko-frankopanska urota

mini|220px|lijevo|Autografi Nikole i Petra Zrinskog

Zajedno sa svojim šurjakom Franom Krstom Frankopanom, Petar Zrinski je nastavio borbu za prava Hrvatske koju je započeo njegov brat Nikola, pa se tako povezao s glavnim mađarskim vođama. Povod za nezadovoljstvo bio je sramotni Vašvarski mir, sklopljen 10. kolovoza 1664. godine, kojim su Turci, premda poraženi u Monošterskoj bitki, od Bečkog dvora dobili pravo da zadrže sve do tada osvojene teritorije. Nezadovoljnici su stvorili savez nazvan Zrinsko-frankopanska urota, kojim su željeli umanjiti sve veći centralizam i apsolutizam hrvatsko-ugarskog kralja Leopolda I. Habsburgovca.

Kad je, međutim, 1666. godine umro ostrogonski nadbiskup Đuro Lippay, a 1667. godine ugarski palatin Franjo Wesselényi, hrvatsko-ugarski savez oslabio je i na kraju se skoro potpuno raspao zbog različitih ideja i načina vođenja urote.

Ubrzo je i bečki dvor, koji je provodio centralizam i apsolutizam ne mareći za prava hrvatskog naroda i obveze potpisane Pactom Conventom iz 1102. godine, sve saznao zahvaljujući izdaji iz urotničkih redova. Dana 13. ožujka 1670. godine Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan odlaze u Beč da bi se opravdali caru, odnosno kralju, očekujući njegovo razumijevanje za hrvatsko nezadovoljstvo. Međutim, Leopold I. ih odmah daje uhititi i zatočiti u Bečkom Novom Mjestu.

 Osuda i smaknuće
mini|220px|desno|Petar Zrinski

Nakon dugotrajne istrage Zrinski i Frankopan bili su osuđeni na smrt odsijecanjem glave i desne ruke. 11. travnja 1671. godine poseban sud optužio je Petra Zrinskoga da je htio postati vladar (što je značilo da je radio protiv Habsburgovaca), a Frana Krstu Frankopana da je pozvao na ustanak. U presudi Petru Zrinskome stajalo je kako je: .Petar Zrinski. Moje drago srce: pismo Petra Zrinskoga Katarini Zrinski u suvremenim prijevodima, pripremio Dražen Budiša, likovno i grafički oblikovao Frane Paro, 3. izd., Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1993., fusnota na str. 33.

Neposredno prije izvršenja presude Leopold I. djelomično je uvažio njihovu žalbu i nije im trebala biti odsječena ruka. U Bečkome Novom Mjestu (Wiener Neustadt), dana 30. travnja 1671. godine Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan pogubljeni su na opće zgražanje i zaprepaštenje hrvatske i ugarske javnosti, te čitave Europe. Osim njih smaknuti su i članovi urote Franjo Nádasdy i Erazmo Tattenbach. Ovim tragičnim krajem okončala je pobuna hrvatskih i ugarskih velikaša protiv Habsburgovaca koja je ostala poznata pod nazivom urota Zrinsko-frankopanska. Pobuna je trajala od 1664. godine a nastala je zbog nastojanja bečkog dvora da Hrvatskoj i Ugarskoj nametne centralizam i apsolutizam kakvim se već upravljalo u Austrijskim nasljednim zemljama i Češkoj. Kako bi se efikasnije oduprli dvoru ugarski velikaši se udružuju s hrvatskim i traže oslobođenje dijelova teritorija od Osmanlija smatrajući da će ponovno ujedinjenje zemalja krune sv. Stjepana biti najbolja obrana od centralističkih težnji Habsburgovaca. Nakon niza preokreta te pokušavanja povezivanja s Francuskom i Venecijom, urotnici naposljetku čine očajnički pokušaj dogovora sa sultanom Mehmedom IV., ali izdajom iz vlastitih redova sve se doznaje na dvoru i urota je otkrivena. Nakon što su uvidjeli besmislenost daljnjeg djelovanja Zrinski i Frankopan traže pomirenje i milost cara te se u travnju 1670. godine dragovoljno predaju u Beču.

Kako se pokazalo milost nisu dobili. Obojica su pogubljena, a sva njihova imanja su konfiscirana. Neuspjeh urote označio je i kraj starih velikaških obitelji Zrinskih i Frankopana. Protuhabsburški pokret u Ugarskoj nastavio je unuk smaknutog Petra Zrinskog, Franjo Rákóczi, sin Petrove kćeri Jelene Zrinske.Dražen Krajcar, Smaknuti Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan – 1671., povijest.hr, pristupljeno 19. prosinca 2019.

 Posljedice
mini|desno|220px|Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan

Bečki dvor je ustrajno nastojao uništiti sve što je bilo u vezi s obiteljima knezova Zrinskih i Frankopana, i to mu je u sljedećih tridesetak godina i uspjelo.

Žena Petrova, (Katarina Zrinski), biva zatvorena, te umire umno poremećena, u samostanu u Grazu, 16. studenoga 1673. godine. Nakon pogubljenja, vlastodršci iz Beča (Wien) potpuno su opljačkali i uništili dvije najslavnije obitelji u hrvatskoj povijesti. Mletački poslanik povodom tih događaja zapisuje: "Ovo je kraj dviju najuglednijih obitelji živućeg svijeta. Osobito Zrinski bijaše cijenjen, jer 60 potkraljeva ili banova dade njegov rod u Hrvatskoj."

Petrova i Katarinina djeca podijelila su žalosnu sudbinu svojih roditelja. Sin i nasljednik Ivan Antun Zrinski umro je 11. studenoga 1703. godine u tamnici u Grazu i bio posljednji muški potomak slavne hrvatske velikaške obitelji. Kćeri Judita Petronela i Zora Veronika završile su život kao opatice u samostanu, prva kao klarisa u Zagrebu 1699. godine, a druga kao uršulinka u Celovcu (Klagenfurtu) u Austriji 1735. godine.

Jedino je treća, najstarija kći, Jelena imala nešto drukčiju sudbinu: bila je udata prvo za mađarskog velikaša Franju I. Rákóczija, a nakon njegove smrti za Imrea Thökölyja, i sa svojim muževima se u istočnim dijelovima Ugarske borila protiv tiranije s Habsburškog dvora. Umrla je 18. siječnja 1703. godine u Nikomediji, današnjem Izmitu, gradu istočno od Carigrada (Istanbula).

Tijelo Petra Zrinskoga je, zajedno s tijelom Frana Krste Frankopana, bilo najprije pokopano u Bečkom Novom Mjestu, a danas se nalazi u Zagrebačkoj katedrali.

Godine 1907. Družba "Braća Hrvatskoga Zmaja" pronašli su kosti hrvatskih mučenika Petra Zrinskoga i Frana Krste Frankopana, a 28. travnja 1919. godine hrvatski rodoljubi njihove su ostatke prenijeli i 30. travnja 1919. godine pokopali u zagrebačkoj katedrali.Ljubomir Škrinjar, Bog nam sreću daj! - Hrvatski nek živi zmaj!:, HKV, 27. studenoga 2011., pristupljeno 21. lipnja 2017.

 Pismo Petra Zrinskoga supruzi
mini|220px|lijevo|Pismo Petra Zrinskoga supruzi

Noć prije pogubljenja Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan napisali su oproštajna pisma svojim suprugama, Ani Katarini Zrinski i Juliji Naro Frankopan. Fran Krsto Frankopan napisao je svoje pismo supruzi Juliji Naro na talijanskome jeziku, pošto mu je supruga bila Talijanka, a Petar Zrinski svojoj supruzi Ani Katarini, hrvatskoj banici i spisateljici, na hrvatskome jeziku.Petar Zrinski. Moje drago srce: pismo Petra Zrinskoga Katarini Zrinski u suvremenim prijevodima, pripremio Dražen Budiša, likovno i grafički oblikovao Frane Paro, 3. izd., Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1993., str. 32. Oproštajno pismo utamničenog Petra Zrinskoga napisano svojoj voljenoj Katarini, započeto riječima "Moje drago Zercze" (srce), jedan je od najpotresnijih tekstova koji je ikada nastao na hrvatskome jeziku.Petar Zrinski. Moje drago srce: pismo Petra Zrinskoga Katarini Zrinski u suvremenim prijevodima, pripremio Dražen Budiša, likovno i grafički oblikovao Frane Paro, 3. izd., Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1993., str. 32. Jedno je od najljepših pisama toga doba.

Tražeći knjige za svoje djelo o suvremenim prijevodima pisma, priređivač Dražen Budiša pronašao je knjige u kojima je pismo Petra Zrinskoga prevedeno s hrvatskoga jezika na njemački, talijanski, latinski, nizozemski, engleski, francuski i španjolski jezik i jedan rukopis u kojemu je prijevod toga pisma na mađarski jezik.Petar Zrinski. Moje drago srce: pismo Petra Zrinskoga Katarini Zrinski u suvremenim prijevodima, pripremio Dražen Budiša, likovno i grafički oblikovao Frane Paro, 3. izd., Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1993., str. 33. Izvornik pisma čuva se u pismohrani Zagrebačke biskupije i jedan je od prvih hrvatskih tekstova preveden na brojne europske jezike.

 Moje drago Zercze  Moje drago serce Moje drago Zercze, nimaisze Salosztiti zurchu ovoga
moga piszma niti burkati polegh Bosjega dokonchania
Zutra o deszete ore budu mene gllauu zekli y tulikaisse
naukupe tuojemu Bratczu. Danassmo mi jedan
od drugoga zercheno proschenie uzeli. Zato jemliem
ja zada po ovom lisztu y od tebe ieden vekovechni
ualete, Tebe proszechi akoszamte uchem zbantual
allitisze uchem zameril (koje ja dobro znam) oproszti mi.
Budi Bog hualien jaszam uzmerti dobro priprauan
nitisze plassim jasze uffam u boga uszamoguchega
koimeie na ouom zuetu ponizil, dasze tulikaisse
mene hoche zmiluuati, y jaga budem molil y
proszil komu zutra doiti uffamsze dasze nai
naukupa pred niegouem zuetem thronussem
u dike vekouechne zasztanemo. Veche nistar
neznamti piszati, niti za zina, niti za druga do-
konchania nassega ziromastua. Jaszam uszte na
Bosju uoliu oztauil. Tisze nistar nesalosti
ar je tho tak moralo biti. V Nouem Mesztu
pred zadnim dnevom moiega zivliena, 29
dan aprila meszecza o zedme ore pod vecher
letta 1671. Naite Gos. bog z mojum kcherium
Aurorum Veronicum blagoszloui.

Groff Zrini PetarMoje drago serce. Nimaj se žalostiti zverhu ovoga
moga pisma niti burkati. Polag Božjega dokončanja
sutra o desete ore budu mene glavu sekli, i tulikajše
naukupe tvojemu Bratcu. Danas (s)mo mi jedan
od drugoga serčeno prošćenje vzeli. Zato jemljem
ja sada po ovom listu i od tebe jedan vekovečni
valete, Tebe proseći ako sam te u čem zbantuval
aliti se u čem zameril (koje ja dobro znam) oprosti mi.
Budi Bog hvaljen, ja sam k smerti dobro pripravan
niti se plašim. Ja se ufam u Boga vsamogućega
koji me je na ovom svitu ponizil, da se tulikajše
mene hoće smiluvati, i ja ga budem molil i
prosil (komu sutra dojti ufam se) da se mi
naukupa pred njegovem svetom thronušem
u dike vekovečne sastanemo. Veće ništar
ne znam ti pisati, niti za sina, niti za druga do
končanja našega siromaštva. Ja sam vse
na Božju volju ostavil. Ti se ništar ne žalosti
ar je to tak moralo biti. U Novom Mestu
pred zadnjim dnevom mojega zaživljenja, 29
dan aprila meseca o sedme ore podvečer,
leta 1671. Naj te Gospodin Bog s moju kćerju
Auroru Veroniku blagoslovi.

Groff Zrini PetarPetar Zrinski. Moje drago srce: pismo Petra Zrinskoga Katarini Zrinski u suvremenim prijevodima, pripremio Dražen Budiša, likovno i grafički oblikovao Frane Paro, 3. izd., Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1993., str. 8.-9.
 Opsada Sigeta
Sigetska bitka ušla je u usmenu tradiciju u Hrvatskoj, te u pisanu književnost i u Hrvatskoj i u Europi. Prvo autentično svjedočanstvo, opis opsade i propasti grada Sigeta (»Segeta«) opisao je Franjo Črnko, na hrvatskom jeziku. Njegovo je djelo prevedeno na latinski, a zatim i na njemački i talijanski jezik. Tako je sigetska tema postala europskom temom: zajedničkom borbom i požrtvovnošću može se zaustaviti svako zlo, pa i osmansko ugrožavanje kršćanske Europe. Petrov brat, Nikola, na mađarskom je jeziku opjevao sigetsku epopeju pod nazivom Propast Sigeta. Petar je, zatim, presadio spjev iz mađarskoga na hrvatski jezik, pod naslovom Opsada sigecka, za svoje hrvatske čitatelje. Tako je i Mađarima i Hrvatima, u odsudnim ratnim sukobima s Turcima ponuđena velika epopeja jednoga od najvažnijih događaja sredinom 16. stoljeća, hrabra i herojska smrt branitelja grada i njegovih utvrda. Svojom borbom na život i smrt spriječili su Turke do dođu do Beča, da iz Beča krenu u islamizaciju onovremene Europe, koja je bila politički i vjerski podijeljena i rascjepkana.Josip Bratulić, Petar Zrinski i njegova Opsida sigecka u povjesnicama hrvatske književnosti, Kolo, br. 3, 2016., pristupljeno 19. prosinca 2019.

Petar Zrinski u svom djelu Opsada sigetska, opisuje povijesni pothvat i junačku smrt svog pradjeda pod gradom Sigetom 1566. godine. Ban Nikola Šubić Zrinski odlučio se s malom četom vojnika oduprijeti protivnim silama turske vojske pod vodstvom sultana Sulejmana. Petar Zrinski u petnaest poglavlja opisuje slavnu bitku i obranu Sigeta. Na samom početku autor zaziva muzu te je moli za nadahnuće i potporu u pisanju. Nakon toga daje kratku pretpovijest same bitke, odnosno objašnjava kako je Sulejman potaknut Božjim djelovanjem koji je htio kazniti kršćane zbog toga što je uvidio među njima nestalnost i gubitak prave vjere.Opsada Sigeta, lektire.hr, pristupljeno 19. prosinca 2019.

 Zanimljivosti
 Hrvatski istraživač Dragutin Lerman za vrijeme ekspedicije u porječju Konga 1893. godine otkrio je, na rijeci Couilou (Kwilu), vodopade kojima nadjenjuje ime Slapovi Zrinski, (Zrinski Chutes),Hrvatska enciklopedija: Lerman, Dragutin, pristupljeno 9. ožujka 2015. koje nose i danas.
 Grof Petar Zrinski 1665. godine ozdravio je u Rogaškoj Slatini pa je nakon toga izvor Rogaške mineralne vode postao poznatim.Rogaška i ljekovita mineralna voda, pristupljeno 9. ožujka 2015.

 Poveznice
 Ana Katarina Zrinska
 Jelena Zrinska
 Frankapani

 Bilješke
Prijepis pisma po izvorniku koji se čuva u Arhivu zagrebačke nadbiskupije. Kaligrafski.Petar Zrinski. Moje drago srce: pismo Petra Zrinskoga Katarini Zrinski u suvremenim prijevodima, pripremio Dražen Budiša, likovno i grafički oblikovao Frane Paro, 3. izd., Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1993., str. 8.
Po današnjem načinu pisanja.

 Izvori

 Vanjske poveznice

 Hrvoje Petrić, Zrinsko-frankopanska urota, povijest.net
 Vladimir Kalsan, 30. travanj – dan pogibije Zrinskog i Frankopana, povijest.net, 22. travnja 2012., (u međumrežnoj pismohrani archive.org 27. travnja 2012.)
 Građa o Zrinskima, Nacionalna i sveučilišna knjižnica u Zagrebu, virtualna.nsk.hr

Petar
Kategorija:Hrvatski banovi
Kategorija:Hrvatski vojni zapovjednici
Kategorija:Hrvatski grofovi
Kategorija:Hrvatski pjesnici
Kategorija:Životopisi, Vrbovec

When Peter was only five and a half years old, his father died in the Austrian military camp in Požuna (now the capital of Slovakia Bratislava), taking part in the Thirty-Year War.

Zrinski, Petar IV., hrvatski ban (Vrbovec, 6. VI. 1621 – Bečko Novo Mjesto, 30. IV. 1671). Nakon smrti oca Jurja V., kao dijete je uz brata Nikolu VII. nominalno obnašao čast legradskoga (međimurskoga) kapetana. Po savjetu ugarskog primasa P. Pázmánya 1630. je zajedno s bratom započeo školovanje kod isusovaca u Grazu, a nastavio ga na isusovačkom učilištu u Trnavi. U pratnji kanonika Matije Szenkviczija poslije je s bratom otputovao u Italiju, gdje se bavio vojnim znanostima i topništvom. Nakon povratka u Hrvatsku 1637. sukobio se s Osmanlijama kraj Kanjiže (Nagykanizsa), a iduće godine s Nikolom je podijelio obiteljsko imanje. Od tada je boravio u Ozlju, gdje se 1641. oženio Anom Katarinom Frankapan. Zbog zauzimanja zemljišta kraj Martinšćice kraj Rijeke bio je optužen za veleizdaju, ali je ubrzo bio pomilovan i 1647. postavljen za velikoga kapetana žumberačkih uskoka s kojima je sudjelovao u Tridesetogodišnjem ratu (1618–48), istaknuvši se u završnim bitkama 1647–48. na njemačkom i češkom bojištu. God. 1649. potukao je Osmanlije kraj Slunja, a po izbijanju Kandijskoga rata od 1654. pomagao je Mletačku Republiku na kopnu i moru, nanijevši Osmanlijama velike štete. Vrativši se u domovinu 1655. suzbio je Osmanlije u blizini Perušića u Lici. God. 1658. bio je postavljen za ogulinskog i senjskoga kapetana te kapetana cijeloga Primorja. U vrijeme Erdeljskoga rata izvojevao je 16. X. 1663. veliku pobjedu nad Osmanlijama kraj Jurjevih Stijena blizu Otočca. U jesen 1664. pristupio je uz brata Nikolu VII. protuhabsburškoj uroti, uz koju je povezana njegova daljnja sudbina. Nakon smrti brata Nikole, 24. I. 1665. bio je imenovan hrvatskim banom, ali je u tu čast bio uveden tek potkraj 1668. Nakon sloma neuspjele urote usmjerene protiv habsburškog apsolutizma uhićen je zajedno s F. K. Frankapanom te pogubljen 1671. Njegovi su posjedi tada prešli u vlasništvo krune pa je time velik dio Hrvatske bio stavljen pod upravu Dvorske komore. Bavio se književnim radom, napisao prepjev Nikolinih pjesama (pisane na madžarskom) i objavio ga u 1660. u Veneciji pod naslovom Adrianskoga mora sirena. Pritom je napisao stotinjak vlastitih strofa u kojima je iskazao neprijateljstvo prema Nijemcima, s kojima je bio u dugotrajnoj zavadi na vojnokrajiškom području, pa tako njegov hrvatski prepjev, za razliku od madžarskoga izvornika, u svojem sadržaju nosi izrazito hrvatsko obilježje. O utjecaju što ga je Petar imao na suvremenike svjedoči poema dubrovačkoga književnika Vladislava Menčetića Trublja slovinska (1665), koju je 1663. ispjevao Petru »v pohvalu«. Znameniti hrvatski povjesničar I. Lučić posvetio mu je kartu naslovljenu »Današnji Ilirik«, objavljenu u djelu O Kraljevstvu Dalmacije i Hrvatske u šest knjiga (1666).
Citiranje:
Zrinski, Petar IV.. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=67476>.

Question: where did petar zrinski's father die

Question: in which war did petar zrinski's father die

in which war did petar zrinski's father die

Question: how old was petar zrinski when his father died

how old was petar zrinski when his father died

Question: in which slovakia city is petar zrinski born

in which slovakia city is petar zrinski born

Question: when did petar zrinski's father die

Question: what nationality was petar zrinski's father

what nationality was petar zrinski's father

Question: petar zrinski is the capital of which european country

petar zrinski is the capital of which european country

When Peter was only five and a half years old , his father died in the Austrian military camp in Požuna ( now the capital of Slovakia Bratislava ) , taking part in the Thirty - Year War .

Both were destroyed, and all of their possessions were confiscated.

Neuspjeh urote označio je i kraj starih velikaških obitelji Zrinskih i Frankopana.
Odlukom cara i kralja Leopolda I. Habsburškog hrvatski velikaši Petar Zrinski (bivši hrvatski ban) i Fran Krsto Frankopan (njegov šogor) smaknuti su u Bečkom Novom Mjestu 30. travnja 1671. godine. Obojica su osuđena zbog veleizdaje i pozivanja na ustanak protiv vladara te im je bila određena kazna odsijecanja glave i ruke. Leopold je naknadno je uvažio njihove molbe i pomilovao ih od odsijecanja ruku, a glave su im odsječene mačem pošto su bili plemići.
Ovim tragičnim krajem okončala je pobuna hrvatskih i ugarskih velikaša protiv Habsburgovaca koja je ostala poznata pod nazivom urota Zrinski – Frankopana. Pobuna je trajala od 1664. a nastala je zbognastojanja bečkog dvora daHrvatskoj i Ugarskoj nametne centralizam i apsolutizam kakvim se već upravljalo u Austrijskim nasljednim zemljama i Češkoj. Da bi se efikasnije oduprli dvoru ugarski velikaši se udružuju s hrvatskim i traže oslobođenje dijelova teritorija od Osmanlija smatrajući da će ponovno ujedinjenje zemalja krune sv. Stjepana biti najbolja obrana od centralističkih težnji Habsburgovaca.
Nakon niza preokreta te pokušavanja povezivanja s Francuskom i Venecijom, urotnici naposljetku čine očajnički pokušaj dogovora sa sultanom Mehmedom IV., ali izdajom iz vlastitih redova sve se doznaje na dvoru i urota je otkrivena. Nakon što su uvidjeli besmislenost daljnjeg djelovanja Zrinski i Frankopan traže pomirenje i milost cara te se u travnju 1670. dobrovoljno predaju u Beču.
Kako se pokazalo milost nisu dobili. Obojica su pogubljena, a sva njihova imanja su konfiscirana. Neuspjeh urote označio je i kraj starih velikaških obitelji Zrinskih i Frankopana. Protuhabsburški pokret u Ugarskoj nastavio unuk smaknutog Petra Zrinskog – Franjo Rákóczi – sin Petrove kćeri Jelene Zrinske.
Družba braće Hrvatskoga zmaja pronašla je 1907. godine u Austriji kosti Petra Zrinskog i Frana Krste Frankopana, a 1919. godine njihove su ostatke prenijeli i sahranili u Zagrebačkoj katedrali, iza glavnog oltara, gdje se i danas nalaze.
piše: Dražen Krajcar

Question: petar zrinski was the father of which two russian families

Both were destroyed, and all of their possessions were confiscated.

The failure of the wrath marked the end of the old great families of Zrinsk and Frankopan.

petar zrinski was the father of which two russian families

Question: what marked the end of the zrinski and frankopan families

Neuspjeh urote označio je i kraj starih velikaških obitelji Zrinskih i Frankopana

what marked the end of the zrinski and frankopan families

Question: what happened to the zrinski and frankopan families

all of their possessions were confiscated

all of their possessions were confiscated

what happened to the zrinski and frankopan families

Question: where did the zrinski family live before they were destroyed

where did the zrinski family live before they were destroyed

Question: what did the destruction of petar zrinski and his family mark

old great families of Zrinsk and Frankopan

starih velikaških obitelji Zrinskih i Frankopana

old great families of Zrinsk and Frankopan

what did the destruction of petar zrinski and his family mark

Both were destroyed , and all of their possessions were confiscated .

The failure of the wrath marked the end of the old great families of Zrinsk and Frankopan .

Obojica su pogubljena, a sva njihova imanja su konfiscirana.

Neuspjeh urote označio je i kraj starih velikaških obitelji Zrinskih i Frankopana.

Both were destroyed, and all of their possessions were confiscated. The failure of the wrath marked the end of the old great families of Zrinsk and Frankopan.

Both were destroyed, and all of their possessions were confiscated.

The failure of the wrath marked the end of the old great families of Zrinsk and Frankopan.

The year 1907.

Bog nam sreću daj! - Hrvatski nek živi zmaj!
U zmajskom gnijezdu gdje ih čuva Majka Božja od Kamenitih vrata proslavljena je ovih dana 106. obljetnica Družbe "Braća Hrvatskoga Zmaja". Prvi je naziv družbe bio "Družba zmaja ognjenoga", a današnje ime "Ordo fratres draconis croatici" je dobila tijekom 1907. godine. Od svoga osnutka zauzima se za domoljublje i afirmaciju hrvatskoga identiteta, za kršćanska načela u znanosti i umjetnosti, kao i u javnom i privatnom životu, promiče kulturne vrjednote hrvatskog naroda, jača narodnu svijest, oživljava uspomene na slavne događaje iz hrvatske povijesti i znamenite Hrvate, te čuva i obnavlja hrvatsku kulturnu baštinu.
Trg Braće Hrvatskog Zmaja
Povodom 900. obljetnice Zagrebačke biskupije imenovan je prostor ispred Kamenitih vrata u Trg Braće Hrvatskog Zmaja (15. studenoga 1994.). Tom prigodom Družba je postavila kip Sv. Jurja (djelo kipara A. Kompatschera i A. Windera), koji je davne 1938. dr. Želimir Mažuranić, potomak pjesnika i hrvatskog bana Ivana Mažuranića, darovao gradu Zagrebu. Novo postolje kipa izradio je kipar Ivan Kerdić, Zmaj od Kamenitih vrata II.
Možemo li si zamisliti danas grad Zagreb bez Kamenitih vrata?
1841. – Gradski magistrat na sjednici održanoj 26. VIII. donosi zaključak da se Kamenita vrata sruše. Rušenje su predložili gradski zidarski majstori Felbinger i Horbeld:
"Rušenje zgrade ovih vrata i iznad njih smještene djevojačke škole ne samo da je moguće, već i s razloga usrećivanja grada većim ukrasom i zbog pružanja tražene udobnosti i sigurnosti javnosti koja ovuda neprekidno prolazi potpuno poželjno...".
Do realizacije projekta ipak nije došlo.
1875. – ponovno se aktualizira ideja o rušenju vrata, ali se toj ideji javno suprostavlja Isidor Kršnjavi: "Ne rušimo starine! Kupole, vrata, tornjevi gradski i crkveni najprikladnija su sredstva lijepu profiliranju gradova ..."
1878. – Gradski magistrat izdvaja iz proračuna 2500 forinti za rušenje Kamenitih vrata, no ovaj put Zagrepčani podnose Magistratu molbu da se vrata ne ruše.
1907. – poslije rušenja Bakačeve kule, koja je zajedno s bedemom ispred Katedrale bila srušena od 1906. do 1907. godine, kao i prije nje srušene Sjeverna i Južna gradska kula, ponovno se razmatra ideja o rušenju Kule Kamenitih vrata. No nju nisu dali zmajevi. Meštarski zbor je na prijedlog Velikog meštra Emilija Laszowskog 13. ožujka 1907. donio zaključak, da se ova povijesna građevina očuva za potomstvo hrvatskoga naroda. Isposlovali su da nam ostane najstariji dio Zagreba, posljednja gradska vrata i jedan od simbola grada.
Viteška dvorana u Zmajskoj kuli nad Kamenitim vratima.
1907. – Zmajevi su ponudili Gradskom poglavarstvu da o svom trošku obnove Kamenita vrata i u njima hrvatsko Marjansko svetište - kapelicu Blažene djevice Marije od Kamenitih vrata, i da u kuli nad Kamenitim vratima urede Gradsku knjižnicu i Gradski muzej s arhivom;
Poglavarstvo je 11. svibnja obavijestilo Družbu "Braća Hrvatskoga Zmaja" da im povjerava i daje na korištenje Kulu nad Kamenitim vratima, i pravo da u njima bude sjedište Družbe.
Potom je prvi kata kule pregrađen po visini pa su dobivena dva kata s prostorom u kojem je zmajsko bratstvo uredilo i vodilo Gradsku knjižnicu (do 9. travnja 1938. godine), Gradski muzej/Muzej grada Zagreba (do 26. lipnja 1925.) i Gradski arhiv (do 4. svibnja 1914.), a Zagrepčanima su predani na uporabu 7. prosinca 1907. godine.
Tim povodom je Grad Zagreb postavio spomen-ploču iza ulaznih vrata u Zmajsku Kulu:
OVDJE SE VEĆ GOD. 1429. SPOMINJU
"KAMENITA VRATA"
GOD. 1674. IZGORIO JE ZAGREB SVE DO
KAPELICE B.D.M. U OVOJ KULI.
ZA NAČELNIKOVANJA
Dr. MILANA AMRUŠA
OBNOVLJENA JE GOD. 1907. OVA KULA
I U NJU SU SMJEŠTENI GRADSKI ARKIV,
MUZEJ I KNJIŽNICA, ŠTO IH UREDIŠE
"BRAĆA HRV. ZMAJA"
Gradska knjižnica je prigodom otvaranja imala 7.000 darovanih knjiga, a krajem sljedeće godine 14.000 naslova i 42.672 korisnika ili 125 osoba dnevno!
1938. – obnova Kamenitih vrata i Zmajske kule po nacrtima arh. Jurja Denzlera, Zmaja od Harmice; unutrašnjost kule dobiva današnji izgled.
Ratne zastave Gardijskih brigada Hrvatske vojske.
Gardijske brigade Hrvatske vojske (Tigrovi, Pume, Kune, Pauci, Gromovi, Vukovi i Slavonski sokolovi) poklonile su Družbi svoje ratne zastave u znak zahvalnosti za sve što su učinili u obrani domovine od srpsko-jugoslavenske agresije.
Plakete Gardijskih brigada dodijeljene Zmajevima
Stjepan Širola, Velimir Deželić (u sredini) i Emilije Laszowski Szeliga početkom 20-ih godina prošlog stoljeća (ulje na platnu, akad. slikar Josip Bužan)
"Družba zmaja ognjenoga"je utemeljena 16. studenoga 1905. godine u Zagrebu (današnje ime je dobila tijekom 1907. godine). Utemeljili su je znameniti hrvatski kulturni djelatnici Emilije Laszowski Szeliga (Prazmaj Brloški i Ozaljski), povjesničar i arhivist, kasnije ravnatelj Kraljevskog državnog arhiva u Zagrebu (danas Hrvatski državni arhiv), i dr. Velimir Deželić stariji (Prazmaj Klokočki I.), književnik, sveučilišni bibliotekar i leksikograf, kasnije ravnatelj Kraljevske sveučilišne knjižnice u Zagrebu (danas Nacionalna i sveučilišna knjižnica).
Suosnovatelji Družbe bili su Stjepan Širola (pedagog i književnik), Janko Barle (svećenik, povjesničar, etnograf i glazbeni pisac), Božidar Kukuljević Sakcinski (književnik i glazbenik) i Ljudevit Tomšić ml. (knjižar i tiskar).
DSUP (Državni sekretarijat za unutrašnje poslove) Narodne Republike Hrvatske, Odjel narodne sigurnosti, je 4. ožujka 1946. godine donio odluku kojom se Družba "Braća Hrvatskoga Zmaja", kao "profašistička i nenarodna udruga" raspušta i zabranjuje njen rad. Konfiscirana je cjelokupna pokretna i nepokretna imovina.
Neki će reći da su bila takva vremena, ali teza da je svaki zahtjev za hrvatskom državom izraz fašističke ideologije postojala je do 1990. godine.
Družba je obnovljena i svečano ponovo uspostavljena 16. studenog 1990. u Zmajskoj Kuli nad Kamenim vratima u Zagrebu.
Grb Braće Hrvatskoga Zmaja
Grb Braće Hrvatskoga Zmaja je štit s hrvatskim grbom oko kojega se savija zeleni zmaj spuštenih krila i s repom omotanim oko vrata, koji čuva tu najveću svetinju i ne dopušta da mu se netko neovlašteno približi.
"Zmaj zelenih krila brani ono veliko blago koje je družbi povjereno, a to je kultura hrvatskoga naroda, ono najveće što jedan narod može imati."
Zaštitnik Družbe "Braća Hrvatskoga Zmaja" je Sv. Juraj Mučenik.
Sveti Juraj ubijen je za Dioklecijanovog progona kršćana 303. godine.
"Mučenik koji je radije izgubio glavu nego da se odrekne Krista i tako sačuva visoki položaj u Rimskoj vojsci sav život svjedočio je i prosječnim ljudima da državna vlast ne mora uvijek imati pravo, da i državni zakoni mogu biti nehumani i nepravedni. Čovjek mora svojom glavom misliti i svojom slobodnom voljom odlučivati što je dobro, a što zlo. Ta poruka slobode morala je uplašiti vladara samodršca i sve koji su bez obzira na savjest služili svojim i državnim interesima. Ta se poruka na svoj način uosobila u liku mučenika Jurja."
Crkvu je njemu u čast podigao već sredinom 4. stoljeća Dioklecijanov nasljednik Konstantin Veliki.
S Istoka se njegovo štovanje vrlo brzo proširilo i na Zapad. Kao svoga zaštitnika slavili su ga srednjovjekovni vitezovi i križari, a od visokog srednjeg vijeka ikonografija ga prikazuje u vojničkoj opremi na konju kako kopljem ubija zmaja da bi, prema pučkoj legendi, spasio djevojku (djevicu).
I štovanje sv. Mihovila, koji ubija sedmoglavog apokaliptičkog Zmaja, počinje na Istoku u 4. stoljeću.
Kompatcher-Winderov zmaj
Zmajevi ili "zmije s krilima" su dobra ili zla čudovišta u mitovima gotovo svih naroda svijeta. Najčešće su čuvari nekakvog blaga (npr. Zlatno runo).
Mons. dr. Juraj Kolarić, predstojnik Ureda za kulturu i crkvena kulturna dobra Zagrebačke nadbiskupije, umirovljeni profesor Katoličkog bogoslovnog fakulteta u Zagrebu, i Zmaj Hrašćanski od sv. Jurja u Trnju:
"Zmija u svim religijama i u svim mitologijama igra vrlo značajnu ulogu. Zato što je zmija po uvjerenju bila čuvar voda. A voda život znači. Ta voda, kad ona prelazi u oblak, se kao kiša spušta i postaje plodonosna. To je nešto lijepo i dobro. A zmija da bi mogla štititi tu vodu u zraku mora imati krila. Tako je zmija dobila krila i od nje je postao zmaj.
Kako su grmljavine i munje također dio toga procesa kojim se zemlja natapa vodom, to je onda u kasnijim tumačenjima došlo do toga da netko priječi tog dobrog zmaja da natapa zemlju. Tako onda imamo u mitologiji istočnih naroda u sanskritskom jeziku naziv ahir – u arapskom aždaja – pojam zla, zmaja koji utjelovljuje zlo. To je crveni zmaj.
A onaj koji čuva dobro i koji čuva čovjeka, i sve ono što je vezano uz dobro čovjeka i čitav svijet – to je zmaj zelenih krila. Taj dobar zmaj je dobio naziv u sanskritskom jeziku agnu – samo dobrota, čuvar dobrota."
Grb Viteškog reda Braće Hrvatskoga Zmaja
"Samo ime 'Braće Hrvatskoga Zmaja' nije se tako brzo rodilo. Namislili smo, neka bude jedno ponešto eksotično ime i spominjali smo razna imena, a sam sam rekao, da bi lijepo bilo, da se društvo prozove 'Zmaj' jer je to ujedno nešto energična, neobična. Kad je to Emilije čuo, odmah se je sjetio, da je već godine 1408. zasnovano društvo zmajskih vitezova za kralja Sigizmunda, u kojem su pretežni dio bili Hrvati. Na osnovi toga i kako su proučena pravila toga društva, odlučili smo da se to staro društvo obnovi. Zato je nastalo društvo 'Braća Hrvatskoga Zmaja'". (Velimir Deželić, 1914.)
Simboliku starog Žigmundovog reda "Ordo equestris draconis" (Red zmajskih vitezova) - znak je zmaj koji ovija rep oko vlastita vrata, a zaštitnik je sv. Juraj - dijelom je preuzela i nova "Družba zmaja ognjenoga", odnosno "Družba Braća Hrvatskoga Zmaja" (Ordo fratres draconis croatici).
Grb Viteškog reda Hrvatskog Zmaja
Opis grba "Viteški red Hrvatskog Zmaja":
Štit razdijeljen u četiri polja: 1 i 4 crvena i srebrena šahovska polja; 2 i 3 u srebrnom zlatni zmaj sa zelenim krilima i repom ovinutim oko vrata.
Nakit: kaciga s crvenom, bijelom modrom točenicom iz koje raste zlatni raskriljeni zmaj.
Čuvari grba: sa svake strane jedan oklopnik s kopljem u ruci drži štit.
Natpis: ZA BOGA I HRVATSKU
Grb je nastao 1941. godine. Lesonit, rezan po konturama; Slikan temperama, vis. 68, šir. 58 cm. Nalazi se u Hrvatskom povijesnom muzeju. Javnosti izložen 1995. godine na izložbi: Zbirke grbova, grbovnica i rodoslovlja.
Grb starohrvatskog roda Zrinskih (Zrinsko-frankopanski muzej, stari grad Ozalj, 2008.)
Opis grba obitelji Zrinski:
Štit crveni okomito razdijeljen: desno otvorena crna orlovska krila; lijevo iznad kamenog nazupčanog zida naravne boje uzdiže se kula s nazupčanim vijencem i puškarnicom naravne boje, koju gore sa svake strane prati jedna šestokraka zlatna zvijezda.
Nakit: kaciga s krunom iz koje raste raskriljeni, okrunjeni zmaj.
Plašt: crveno zlatni.
Grb pripada obitelji Zrinski (knezovi), banu Nikoli (1543-1556) . Nastao je spajanjem obitelji Šubića (otvorena orlovska krila) i obitelji Ernuszta (kula).
Viteškom Redu zmajskih vitezova pripadali su hrvatski knezovi Zrinski (zmaj u grbu) i druge hrvatske velikaške obitelji.
Meštarski stol
Družbu vodi Meštarski zbor, na čijem se čelu nalazi Veliki Meštar.
Čast Velikog meštra obnašali su:
Emilij Laszowski, Prazmaj Brloški i Ozaljski (1906.-1935.)
Milutin Mayer, Prazmaj Sv. Helenski I. (1936.-1941.)
Mladen Deželić, Prazmaj Klokočki I. (1943.-1945.)
a nakon obnove djelovanja
Antun Bauer, Prazmaj Vučedolski (1990.-1992.)
Đuro Deželić, Zmaj Klokočki V. (1992.-1993.)
Juraj Kolarić, Zmaj Hrašćanski od sv. Jurja u Trnju (1993.-2001.)
Matija Salaj, Zmaj Starovukovarski (2001.- 2006.)
Dragutin Feletar, Zmaj Velikootočki (2006. -2011.)
Nevio Šetić, Zmaj od Istre (2011. - )
Članovi se međusobno oslovljavaju sa "zmajski brate" ili "zmajska sestro", a meštri su "časna braća". Meštarski zbor bira se svakih pet godina.
Obred zazmajenja
Zmajska Pravila (Ordo draconicus) i Zmajski Obrednik (Rituale draconicum) određuju postupak i način primanja novih članova u Družbu "Braća Hrvatskoga Zmaja".
Družba ima tri vrste članova: redovite članove, članove prinosnike i počasne članove.
Broj članova je ograničen stavkom numerus clausus od 310 članova. Broj počasnih članova nije ograničen.
O primanju u punopravno članstvo odlučuje "balotiranjem" Meštarski zbor. Da bi novi član bio prihvaćen odluka mora biti jednoglasna, odnosno svih deset kuglica moraju biti bijele.
Tijekom zazmajenja (Rituale draconicum) izabrani zmajski kandidati stoje pred Meštarskim zborom.
Svakom zmajskom pripravniku daje se mogućnost da izabere jednu od sedam svijeća određene boje, odnosno kulturni zbor (sekciju) u kojem će ubuduće djelovati.
Ljubičasta "luč" – Povijesna sekcija , plava – Umjetnička sekcija, bijela – Prosvjetni zbor, zelena – Prirodoslovna sekcija, žuta – Pravna sekcija, crna – Zbor dobročinstva, crvena – Zbor kulturne baštine.
Kod polaganja prisege polažu desnu ruku na hrvatsku zastavu ukriženu sa zastavom Družbe i za meštrom kapelanom ponavlja riječi prisege.
Nakon prisege Veliki meštar uzima u ruke bilikum tj. kalež bratstva u kojem se nalazi vino i u njega srebrnom žličicom sipa pepeo srebrne lipe (Tilia tomentosa), mitska pozadina hrvatskih narodnih običaja i vjerovanja iz pradomovine da lipa čuva čovjeka od zla i uroka.
Potom svaki zmajski pripravnik popije gutljaj, a posljednji pije Veliki meštar, koji nove članove proglašava zmajskom braćom i naziva ih zmajskim imenom koje su sami izabrali.
Meštar protonotar stavlja ruke na ramena novog člana i izgovara geslo Družbe: "Pro aris et focis" (Za žrtvenike i ognjišta), a novi zmajski brat odgovara: "Deo propitio" (S Božjom milošću) te dobiva svoju lentu i značku.
Na kraju svečanosti zazmajenja svi zajedno pjevaju "Zmajevku" (himna Družbe napisana je 1905.) i Hrvatsku himnu.
Danas Družbu čine Matica u Zagrebu i 19 Zmajskih stolova koji su smješteni u županijskim središtima.
Zmajska pravila (Ordo draconicus):
(...)
- Družba je nevladina, nepolitička, nadstranačka i neprofitna udruga koja djeluje na području kulture, a poglavito očuvanja hrvatske kulturne i prirodne baštine te opstojnosti hrvatskog naroda i države.
- Njegovanje i promicanje iskonskog hrvatskog značenja te etičkih i kulturnih vrijednosti pojedinaca i naroda, po kojima se Hrvati ističu i razlikuju u zajednici europskih naroda, te promicanje hrvatskih narodnih običaja, svetinja, pravnih shvaćanja, izvornih umjetničkih i graditeljskih izričaja;
- Družba je zasnovana na hrvatskom rodoljublju i domoljublju, iskrenom prijateljstvu i bratskoj ljubavi, međusobnom poštovanju i pomaganju u javnom i privatnom životu, što je zajamčeno i zavjereno čašću, čestitošću i poštenjem njezina članstva.
- Družba okuplja kulturne, društvene, znanstvene i gospodarske djelatnike bez obzira na podrijetlo, društveni položaj, zanimanje, svjetonazor, vjeroispovijest, političko uvjerenje ili stranačko opredjeljenje, koji se ponose hrvatskim narodom i svojom domovinom Hrvatskom te su spremni složno i predano raditi na jačanju narodne svijesti i narodnoga bitka.
(...)
2005. godine u potpunosti je uređena unutrašnjost Zmajske Kule nad Kamenitim vratima.
U Zmajskoj kuli članovi Družbe po tradiciji kite božićni bor i pjevaju nabožne pjesme na predbožićnom domjenku. Svake godine nazoče misi za uzoritog kardinala Franju Kuharića, Zmaja od Kamenitih vrata III.
2008. Stari grad Ozalj
U vlasništvu Družbe je i stari grad Ozalj, Zmajsko gnijezdo Zrinskih i Frankopana iznad Kupe. Ozaljski župnik vlč. Josip Jakovčić, Zmaj od Novigrada na Dobri, blagoslovio je 4. siječnja 2008. stari grad Ozalj.
1928. – Ponukan velikim zalaganjem i radom Dužbe "Braća Hrvatskoga Zmaja" u štovanju kulta Zrinskih i Frankopana, posljednji vlasnik starog grada Ozlja i ozaljskog plemićkog dobra, Albert Maria Lamoral Thurn-Taxis, darovao joj je 6. srpnja 1928. stari grad Ozalj i plemićko dobro od tri jutra i 96 četvornih hvati. Darovnica je izdana u Regensburgu, a pravnom činu preuzimanja darovnice je bio prisutan i njemački generalni konzul Ferdinand Seiler, te ravnatelj kneževih dobara Gustav Simon. Darovnicu su u ime Družbe potpisali E. Laszowski, Veliki Meštar i Meštar protonotar Leon Kaurić, a kao svjedoci dr. V. Deželić, zamjenik Velikog Meštra i Meštar obredničar dr. Gjuro Kumičić. Tom zgodom je Albert Maria Thurn-Taxis imenovan počasnim članom Družbe sa zmajskim predikatom Zmaj od Regensburga.
1928. – Zmajevci su u potpunosti obnovili zapušteni stari grad Zrinskih i Frankopana. U jednom dijelu grada uredili su izletište i ljetovalište s restoranom, opremili 32 sobe, a u drugom dijelu grada Zmajski muzej, arhiv i knjižnicu, koji su se sastojali od četiri dijela: 1.) Zrinsko-Frankopanski muzej, 2.) Galerija slika domaćih i stranih slikara, 3.) Dvorana hrvatskih grbova i zastava, 4.) Arhiv i knjižnica s 20.000 različitih povijesnih dokumenata i 7.000 knjiga.
Nakon oslobođenja Družba je zabranjena (1946.), a stari grad Ozalj u ime naroda oduzet i opljačkan. U slobodnoj i neovisnoj Republici Hrvatskoj Ozalj je vraćen Zmajevcima (1992.) koji ga ponovno obnavljaju i u njemu uređuju muzej, arhiv i knjižnicu.
Opširnije o Ozlju i životu Zrinskih i Frankopana može se pročitati u reportaži Modruš, Ozalj – U boj, u boj za dom!
Predsjednik Matice hrvatske Ljudevit Jonke otkrio je poprsja hrvatskih mučenika u zagrebačkoj Prvostolnici (1971.), i nazvao ih borcima za slobodu Hrvatske.
Među najznačajnijim djelima Družbe od njenog osnivanja do danas je prenošenje posmrtnih ostataka hrvatskoga bana Petra kneza Zrinskoga i markiza Frana Krste kneza Frankopana 1919. iz Bečkog Novigrada u zagrebačku Prvostolnicu, te očuvanje kulta štovanja Zrinskih i Frankopana koji je u hrvatskoj povijesti odigrao prvorazrednu državotvornu ulogu, pa su zrinsko-frankopanske teme na neki način bile barometar hrvatske slobode.
Svako njihovo spominjanje smatralo se, kako je to Krleža lijepo rekao, malograđanštinom, a za "dobro vaspitanu radničku klasu" i "jugoslovenskog nadčovjeka, udarnika i heroja" to je bila kategorija: nacionalizam, šovinizam, klerofašizam. Mlađi naraštaj Hrvata to ne zna, inače bi lako prepoznao tko su ti što štakorski uporno još i danas govore i pišu o "ustašofilima", i ponavljaju arhaične fraze "ustašluk".
Kult štovanja Zrinskih i Frankopana
O počecima, a i nastanku kulta štovanja Zrinskih i Frankopana možemo govoriti od 1861. do 1866. godine kad se u Zagrebu spremala svečanost u počast 300. obljetnici Nikole Šubića Zrinskog, zvanog Sigetski. Dr. Ante Starčević i njegovi Pravaši bili su inicijatori te svečanosti, a njihovi književnici poput Kovačića, Harambašića i Kumičića su pisali pjesme i obljetničke tekstove.
Godine 1871. nešto slično urađeno je i za 200. obljetnicu smaknuća Petra Zrinskog i Frana Krste Frankopana. Starčević i Kvaternik bili su glavni pokretači proslave, i od tada svakoga 30. travnja služile su se mise zadužnice, poglavito u doba strahovlade bana Khuena Hedervarija kad se to zabranjivalo i kad je to bio izraz nacionalnog ponosa.
*Proslava 400. obljetnice bitke kod Sigeta (1966. g.) kod nas se nije održala jer ju je osobno zabranio dr. Vladimir Bakarić, predsjednik CK Saveza komunista Hrvatske.
1907. – Družba "Braća Hrvatskoga Zmaja" donosi zaključak da se kosti pogubljenih hrvatskih mučenika Petra Zrinskog i Frana Krste Frankopana iz Bečkog Novigrada prenesu u domovinu Hrvatsku.
- iz skupnog zapuštenog groba ekshumirali su zemne ostatke i 24. travnja 1907. pohranili ih u novi privremeni grob, no Franjo Josip I. osobno je zabranio prijenos posmrtnih ostataka u Hrvatsku.
1919. – Družba ekshumira posmrtne ostatke Zrinskog i Frankopana po drugi put, 28. travnja ih prevozi u Zagreb, a 30. travnja su svečano položeni u kriptu zagrebačke katedrale. Svečanost prijenosa i pokopa pretvorila se u pučko-hrvatsku svečanost, a 30. travnja je bio u Hrvatskoj blagdan. Štovanje kulta Zrinskih i Frankopana je nastavljeno.
1921. – Družba prenosi u Prvostolnicu posmrtne ostatke Rakovičkih žrtava, Eugena Kvaternika, Vjekoslava Bacha i Antuna Rakijaša, pa zagrebačka katedrala postaje hrvatski Panteon.
1944. – Tijekom višegodišnjeg istraživanja Zmajevi su otkrili u Grazu grob Ivana IV. Antuna Baltazara grofa Zrinskog, jedinog sina Petra i Katarine Zrinski. Posmrtne ostatke su prinijeli u Zagreb i 26. veljače, nakon mise zadušnice koju je služio zagrebački nadbiskup dr. Alojzije Stepinac, položili ih u istu kriptu u kojoj počivaju otac Petar i ujak Fran Krsto Frankopan u zagrebačkoj Prvostolnici.
1945. – Nova vlast u Hrvatskoj tabuizirala je temu Zrinski-Frankopani i hrvatskih povijesnih junaka. Danas je u Hrvatskoj tabuizirana tema "Ante Gotovina". Sve se ponavlja, ali na drukčiji način.
*1985.- Jugoslavenski generalni konzul u Münchenu službeno je prosvjedovao protiv "jedne ustaške opere", nazivajući "ustašlukom" praizvedbu opere "Nikola Šubić Zrinski" održane u Münchenu pod visokim pokroviteljstvom Franz Josef Straussa, predsjednika Bavarske.
Gospićko-senjski biskup mons. dr. Mile Bogović, Zmaj od Krbave
Od davne 1905. godine do danas Družba je ubilježila u članstvo preko 1.600 istaknutih imena hrvatske kulturne, vjerske, društvene, znanstvene i političke scene, te postavila više od 300 spomen-ploča i podigla brojne spomenike u cijeloj Hrvatskoj.
Spomenik HRVATSKOJ HIMNI u Zelenjaku pokraj Klanjca u Hrvatskom zagorju
Spomenik HRVATSKOM JEZIKU, Varaždinske toplice
Pavlinski samostan i crkva Majke Božje Remetske u Zagrebu
Kula Zrinski u Vrbovcu
Kula Zrinski u Vrbovcu
Kula Zrinski ostatak je starog vrbovečkog kaštela obitelji Zrinski izgrađenog za obranu od Turaka nakon 1528. godine. U njoj se 1621. rodio hrvatski ban Petar Zrinski. Kaštel je Družbi darovao 16. travnja 1921. godine zadnji vlasnik grof Pierre Denizoff.
Spomenik Nikoli Zrinskom, Čakovec
Slava u višnih Bogu! Na vaspominanie 1300-go leta krštenie Naroda Hrvata, iže zakle se vječnoju vjernostju Stijeni Petra, prijem ot jee objetovanie pomoći u svakoj pečali. Družba Bratie Hrvatskago Zmaja, sahranje svetine pradjedi, Preporučae Otačastvo Hrvata Velikoi Bogorodici 1941.
Natpis na spomen 1300. godišnjice pokrštenja hrvatskoga naroda (641.-1941.), i prvih veza Hrvata sa Svetom Stolicom (za vrijeme pape Ivana IV. 640.- 642., koji je podrijetlom bio iz Dalmacije), napisan uglatom glagoljicom, povrh kojega je zmajski grb, a koji se nalazi u zagrebačkoj Prvostolnici, blagoslovio 17. rujna 1944. hrvatski metropolit i Zagrebački nadbiskup dr. Alojzije Stepinac poslije svečane pontifikalne mise.
Blaženi Alojzije Stepinac, Zmaj od Bakačeve Kule; Gospić
Hrvatska gruda (Sokolska mogila) u perivoju Maksimir
Mogila, spomen-humak, podignuta je 1925. godine kao zajednički projekt Družbe «Braća Hrvatskoga Zmaja» i Hrvatskog sokola povodom obilježavanja i proslave tisućgodišnjeg hrvatskog kraljevstva. U temelje humka stavljeni su predmeti iz hrvatske kulturne baštine, a građen je od grumenova zemlje donesene iz 155 mjesta iz raznih hrvatskih krajeva u kojima se zbio neki važni povijesni ili kulturni događaj tijekom tisućgodišnje hrvatske povijesti. Od Mogile je poslije oslobođenja 1945. godine ostao samo brežuljak, a obnovljena je tek 1995. godine na inicijativu Družbe "Braća Hrvatskog Zmaja". Tom je prigodom preimenovana u Hrvatska gruda, i u nju je položen grumen zemlje koju je blagoslovio papa Ivan Pavao II.
Vraćena je i spomen-ploča skinuta 1945. godine: "925 – Tomislav prvi krune se hvata s njome da kruni ponos Hrvata", a stavljena je i nova: "1995 - Za ostvareni san Hrvata: slobodnu, nezavisnu i međunarodno priznatu hrvatsku državu. Sokola postavi Ministarstvo obrane Republike Hrvatske".
Družba je 18. travnja 2009. godine u kraljevskom gradu Kninu, u parku na Trgu Oluje, pretežito vlastitim sredstvima podigla velebni spomenik kralju hrvatske narodne dinastije Dmitru Zvonimiru (1074. – 1089.).
U predvorju rektorata Sveučilišta Jurja Dobrile u Puli svečano je 26. rujna 2011. otkrivena bista velikog domoljuba Jurja Dobrile.
Kula Lotrščak, Zagreb
Družba "Braća Hrvatskog Zmaja" svojim djelovanjem spašava i kulu Lotrščak od rušenja.
- osnovali su Gradsku knjižnicu (1907.)
- osnovali su Muzej grada Zagreba (1907.)
- osnovali su Gradski arhiv (1907.)
- osnivali su Pučko sveučilište, prethodnik današnjeg Pučkog otvorenog učilišta (1907.)
- osnovali su "Društvo za spasavanje", današnju Ustanovu za hitnu medicinsku pomoć grada Zagreba (1909.)
- osnovali su Zemaljsko povjerenstvo za očuvanje umjetničkih i historičkih spomenika u kraljevinama Hrvatskoj i Slavoniji, kasniji Konzervatorski ured u Zagrebu (1910.)
- osnovali su Etnografski muzej u Zagrebu (1919.)
Kroz dvije godine uzdržavala je iz svojih sredstava oko 60 hrvatske djece u hrvatskoj školi na Sušaku (1909. i 1910.)
Zmajevci uoči Božića organiziraju dobrotvorne priredbe i daruju 420 djece poginulih hrvatskih branitelja (1995.-2001.)
Ljubomir Škrinjar

Question: when were the bones of petar zrinski and fran krste frank

28 . travnja 1919 . godine hrvatski rodoljubi njihove su ostatke prenijeli i 30 . travnja 1919 . godine pokopali u zagrebačkoj katedrali .

The year 1907.

when were the bones of petar zrinski and fran krste frank

Question: when did petar zrinski die

The year 1907.

Question: where are the bones of petar zrinski buried

The year 1907.

where are the bones of petar zrinski buried

Question: when was petar zrinski buried in zagreb

The year 1907.

Question: who were the two croatian martyrs buried in the zagreb cathedral

Petra Zrinskoga i Frana Krste Frankopana

The year 1907.

who were the two croatian martyrs buried in the zagreb cathedral

Question: who found the bones of peter zrinski and fran krste frank

The year 1907.

who found the bones of peter zrinski and fran krste frank

The " Brothers of the Croatian Dragon " found the bones of the Croatian martyrs Peter Zrinsky and Fran Krste Frankopan , and on April 28 , 1919 , the Croatian relatives transferred their remains and on April 30 , 1919 , they buried in the Zagreb Cathedral .

The year 1907. The "Brothers of the Croatian Dragon" found the bones of the Croatian martyrs Peter Zrinsky and Fran Krste Frankopan, and on April 28, 1919, the Croatian relatives transferred their remains and on April 30, 1919, they buried in the Zagreb Cathedral.

Hrabra i samoprijegorna borba protiv turskog osvajanja Europe, herojska smrt hrvatskoga bana Nikole Šubića Zrinskoga i njegovih suboraca, branitelja Sigeta protiv brojnije i nadmoćnije turske vojske, vrijedna povijesnih rasprava, dostojna umjetničke obrade u umjetnosti: u pjesmi, priči i romanu, u likovnoj umjetnosti; u slikarstvu i kiparstvu i glazbi, i posebice na kazališnim daskama. Najpopularnija hrvatska opera Nikola Šubić Zrinski Ivana pl. Zajca najizvođenija je opera na hrvatskim pozornicama. U povijesnom slikarstvu proboj Nikole Zrinskoga i njegovih suboraca česta je tema hrvatskoga povijesnog slikarstva.
Sigetska bitka ušla u usmenu tradiciju kod nas i u pisanu književnost, i kod nas i u Europi. Prvo autentično svjedočanstvo, opis opsade i propasti grada Sigeta (»Segeta«) opisao je Ferenac Črnko, na hrvatskom jeziku. Njegovo je djelo prevedeno na latinski, a zatim i na njemački i talijanski. Tako je sigetska tema postala europskom temom: zajedničkom borbom i požrtvovnošću može se zaustaviti svako zlo, pa i osmansko ugrožavanje kršćanske Europe. Črnkovo djelo ušlo je u temelje epskoga spjeva Brne Karnarutića Vazetje Sigeta grada, spjevano u tradiciji hrvatskoga epskoga pjesništva, u dvostruko rimovanim dvanaestercima, kako je napisana i Marulićeva Judita, te je tako povezana biblijska i suvremena tema borbe za etičke vrijednosti s nadom u uspješnost ljudske borbe za istinu i pravednost. Tim je spjevom s temom obrane prostora povezana sjeverna i južna Hrvatska. Novo izdanje objavio je Velimir Gaj, sin Ljudevita Gaja, tada mladić od 19 godina, tiskavši ga u Zagrebu 1866. uz opsežan Uvod (V-LXI), u kojem je veliku pozornost posvetio jeziku pjesnikovu ‒ »neka bude čitatelju i provodič na putu-jezikovcu ka starini Karnarutiću«. Knjigu je dočekao oštrom i nepravednom kritikom sljedbenik škole Frana Kurelca, Krčanin Ivan Črnčić. A Velimir Gaj napisao je i objavio kratku poemu Nikola Zrinski, sigetski junak (1870.).
Iz istoga je stoljeća i jedan adespotan spjev, sačuvan u četiri dijela (»pjevanja«) u tzv. Prekomurskoj (ili Martijanskoj) pjesmarici, Pjesma o Sigetu, spjev doduše okrnjen na početku i na kraju. Pjesma se pjevala na način usmene pjesme, o čemu svjedoči poziv slušateljima: »Dobra mâ gospoda, na kraci vam povem«, odnosno: »Dobra mâ gospoda, do konca poslušajte!« Ta je pjesma vjerojatno najstarije svjedočanstvo o sigetskoj bitci u stihovima, u sjevernoj Hrvatskoj, tj. sastavljena je krajem 16. i početkom 17. stoljeća. Jezik pjesme je kajkavski, a prepisivač je neke njemu nepoznate riječi, kad je tekst prepisivao, objašnjavao na rubu teksta, npr. paro – dušo.
Nikola i Petar Zrinski, obojica hrvatski banovi, praunuci Nikole Sigetskog, također hrvatskoga bana, bili su nepobjedivi ratnici, stariji. Nikola je mađarski pjesnik, koji je pod naslovom Sigeti veszedelem – Propast Sigeta opjevao na mađarskom jeziku sigetsku epopeju, a mlađi, Petar, priredio je, presadio spjev iz mađarskoga na hrvatski jezik, pod naslovom Opsada sigecka, za svoje hrvatske čitatelje. Tako je i Mađarima i Hrvatima, u odsudnim ratnim sukobima s Turcima ponuđena velika epopeja jednoga od najvažnijih događaja sredinom 16. stoljeća, hrabra i herojska smrt branitelja grada i njegovih utvrda. Svojom borbom na život i smrt spriječili su Turke do dođu do Beča, da iz Beča krenu u islamizaciju onovremene Europe, koja je je bila politički i vjerski podijeljena i rascjepkana.
Hrvatski ban i mađarski pjesnik Nikola poginuo je od vepra; ni njegov brat Petar, hrvatski ban i pjesnik, nije pao od turske ruke kao borac za kršćanske vrijednosti kao njihov pradjed, nego je pogubljen kao urotnik, voljom apsolutističke politike Habsburškoga dvora, koja nije vodila obrambenu i protursku politiku, nego svoju apsolutističku prisilu da uništi u svojoj carevini one koji se ističu borbom, bogatstvom, ugledom, kulturom. Nisu poslušali ni kršćanske vladare, ni papu, ni političke subjekte (Sabor, hrvatski i mađarski) da pomiluju »buntovnike«, te su tada iskorijenjene dvije najznamenitije feudalne hrvatske obitelji, Zrinski i Frankopani.
Pjesnički odgovor na Petrovu knjigu stigao je iz Dubrovnika poemom Vladislava Menčetića Trublja slovinska (1665.). Novo izdanje priredio je Ivan Kukuljević Sakcinski 1844. godine.
Koliko je sigetska tema bila popularna u razdoblju hrvatskoga narodnog preporoda, za vrijeme ilirskoga pokreta, svjedoči nam Vitezovićevo izdanje Odiljenje sigetsko (prvo izdanje Beč,1684.; s drugom posvetom, Linz,1685.) koje je Gajevim slovopisom izdao Stjepan Moyzes (1836.). Odiljenje znači rastanak, te prvi i drugi dio te knjige tematizira rastanak, opraštanje od Sigeta, ili upravo prisjećanje na veliku epopeju, a četvrti dio jesu Nadgrobnice ‒ jedne opsežnije, druge kratki epigrami, podjednako turskim kao i hrvatskim junacima.
U razdoblju hrvatskoga prosvjetiteljstva objavljena je jedna od najljepših pjesama fra Andrije Kačića Miošića o Nikoli Zrinskome i Sigetu u Razgovoru ugodnom naroda slovinskoga (u drugom, proširenom izdanju 1759.). Kako je ta pučka pjesmarica i povjesnica bila više puta tiskana do 19. stoljeća, a od 1862. tiskana je uz pomoć Matice ilirske, ta se pjesma u svijest brojnih čitatelja i slušatelja ucijepila kao poziv na obranu domovine, vjere, identiteta na cjelokupnom hrvatskom prostoru. Razgovor ugodni tiskan je nekoliko puta i na ćirilici, za srpske čitatelje.
Pomišljalo se o novom izdanju Adrijanskoga mora Sirena Petra Zrinskoga. Objavljen je letak s pozivom na pretplatu. Do izdanja ipak nije došlo. Naslućujemo razlog: teško je pretpostaviti da se nije našlo dovoljno pretplatnika; vjerojatnije je da je izdanje zabranjeno zbog teških riječi izrečenih protiv Nijemaca u Petrovom djelu. Knjigu je, osim toga, napisao Petar Zrinski koga je Carski dvor s Franom Krstom Frankopanom dao pogubiti zbog veleizdaje, ili »urote«. Izdanje te knjige moglo je biti uvod u protuaustrijsku proslavu dvjestogodišnjice pogibije Petra Zrinskoga i Frana Krste Frankopana (1671.-1871.), koja je trebala uslijediti samo pet godina nakon proslave tristogodišnjice slavne Sigetske bitke. Nakon Sigetske bitke, kako je ustvrdio hrvatski povjesničar Tadija Smičiklas, predsjednik Matice hrvatske a zatim i Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti, kršćanska se Europa od obrambene politike okrenula u navalnu politiku. Od toga znamenitog događaja polako se počela rušiti snaga Osmanskoga carstva, što se posebice očitovalo nakon neuspjele opsade Beča (1683.), kad su se Turci bili prisiljeni povući iz Ugarske, Slavonije, Like i Dalmacije.
U 19. stoljeću, u stoljeću nacionalnih integracija, tema Zrinskih i obrane nacionalnih vrijednosti, prostora, kulture, vjere, jezika i običaja, došla je u središte zanimanja u hrvatskoj književnosti: mladi Josip Jelačić, u mladosti pjesnik na njemačkom jeziku, Ivan Mažuranić (Vjekovi Ilirije), Dimitrija Demeter, Franjo Marković, Petar Preradović, Đuro Arnold, Ivan Dežman, Krsto Pavletić (pod pseudonimom Osman-beg Štafić). Drame su napisali Higin Dragošić i Matija Ban. Na prijelazu iz 19. u 20. stoljeće – Evgenij Kumičić svojim je romanom Urota zrinsko-frankopanska revolucionarizirao hrvatsku mladež i usmjerio ju protiv Austrije (i Mađarske). Ali, to je vodilo u drugu, jednako tragičnu stvarnost – u Jugoslaviju, prvu Karađorđevićevsku i drugu Titovu. Pravaši su naglašavali svoju odbojnost prema Beču i prema Budimu. Nakon 1918. tom su velikom B priključili i Beograd. Glumac i dramski pisac Tito Strozzi, u krug svojih velikih Hrvata, u trilogiji uz kralja Tomislava i Ljudevita Gaja najviše je bio zaokupljen sudbinom Petra Zrinskoga, kojoj se više puta vraćao.
Petar Zrinski, hrvatski ban, pjesnik i urotnik kojega je Bečki dvor proglasio izdajnikom te ga dao pogubiti, zajedno sa šurjakom Franom Krstom Frankopanom, ima jedinstveno mjesto u hrvatskoj dopreporodnoj književnosti. Bio je zanimljiviji povjesničarima nego proučavateljima književnosti, jezika i kulture. O uroti su izdani izvori već u 19. stoljeću (F. Rački, B. Bogišić), a njegov je spjev izašao u seriji Stari pisci hrvatski tek sredinom 20. stoljeća(1). Ipak – i povjesničari i proučavatelji književnosti zajedno, sudjelovali su u izdanju velikoga zbornika Posljednji Zrinski i Frankopani koji kojeg je objavila Matica hrvatska, koja se u cjelokupnoj svojoj povijesti posebice vezala uz proučavanje obiju hrvatskih vlasteoskih obitelji ali se hrvatska društvena svijest od sigetskoga junaka, Nikole sigetskoga, okrenula »urotnicima« i njihovu zatoru(2). Ipak – Petrovo je književno djelo stalno ostalo na rubu književnopovijesnih zanimanja hrvatskih književnih povjesničara i filologa. Njegova knjiga nije ušla u građu za veliki Akademijin rječnik. Jednako tako ni književno djelo Frana Krste Frankopana, iako su mu pjesme otkrivene kad su prikupljani izvori o uroti. Ušli su, naravno, u vrela za Hrvatski kajkavski rječnik (1984. i dalje).
Unatoč tome, Petrovo i Franovo književno djelo prikazano je u svim povjesnicama hrvatske književnosti. Franovo je pri tome doživjelo neobičnu sudbinu – bilo je zabranjivano zbog »nepristojnih« pjesama: one su izostavljene iz prvoga izdanja koje izašlo pod nazivom Vrtić (1871.), iako je pravi naslov Gartlic za čas kratiti. Izostavljene pjesme priredio je za tisak Slavko Ježić i one su objavljene u Građi za povijest književnosti hrvatske (VIII, 1915), ali knjiga, namijenjena uskom krugu filologa, bila je povučena, pjesme iz knjige istrgnute, i na njihovo mjesto došao je prilog urednika građe, Varaždinca rođenoga na Krku, Ivana Milčetića, koji je s dužnosti urednika Građe smijenjen zbog toga svoga grijeha. Slavko Ježić je cijeli Gartlic, zajedno s »prostim« pjesmama i »prostim zagonetkama« – Zganke za čas kratiti priredio za tisak, i one su tiskane među izdanjima Srpske akademije u Beogradu (1936.), ali je na zahtjev nekih »pobožnih i patriotičnih« krugova i ta knjiga povučena, problematične stranice iz knjige izrezane, i tako knjiga osakaćena. U književnom nizu Pet stoljeća hrvatske književnost, kao 17. knjiga izašao je izbor iz djela Petra Zrinskoga, Frana Krste Frankopana i Pavla Rittera Vitezovića (1976.). Knjigu je priredio Josip Vončina koji se posebice bavio ozaljskim književnojezičnim krugom. Tek je u Matičinim Stoljećima hrvatske književnosti, u knjizi koju je također priredio Josip Vončina, konačno izašao cjelokupni književni rad Frankopanov (čak u dva izdanja, 1995, 1999.), kao i u ediciji HAZU u znamenitom nizu Stari pisci hrvatski(3).
Ivan Kukuljević Sakcinski u svojem pregledu književne djelatnosti pisaca »s ovu stranu Velebita«(4) prikazao je, na samom početku djela, predstavnike obitelji Zrinskih. Vrijedi i danas pročitati prvu rečenicu kojom uvodi svoje čitaoce u problematiku Petrova života i djela. »O Petru Zrinskomu dala bi se napisati čitava knjiga jer malo s kojim od Hrvata bješe tako tijesno skopčana sudbina države i naroda kako s ovim nesretnim rodoljubom«(5). Uz životopis, Kukuljević je dao i ocjenu njegova književnoga djela: »Mi se usuđujemo kazati da Petar, ne imajući mnogo sposobnosti za pjesništvo, nikada ne bi pisao hrvatski epos da mu brat Nikola nije pjevao i pisao mađarski. Petra potaknu na prevođenje i prerađivanje Nikolina eposa ljubav k svojemu jeziku i duboko usađen ponos hrvatski, kojega je sve do svoje smrti pokazivao. On bješe veći junak i rodoljub nego li pjesnik, premda bi čitav njegov život i njegove porodice početak i konac života služiti mogao predmetom najuzvišenijega eposa ili najžalostnije tragedije«(6). Još daleke, 1842. godine I.K.S. (Ivan Kukuljević Sakcinski) u Danici pisao je da je za blagdan sv. Filipa posjetio Toplice (Varaždinske) i tamo slušao slijepca guslara koji je pjevao o svecu tadašnjega dana. Pitao ga je da li zna i druge pjesme, a guslar je spremno odgovorio da zna pjesme o Marku Kraljeviću i Nikoli Zrinskom.
U pregledima hrvatske književnosti, od Šime Ljubića i njegova Ogledala književne povijesti jugoslavjanske (Rijeka,1866,1869.) do Povijesti hrvatske književnosti Slobodana P. Novaka (Zagreb, 2003.) mjesto Petra Zrinskoga u krugu naše pisane kulture bilo je često puta opterećeno s jedne strane političkom osudom zbog urote i s nepravednim ubojstvom u Bečkom Novom Mjestu 1671. godine, a s druge je strane određeno i negativnom ocjenom njegova djela iz pera Vatroslava Jagića, utemeljitelja komparativnoga proučavanja hrvatske književnosti, u vremenu kad se svaki prijevod smatrao manje vrijednim od originala (što je, naravno, ispravno, ali se tako ne misli o prijevodima Biblije, koji su u temeljima skoro svih europskih književnosti), ali se vrlo malo raspravljalo o recepciji i odjecima prevedenih djela u hrvatskoj pisanoj kulturi i književnosti. U Petrovu primjeru ne samo zbog slabije uspješnosti njegova posla, nego iz zbog njegove urotničke uloge, i nasilnoga pogubljenja(7).
U Vukotinovićevu almanahu Leptir (1861.) u povijesnom prikazu povijesti urote i sudbine urotnika Petar grof Zrinji i Franje Grof Frankopan (!) Radoslav Lopašić potanko opisuje tijek urote, sudovanje, pogubljenje urotnika, ali urotu ne odobrava, a krivnju baca jednako na urotnike kao i na njihove privrženike, koji i nisu bili Hrvati: »Okletnici (urotnici) našli su u Hrvatskoj malo privrženika, a ako ih je i bilo, to su bili po gotovu sve sami Hristjani i Predavci, koje Zrinjani i Frankopani na svojih imanjih naseliše i koje nevjerni caru vladika Marčanski zavede. Da okletva nije našla kod naroda Hrvatskoga odziva kako su se čelovođe nadali, stvar je sasvim naravska: Hrvati su vavijek još od najdavnije starine iskreno i očito ma bilo i s najvećim neprijateljem radili i radije nevolju podnašali, radje patili budi ma još kakovo zulumčarenje okrutnih i bezsrčnih svojih glavara i zapovjednika, nego da oružje podignu na svoga kralja i vladara znajući po svom razumu, da je svaka vlast od Boga«(8). Kasnije, posebice nakon Nagodbe Austro-Ugarske i Hrvatsko-Ugarske, kad je posve ugašena Strossmayerova ideja o trijalističkom uređenju Monarhije, naši književni povjesničari, ali i političari, znatno su ublažili ili posve izmijenili svoj sud o krivnji urotnika, čemu je pomogla i pravaška orijentacija u hrvatskoj politici.
Šime Ljubić u drugoj knjizi svog Ogledala književne povijesti jugoslavjanske(9)(1869.) piše o burnoj prošlosti južnoslavenskih naroda na južnoslavenskom prostoru, i to s očišta dalmatinskoga, na hrvatsku, srpsku i slovensku povijest i književnost. U gustom sažetku povijesnih zbivanja oko Sigeta, a zatim oko sudbine književnika i urotnika Nikole i Petra, našlo se mjesta i za njegovo promišljanje o Petru kao stvaraocu (on je »radilac«) na polju književnosti. Najprije o Sigetu: »Dok su pod Sigetom naši, zapušćeni od Nijemaca i Ugara, slavno padali za Krst i za tuđi dom, njihova su braća isto kod kuće junački branili i vjeru i domaće svetosti«(10). Nakon što je ukazao, kao povjesničar i izdavač povijesnih vrela, na smrt njihova oca Jurja, koji je za Waldsteinovim stolom otrovan (1626.), a zatim nabrojio nekoliko Petrovih vojnih pobjeda nad Švedima i nad Turcima, a kad se vratio braniti domovinu, on »ne mogući trpiti njemačkog nasilja u svojoj i u ugarskoj zemlji, stavi se da ga ma kojim načinom istisne, te nevjerom okrivljen od onih kojim je moć i slava zrinjske i frankopanske porodice bila trn u oku te zapor za dalnje osvajanje i osiromašavanje Hrvatske, bude nevjerom uhvaćen i u Novom Mjestu 20. (!) travnja 1671., nezakonito glavom razstavljen«. Njegova dobra »budu plijenom njegovih kletih dušmana, a ostalo proguta grdno žvalo gradačke komore«(11). U Zagrebačkom kalendaru za godinu 1858. urednik Ante Starčević se otvoreno odredio prema njemačkoj vojnoj eliti kojoj je jedini cilj bio poplijeniti imanja Zrinskih i Frankopana. Ali nikakve simpatije nije pokazivao prema Nikoli Zrinskom Sigetskom, smatrajući da je on branio hrvatske neprijatelje, a sve svoje simpatije je okrenuo mučenicima pogubljenima u Bečkom Novom Mjestu, 30. travnja 1671.
O samom pak djelu, Zrinijadi braće Nikole i Petra, Šime Ljubić iznio je nekoliko zanimljivih zapažanja: »Velika je pako razlika među Nikolinim i Petrovim radom i s gledišta pjesničkoga smjera. Nikola pjeva za tuđina i tuđim jezikom, te nije čudo što uz svu savršenost predmeta ledeno se i suhoparno kreće, dočim Petar pjeva materinskim jezikom za svoj narod, komu i svoju radnju posvetio te da svit vidi kakove sini i viteze ov naš orsag zdrži«. Moramo ipak priznati istinu: materinski jezik i Nikolin i Petrov bio je mađarski; majka im je bila Mađarica ‒ Magdalena Széchy, koja se nakon muževe smrti preudala, a skrb nad njezinom djecom, nad braćom Nikolom i Petrom, preuzeo je kardinal Petar Pázmány. Ljubić je posebno istaknuo Petrova nastojanja da se pomire katolici, luterani i kalvini u Ugarskoj i da se udruženim snagama suprotstave Turcima. Taj je podatak posebice oduševio Branka Vodnika, koji je kao slobodni zidar u Petru Zrinskome i njegovoj supruzi Katarini vidio promicatelje vjerske tolerancije i slobode!
Đuro Šurmin u svojoj Povjesti književnosti hrvatske i srpske(12) ponavlja misao Ivana Kukuljevića da je, naime, Petar preveo djelo svoga brata »samo stoga što ga (je) na to poticala velika ljubav prema hrvatskomu narodu«. Nakon toga navodi riječi iz Petrova predgovora u kojem se obraća »junakom sve hrvacke i primorske krajine«; njegov posao »može se prije zvati parafrazom nego li prijevodom, jer na mnogo mjesta ide svojim samostalnim putem slaveći djela junaka sigetskoga. Petar je mnogo ljepše izrekao svoju nakanu u predgovoru nego li brat mu Nikola na mađarskom«.
Srednjoškolski profesor David Bogdanović napisao je Pregled književnosti hrvatske i srpske kao svojevrstan đački priručnik, u tri knjige, koje su doživjele više izdanja (1914-1919.). U trećem izdanju (1932.) sa zadovoljstvom ističe da su kosti Petra Zrinskoga i Frana Krste Frankopana našle svoj mir u domovini, kako je zaželio i pjesnik stihovima: »Doma moga prahom ranice pokriti / slavnim Božjim duhom vik se veseliti«. Uz kratak sadržaj spjeva, koji je znatan kršćanski ep i mađarske i hrvatske književnosti, autor tvrdi da u Opsidi sigeckoj ima koješta što nas sjeća na Gundulićev Osman, a jedna od potvrda toj tvrdnji Petrov je boravak u Dubrovniku i Kotoru 1654., drugih potvrda nema osim te činjenice. Bogdanović smatra da hrvatska Sirena nije prijevod u potpunom smislu riječi već više parafraza prijevoda ili imitacija izvornika, koja na mnogo mjesta ide svojim putem(13). Bilo je proučavatelja koji su i Vilu Slovinku Jurja Barakovića dovodili u svezu sa stihotvorstvom Petra Zrinskoga, ali to su ipak samo nagađanja jer pisanih svjedočanstava nemamo. Za razliku od sudbine Nikoline knjižnice, koja je sačuvana i danas se nalazi u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici (NSK), Petrova je razgrabljena i uništena, a u njegovoj je knjižnici sigurno bio veći broj hrvatskih knjiga nego u Nikolinoj.
Branko Vodnik u svojoj Povijesti hrvatske književnosti(14) Petru Zrinskome posvećuje jedno cijelo poglavlje. Vodnik, koji je gajio velike simpatije prema reformaciji, ističe da su i Nikola i Petar bili liberalni prema kalvinima, da nisu dobro mislili o isusovcima, svojim odgojiteljima, a Petar je dapače bio »jedini podoban da izmiri zavađene kalvine i katolike u sjevernoj Ugarskoj, zastupajući načela vjerske slobode«. Takva je bila i njegova žena Katarina(15). Petar, iako odgojen izvan Hrvatske, »ističe svoje Hrvatstvo kao ni jedan pisac od Zoranića do ovoga vremena«. Vodnik tvrdi da je Petrova Zrinijada parafraza mađarske Zrinijade. U svojoj je parafrazi »izveo i nekolike stvarne promjene, ispravljajući svoga brata prema tradiciji i historiji«. I na koncu zaključak: »...prvobitan prijevod (koji je ostao u rukopisu), što ga je bio zabacio, daleko je ljepši u svojoj jednostavnosti i pjesnički vredniji«.
Slavko Ježić u Hrvatskoj književnosti od početka do danas 1100-1941.(16) također je Petru Zrinskomu posvetio znatnu pozornost, ali već prvom rečenicom tvrdi da Petar »nije bio izvorni pjesnik«. Nikoli, mađarskom pjesniku, posvetio je jednaku pozornost kao i Petru, iako je Nikola, hrvatski ban, bio »više Mađar nego Hrvat«. Ističući kao vrjednotu njegovo iskreno rodoljublje, on zaključuje da moramo sa zahvalom priznati Petru njegovo iskreno rodoljublje i dobru volju . Za ono što je desnica Zrinskoga roda dala mađarskom narodu, ljevica vrati hrvatskom« (str. 147). Ježić je posebnu pozornost posvetio i Franu Krsti Frankopanu, koji je kao i Petar poginuo od njemačkog a ne od turskoga mača. Prvi je on objavio »obscene« pjesme Frankopanove u Građi za povijest književnosti hrvatske(17), ali knjiga je povučena i taj je prilog bio iz knjige istrgnut, urednik Ivan Milčetić smijenjen s uredničkoga mjesta, a na mjesto Frankopanovih stihova uvršten drugi prilog. Nakon nekoliko godina je u Srpskoj akademiji Ježić izdao sve Pjesme Frana Krste Frankopana, pa i one koje u Građi nisu smjele biti objavljene, ali i ta je knjiga, na zahtjev iz Zagreba bila povučena, listovi s »nepristojnim« pjesmama iz knjige izrezani, te se tako »očišćena« knjiga pojavila na tržištu. Prije toga, 1921. Matica hrvatska objavila je Ježićevu knjigu Život i rad Frana Krste Frankopana. Tek je cjelokupna pjesnička ostavština u ediciji Starih pisaca hrvatskih, u priredbi Josipa Vončine, izašla u Zagrebu. Isto tako i u nizu Matice hrvatske Stoljeća hrvatske književnosti, u čak dva izdanja.
Mihovil Kombol u svojoj Poviesti hrvatske književnosti do preporoda(18)(1945.) Petru Zrinkom i Franu Krsti Frankopanu posvetio je posebno poglavlje. Ističe da su oba brata Zrinski bili isusovački gojenci, obojica su bili tipični velikaši sedamnaestoga stoljeća, ljubitelji sjaja, lovova i sjaja, ali i umjetnosti i knjige; o tome svjedoči sačuvana Nikolina knjižnica s knjigama Machiavellija, Ariosta, Tassa i Marina. Njegovoj je Zrinijadi »kad se ne bi gledalo na jezik, mogli kazati, da je izrasla više iz preduvjeta dotadašnje hrvatske negoli dotadašnje mađarske književnosti«. I Kombol, kao i njegovi prethodnici, tvrdi, usuprot pohvali i tvrdnji Vladislava Menčetića kojom proglašava Petra za »najglasovitijega spjevaoca, kijem se diči sadanji narod svega puka slovinskoga«, da Petar »nije bio ni pjesnik ni jezični stvaralac«.
U »Liberovoj« ediciji Povijest hrvatske književnosti (knj. 1-5, a 6. i 7. knjiga nije izašla,1974-1978.), u knjizi Od renesanse do prosvjetiteljstva povijest književnosti sedamnaestog stoljeća napisao je Franjo Švelec. I u ovoj knjizi jedno poglavlje dijele Petar Zrinski i Fran Frankopan. Za Petrov spjev Švelec ponavlja da je Petrov »prijevod donekle prerada« mađarskog epa njegova brata Nikole. Otišao je i dalje tvrdnjom: »iz same činjenice da Petar prevodi i prerađuje njegovo djelo, moglo bi se naslutiti da mu je zamjerao što je pišući na mađarskom zanemario svoj rod i jezik«(19). Švelec tvrdi da je »Petar Zrinski bratovo djelo pohrvatio gdje god mu se za to pružila prilika, iskazujući, gdjekad posve neprikriveno, mržnju na Nijemce«.
Ivo Frangeš se u svojoj Povijesti hrvatske književnosti (Zagreb-Ljubljana, 1987.) više posvetio idejama nacionalnoga zajedništva kojima su bili zaokupljeni i Vladislav Menčetić (Dubrovnik) i Petar Zrinski i Juraj Križanić (Sjeverna Hrvatska): kako na jezičnoj razini (Ozaljski književnojezični krug), tako i na ulogu Dubrovnika u konstituiranja jezika za sve Hrvate. Sve je to bilo prije katastrofalnog potresa koji je Dubrovnik uklonio s tog natjecanja i prije katastrofe u Bečkom Novom Mjestu (1671.), kad je pogubljenjem Zrinskih i Frankopana ugašena svaka nada i mogućnost utjecanja na politička i društvena zbivanja u Hrvatskoj iz jednoga središta, iz Dubrovnika na jugu i Ozlja na sjeveru Hrvatske. Trebala su proći dva stoljeća da se ideje velikih političkih idealista ostvare u jezičnom i u književnom zbližavanju koje je vodilo prema kulturnom i jedinstvu hrvatskog naroda koje je uspješno započeto preporodom s ilircima i s Jankom Draškovićem i Ljudevitom Gajem na čelu, a nakon stoljeća i pol uspješnom društvenopolitičkom snagom i narodnom slogom, nakon Domovinskoga rata, ostvarila se i neovisnost Hrvatske kao države, temeljne ideje za koju su život položili Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan.
U trodijelnom zborniku Hrvatska pisana kultura (Križevci, 2005-2008), autora Josipa Bratulića i Stjepana Damjanovića, među najznačajnija djela hrvatske književnosti uvrštena je, s mnogo razloga, i knjiga Petra Zrinskoga Adrijanskoga mora Sirena, i to zbog najvažnijega njezinog dijela Opside sigecke(20). U kratkom, popratnom tekstu piše da je Petar preveo, upravo preradio bratov spjev s mađarskoga na hrvatski jezik.
U Povijesti hrvatske književnosti Slobodana Prosperova Novaka(21) autor je Petru Zrinskom posvetio manje prostora nego Franu Krsti Frankopanu. Petrova Adrijanskoga mora Sirena nije izvorno hrvatski tekst nego je prepjev, te ta činjenica, tvrdi autor, »ovoj knjizi ne može odrediti ni nacionalnu ni pjesničku vrijednost«, iako je Petrov jezik u spjevu »zrcalio njegova osobna trodijalektalna iskustva«(22).
U okviru edicije Pet stoljeća hrvatske književnosti, doduše u jednom svesku koji dijele Petar Zrinski, Fran Krsto Frankopan i Pavao Ritter Vitezović (1976.), izbor je priredio Josip Vončina, izvrstan povjesničar jezika, posebice književnika i leksikografa iz Ozaljskoga književnojezičnoga kruga. Iako je i Opsida sigecka izdana u izboru, čitatelji su mogli bolje upoznati Petrovo djelo. Ali i Josipu Vončini, kao jezikoslovcu, Sibila je bila zanimljivija od Opside.
Tako književni povjesničari. Oni koji su čitali cjelovit tekst Adrijanskoga mora Sirene i posebice središnji tekst te knjige Opsidu sigecku, određivali su svoje spoznaje drugačije: od niske ocjene Vatroslava Jagića o Petrovu prepjevu (1866; kao da mu je bilo krivo što se Petar usudio prevoditi djelo svoga brata !), do nešto pozitivnijega suda o hrvatskoj Zrinijadi prema izvornoj mađarskoj, kako je djelo i prepjev opisao Franjo Iveković (1866.), do temeljitih usporedbi mađarskog originala i hrvatskog prepjeva, što je prvi učinio A. Pisarević (1907.), a zatim potanko, od stiha do stiha, od strofe do strofe Đuro Novalić (1967.). Konačno, trijeznu književnopovijesnu procjenu djela u okviru onovremene hrvatske književnosti, s posebnim osvrtom na čitateljstvo kojem je Opsida sigecka namijenjena, Petrovu je Opsidu sigecku procijenio Pavao Pavličić (2004.) u serioznoj i temeljitoj raspravi Čitanje Opside sigetske Petra Zrinskoga. Njegova ocjena otvara vrata novom, afirmativnijem čitanju Petrova djela.
Konačno – i za širi krug čitatelja ‒ Matica hrvatska objavit će cijelu, sa skromnim komentarom, Opsidu sigecku(23), jer je to Petar Zrinski svojim životom, djelom i žrtvom i zaslužio.
___________________
(1) Petar Zrinski, Adrijanskog mora Sirena, SPH 32, priredio Tomo Matić, Zagreb, 1957.
(4) Ivan Kukuljević Sakcinski, Književnici u Hrvatah iz prve polovine XVII. vieka s ove strane Velebita, Zagreb, 1869. o Petru Zrinskom str. 62-75; o Nikoli Zrinskom str. 266-297. Ocjenu Nikolina književnog rada napisao Ivan Mažuranić.
(5) Isto, str. 62.
(7) Pogledati prikaz Franka Miroševića, Zrinski u hrvatskim udžbenicima povijesti, u zborniku MH Povijest obitelji Zrinski, Zagreb, 2007, str. 327-350.
(8) Radoslav Lopašić, Petar grof Zrinji i Franje Grof Frankopan, Leptir, zabavnik za godinu 1861., str. 164.
(9) Šime Ljubić, Ogledala književne povijesti jugoslavjanske – na podučavanje mladeži, Rijeka, I-II, 1866.,1869.
(14) Branko Vodnik, Povijest hrvatske književnosti (I. knjiga, od humanizma do potkraj XVIII. stoljeća), Zagreb, 1913.
(15) Isto, str. 279.
(17) Isto.
(19) Liber/Mladost, Povijest hrvatske književnosti. Hrvatska književnost sedamnestog stoljeća, knj. III, Zagreb, 1974.
(20) Josip Bratulić – Stjepan Damjanović, Hrvatska pisana kultura, Križevci-Zagreb, 2005, I, str.313.
3, 2016.
Klikni za povratak

Question: under what title did peter translate the song from hungarian to croatian

under what title did peter translate the song from hungarian to croatian

Question: who did the hungarians and croats fight in the 16th century

who did the hungarians and croats fight in the 16th century

Question: who translated the song from hungarian to croatian

who translated the song from hungarian to croatian

Question: what language did peter translate the song from hungarian to

what language did peter translate the song from hungarian to

Question: who did the croats fight in the 16th century

who did the croats fight in the 16th century

Question: who translated the song from hungarian to croat

who translated the song from hungarian to croat

Question: what did peter zrinski translate the song from

na hrvatski jezik , pod naslovom Opsada sigecka , za svoje hrvatske čitatelje

what did peter zrinski translate the song from

Question: what language is the song from petar zrinski

what language is the song from petar zrinski

Peter , then , translated the song from Hungarian to Croatian , under the title Opsada sigecka , for his Croatian readers .

Thus the Hungarians and the Croats , in the unfortunate war conflicts with the Turks offered a great epope of one of the most important events in the middle of the 16th century , the brave and heroic death of the defenders of the city and its fortresses .

Peter, then, translated the song from Hungarian to Croatian, under the title Opsada sigecka, for his Croatian readers. Thus the Hungarians and the Croats, in the unfortunate war conflicts with the Turks offered a great epope of one of the most important events in the middle of the 16th century, the brave and heroic death of the defenders of the city and its fortresses.

“Opsada Sigeta” djelo je Petra Zrinskog, praunuka Nikole Šubića Zrinskog, koji je opisao povijesni pothvat i junačku smrt svog djeda pod gradom Sigetom 1566. godine. Ban Nikola Šubić Zrinski odlučio se s malom četom vojnika oduprijeti protivnim silama turske vojske pod vodstvom sultana Sulejmana. Petar Zrinski u petnaest poglavlja opisuje slavnu bitku i obranu Sigeta. Na samom početku autor zaziva muzu te je moli za nadahnuće i potporu u pisanju. Nakon toga daje kratku pretpovijest same bitke, odnosno objašnjava kako je Sulejman potaknut Božjim djelovanjem koji je htio kazniti kršćane zbog toga što je uvidio među njima nestalnost i gubitak prave vjere.
Također daje opis Arhanđela koji se spušta kako bi najavio Zrinskom skoru bitku i njegovu smrt. Nakon toga Petar Zrinski daje opis brojne turske vojske koja se sprema za opsadu Sigeta. S druge strane Zrinski se priprema sa svojim vitezovima, iako znaju da su u nepovoljnom položaju i da imaju znatno manju vojsku spremni su na borbu do smrti kako bi zadržali utvrdu.
Sultan Sulejman u nekoliko navrata doživljava velike gubitke i unatoč njihovoj mnogobrojnosti Zrinski uspijeva uzastopno obraniti zidine Sigeta. Car očajava zbog sramote koju mu priređuju ban i njegovi vitezovi, ali u pomoć mu stiže Alderan koji priziva Furiju i vragove te oni sa sobom donose vatru koja hara Sigetom i na kraju prisiljava bana i preostale vitezove na posljednji potez, izlazak iz grada i borbu do smrti. Prije nego što je okončao, ban uspijeva ubiti mnoge turske ratnike i samoga cara. Nakon toga spuštaju se anđeli koji odvode Zrinskog i njegove odane vitezove u Božje dvore.
Vrsta djela: ep
Mjesto radnje: grad Siget
Vrijeme radnje: 1566. godina
Tema djela: Slavna bitka kod grada Sigeta između bana Zrinskog i sultana Sulejmana.
Ideja djela: prikazati hrabrost i junaštvo nekolicine u borbi protiv velike turske sile
Kratak sadržaj
Prvi dio
Pripovjedač započinje uvod u ep ispovjedajući kako se već u mladosti posvetio pisanju o ljubavi i kreposti, sad se odlučio pisati o hrabrosti. Smatra kako je bitno opisati veliki pothvat Nikole Šubića Zrinskog, snagu te ujedinjenost Turaka i strašnog Sulejmana koji je srdito odlučio pokoriti Europu, što je mnogima donijelo žalost. Nakon što iznese namjeru ovog djela, obraća se muzi i traži od nje snagu da ga vodi u pravom smjeru i pomaže mu u pisanju.
Povijest
Bog Svemogući zagledao se prema zemlji i ugledao da je zavladao grijeh. Događaju se stvari koje su suprotne onome što je Isus propovijedao. Među ljudima je ugledao odvratnu nestalnost, nesložnost. Nitko nije poštovao Božje sveto Ime niti žrtvu Isusovu. Narod je činio zlo, što je protivno njihovoj vjeri, okrenuli su se nečistoći i bludu. Nisu poštivali svećenika niti post. Nakon što je Bog ugledao sve to rasrdio se i pozvao arhanđela Mihaela. Obratio se svom slugi i rekao mu neka pogleda kako su se Mađari promijenili. Nekada su bili dobri, a sada su se obratili. Sve najljepše što je stvorio, dao je njima. Pokazao im je milost i naklonost, a zauzvrat je dobio njihovo odbacivanje i nezahvalnost. Bog govori Mihaelu kako mu je žao jer je toliko za njih učinio, a oni Ga ne poštuju, zato ih je odlučio skončati. Pošalje arhanđela Mihaela da se spusti do Pakla, neka tamo ispusti bijes i neka ih uputi prema Mađarima. Kad se budu njemu molili, neće im molitve uslišiti jer se želi smijati njihovoj pogibelji, za njihove tužbe i boli neće mariti. U slučaju da ne nauče lekciju, ostavit će ih neka pate, ali ako se pokaju, pomoći će im. Arhanđel je bio svjestan koliki će to biti pomor pa upita Boga je li spreman ubiti i kazniti i one nevine, kako bi naučio i kaznio one koji su zli. Bog odgovara kako će pustiti bič i na vjerne, ali oni se ne moraju bojati jer će njima podariti ugodan vječni život.
Arhanđel se spustio do Pakla, odvezao furiju i zapovijedio joj neka snagom podari Sulejmana i neka se zlo okrene prema Mađarima. Furija posjeti Sulejmana u snu i podari ga hrabrošću i snagom. Sulejman se ispuni bijesom i željom za bitkom, skoči naglo i zatraži oružje. Podigne vojsku, sjedne na konja te ih povede u bitku. Kaže im kako njegova snaga i moć ne dopušta njima da miruju, nego želi da dobiju još više hrabrosti, stoga je vrijeme da pripreme oružje. Sulejman je svjestan kako su Mađari snažni i iako ih ima malo, moglo bi se dogoditi da ih pobiju i skončaju, ali njima je stigla Božja milost, što će im pomoći da ih skončaju. Poručuje im kako ga je sinoć posjetio sam Muhamed i dao mu snage za bitku.
Drugi dio
Arslan-beg, koji je boravio u Budimu, čuje kako će Mađari uskoro biti napadnuti. Ubrzo skupi vojsku bez careva znanja, u nadi da će biti hvaljen, te odluči zauzeti Palotu. Okupio je oko deset tisuća vojnika i krenuo prema Mađarima. Ispred zidina se sukobio s dvjestotinjak vojnika i pobio ih. Dok su spavali u šatorima ispred zidina, napadnu ih Mađari. Vojnici turske vojske su spavali ili su bili pijani, tako da su ih protivnici ubili bez poteškoće. Polako se javljala zora. Arslan je sjedio potišten i zaklinje se Muhamedu kako će se osvetiti za Kurt-aginu smrt. U zasjedi kod Palote Arslan je izgubio dobar dio vojske, pokupio je svoje vojnike i otišao. Na tom mjestu Turci su spoznali strahote viteštva, a grad nastavio život u miru.
Bilo je ljeto, šesti mjesec, kada je car izašao iz Carigrada. Jahao je divnog konja, s dugačkim vratom i tankom grivom koju je lagano nosio povjetarac. Koračao je tiho i pokorno pod carem. Car je na glavi imao turban koji je stajao ispravno. Bio je blijed u licu, imao je čvrste ruke i bradu. Imao je obučenu lijepu haljinu ukrašenu zlatom, pokraj njega visjela je sablja. Cara su okruživali vojnici s kopljima i sve je bilo u pokretu. Ispred njih prostiralo se žitno polje i radnici koji su vrijedno obavljali svoje poslove. Pripovjedač tvrdi kako se bolje turske ćudi od careve nigdje nije moglo pronaći. Sulejman je bio poznat po svom junaštvu, razumu i vojničkoj marljivosti. No, nakon što je zadavio sina Mustafu, rodbina ga je prestala slaviti i poštovati.
Car Sulejman putovao je iz Drinopolja kako bi zauzeo grad Đulu. Petraf je vodio janjičare čija se vojska sastojala od pet tisuća vojnika. Grad Đulu napali su s četrdeset topova i ubrzo su porazili Mađare. Caru to nije bilo dovoljno, počela se širiti vijest kako želi nauditi nevjernicima, kršćanima i zauzeti grad Siget. Kapetan u Sigetu bio je slavni Nikola Šubić Zrinski, hrvatski ban, i ovo djelo posvećeno je njegovoj veličini.
Veličina Zrinskog bila je poznata Turcima i upravo su se njegove sposobnosti pribojavali. Bog mu je podario moć i snagu zbog čega je bio velika prijetnja protivnicima. Jedne zore Zrinski je stao pred križ kako bi se pomolio Bogu. Molitvu je započeo riječima kako mu Bog u teškoj nesreći pomaže, te mu daje sreću i nadu. Zatim ga zamoli da počuje njegovu molitvu sa svoga trona božanskoga i podari mu milosrđe. Dalje navodi kako je iz zemlje stvoren na sliku Boga, iako je grješan izašao iz majčine utrobe, po Božjoj milosti se očistio zlobe. Bog mu je podario bogatstvo s kojim je zadovoljan, junaštvo i viteštvo na koje je ponosan. Zrinski nastavi moliti Boga da im podari svu svoju milost jer se Turci spremaju za njihovo uništenje, žele porobiti i pogubiti kršćane. Traži od Boga da im pokaže koliko je velik i da ih ne ostavi same u ovoj teškoj situaciji koja ih očekuje. Na kraju molitve Bog mu odgovori kako se ne mora brinuti, za njegovu dušu ima mjesta u Raju i svi ga anđeli tamo željno iščekuju. No prije nego što ga pozove k sebi, morat će postati mučenik od strane poganskih ruku i svojom krvlju potvrditi Božje ime. Bog mu govori da će ih Sulejman napasti i zauzeti grad Siget, ali neće doživjeti užitak i vidjeti njegovu smrt. Njegovo ime nosit će dalje njegov sin Juraj, a narod njegov podići će se iz praha poput feniksa.
Treći dio
Sulejman je podigao vojsku kako bi zauzeli Siget; naredio im je da se zatvore mostovi na Dunavu. Mustafa je bio bosanski paša u to vrijeme. Car mu je darovao vezirstvo nakon što je protjerao Arslana. Arslanu je bilo bolje u miru počivati, nego djelovati bez careve potpore. Prema pripovjedaču, bolje je nikad ništa ne imati, nego svoje poželjeti pa da te prevare. Zbog svog čina Arslan je morao napustiti svoj dom u Budinu kako ga tamo Mustafa ne bi zatekao.
Car je izručio Bosnu Mehmet Gvilir-paši. Dvije tisuće vojnika Mehmet je poveo sa sobom i pred Sikloušem rastvorio šatore. Ubrzo ga je posjetio Skender-beg iz Siklouša, pozdravio ga i upozorio kako se u blizini nalazi Siget, gdje vlada mladi ban pred kojim ni jedan Turčin ne može opstati. Objasni mu kako ni oni sami nisu mirni jer se nalaze u njihovoj blizini. Mehmet se još nije sukobio s kršćanima jer je mladost proveo na dvoru, pa je na Skender-begove strahove i upozorenja odgovorio smijehom. Mehmet je čuo za bana Zrinskoga, za njegovu snagu i sposobnost, ali nije smatrao da bi ga se trebao bojati. Nakon toga Skender pristane popiti kavu i objedovati s Mehmetom u njegovu šatoru, ali nakon ponoći će se vratiti svojoj kući.
Do bana Zrinskog došla je vijest kako se Mehmet pridružio kmetovima. Obratio se svojoj vojsci i objavio im da će ih uskoro napasti turska vojska. Pozove ih zatim na borbu. U posljednjoj rečenici poziva se na Boga i Isusovo srce – zbog njihove ljubavi i potpore ne trebaju se bojati protivnika. Vojnici veselo ustanu i prisegnu banu na vjernost.
Cijelu noć su jahali, ali tek su pred zoru stigli do turskog tabora. Ban Zrinski povede svoju vojsku u napad na Turke. Risman, Mehmetov sin odlučio je ubiti hrvatskog bana Zrinskog. Napadne ga, ali ban se obrani pomoću svojega štita. Upravo kad je ban zadao Rismanu smrtnu ranu, naiđe Mehmet i posvjedoči sinovoj smrti. Mehmet pun bijesa krene prema Zrinskom i zaprijeti mu da će uništiti njega i njegova sina, kao osvetu za Rismanovu smrt. Nasrne na bana, ali uključi se božji anđeo i prevrne mu sablju, Zrinski iskoristi situaciju i sabljom mu otkine ruku.
Nakon što se vijest o Mehmetovoj smrti proširila turskom vojskom, uhvati ih strah i neki krenu bježati, ali zaustavi ih Alaj-beg riječima da ne smiju bježati u sramu pred nevjernicima kršćanima. Zrinski ugleda viteza Alaj-begu i zabrani ikome da ga ubije. Poruči mu neka se preda. Alaj-beg mu klečeći obeća podanost i objasni kako se ne bi pokorio nikome osim njemu, sve dok bi svoj duh mogao održati na životu.
Četvrti dio
Nakon pobjede nad Mehmetovom vojskom, Zrinski se veselo obratio svojim vojnicima. Prvo se zahvalio Bogu i objasnio kako su prisustvovali djelima junačkim jer su prizvali milost božju. Zbog Njegove pomoći trebaju biti zahvalni i veličati Ga, jer kako su ovo polje ispunili krvlju, isto mogu i u drugim bitkama. Zatim se pozabave ostalim dužnostima i pobrinu za tijela mrtvih. Svaki pješak vodio je sa sobom po jednog roba, a ostali su nosili oružje i sprave koje su preuzeli od Turaka.
Prije nego su krenuli doma iz Sikloša, odluče se zahvaliti Bogu. Putem nađu crkvu i ban Zrinski pusti suze iz zahvalnosti za darove i pomoć. Ban se ponovo obratio svojim vojnicima kako bi ih sve blagoslovio. Poruči svome sinu Jurici neka nastoji služiti Bogu i neka u tome prati njegove tragove i djela. Nakon blagoslova postave stol za kojim su sjedili vitezovi i s njima Alaj-beg komu su iskazali poštovanje i točili vino. Ubrzo vino počne djelovati i svi se opuste te započnu hajdučki ples. Sa strane je sjedio Alaj-beg pun žalosti i promatrao što se događa. Zrinski je primijetio njegovu turobnost te pokušao odagnati Alaj-begovu tugu. Pokuša ga nagovoriti neka se veseli i pije jer njega nije uzeo kao roba već kao svog gosta. Alaj-beg mu odgovori kako je vrlo čestito od njega što mu želi pomoći i ne bi mu smetalo biti pod njegovim vodstvom upravo zbog njegove snage i vrline. Obeća mu srebro i konje kako bi mu se iskupio za milost, ali ban odgovara kako mu ne trebaju nikakva dobra – srebra i zlata ima više nego dovoljno, a slugu već ima, vojvoda Radovan mu je dovoljan.
U međuvremenu do cara dođe vijest da je ban Zrinski napao grad Sikloš i pobio tursku vojsku. Cara je ta vijest šokirala i prepala. Svi su se pitali kako je banu taj pothvat uspio. Pojavio se vojnik koji je uspio živ pobjeći iz bitke i ispričao caru kako ih je ban Zrinski napao nakon što su se utaborili u gradu Siklošu. Ubili su Mehmeta, a vojnik je uspio pobjeći pred protivničkom vojskom, ali Zrinski ga je rano. Car je bio bijesan i sav gnjev usmjerio je prema Zrinskom. Ubrzo zatim naredi je da se okupi vojska.
Peti dio
Vijest kako sultan planira zauzeti Siget stigla je do Zrinskog, ali bana to nije uplašilo jer se uzdao u svoju vjeru. Pozvao je glavare, vojvode i vitezove kako bi smislili strategiju koju će koristiti protiv Turaka. Objasnio im je kako će ih uskoro car napasti, ali podsjetio ih kako su se dosad hrabro borili i što su sve svojim trudom ostvarili i to uz božju milost, jer tu snagu i hrabrost podario im je upravo Bog. Podsjetio ih je i na njihove velike pothvate. Uz milost božju, uspjeli su bez svoje prolivene krvi, pobiti Ulamu koji ih je napao. Varaždinsko se polje i sad crveni jer je u tim trenutcima nad njima bio Bog. Imali su njegovu potporu i kada su mu konja kod Baboča ubili i skoro mu glavu topom otkinuli. Arslan je pred njima pobjegao jer je Bog uvijek s njima, a Mehmet je izgubio glavu u Siklošu. U borbu sa Sulejmanom ne ulaze kako bi veličali njihova imena, nego za žene i puk, njihovu vjeru, crkvu i zemlju na kojoj borave. Zrinski smatra kako je bolje da oko njihovih mrtvih tijela psi obilaze, nego da im netko oduzme pošten glas. Obećao im je da će biti uz njih sve do svoje smrti te zatražio od vitezova i poglavara isto obećanje.
Nakon govora Zrinskog svi su se srčano ustali spremni na borbu i obranu Sigeta do smrti, svi su mu prisegnu na vjernost i prihvatili se svojih sablji. Stvorila se buka i galama jer su svi iščekivali borbu. Zatim izađe Farkašić koji se još oporavljao od rane koju mu je nanio Mehmet i s pogledom prema nebu zamoli Boga neka usliši ovu njihovu prisegu. Nakon njega svatko osobno prisege kako neće napustiti bana ni u kakvom zlu, te da će umrijeti skupa s njim u boju, ako bude potrebno.
Nakon toga poslali su pismo mađarskom caru u kojemu su ga obavjestili kako će se za dva tjedan sukobiti s turskom vojskom koja se uputila prema Sigetu. Zrinski mu poručuje kako ima vojsku i kako pripravno iščekuje neprijatelje. Moli kralja, u slučaju da Siget padne i on sam u bitci pogine, hrani njegove preživjele podanike i sinove. Zatim je zamolio sina da ga prati u njegovim stopama, poštuje i veliča Boga. Nakon toga mu je predao pismo koje će prenijeti kralju. Banov sin se na to naljutio jer ga otac želi spasiti od bitke. Juraj objasni ocu kako ne želi bježati pred protivnikom i ako mu je sudbina umrijeti neka tako i bude, ali on ostaje uz svog oca. Zrinski poruči svome sinu kako je u redu biti hrabar, ali on je još mlad i bit će još potreban krajini i ako je njegova sudbina okončati u Sigetu, Juraj će ga znati slavno naslijediti.
Šesti dio
Car Sulejman je stigao do Haršana gdje je utaborio svoju vojsku, ondje su proveli tri dana. Prema Sigetu pošalje Halul-bega kojega je smatrao razumnim i sposobnim, s njim pošalje i strašnog Demirhana. U međuvremenu Zrinski priprema svoje vitezove. Demirhan i Halul stižu do Sigeta, a slatkorječivi Halul-beg obraća se banu s puno pohvala i veličanja. Govori mu kako je njegovo viteštvo svugdje poznato, a o njegovom slavnom banstvu svatko zna. Sva njegova djela svugdje su hvaljena i sultanu poznata. Objašnjava kako ih je car poslao kako bi mu prenijeli njegovu poruku i zahtjeve.
Prvi zahtjev bio je da preda caru Siget bez borbe. Sulejman ne želi njegov grad zbog bogatstva, zatim navode veličinu Sulejmanovu i njegove pothvate te mu poruče da se izvuče iz nevolje dok još može i tako ne navlači na sebe srditost jačega. Ako se pokori i preda grad, car će mu iskazati milost i dati mu što mu srce poželi. Ako ga bilo kakva prisega zadržava da tako učini, poručuju mu kako ga sam Bog od toga razrješuje i sve oprašta.
Zrinski odbije bilo kakvu suradnju s Turcima, bez obzira na careva obećanja o nagradama i bogatstvu. Poručuje Halulu neka slobodno prenese svome caru da mu neće samo predati Siget, stoga neka upotrijebi silu ako želi. U tom slučaju susrest će se s banovim junacima. Demirhan se na te riječi uvrijedi i izazove ga na borbu. Kad su banove riječi stigle do cara Sulejmana, pozove k sebi vezira Mehmeta Sokolovića kako bi se dogovorili o napadu na Siget. Memhet Sokolović poruči caru kako će ga slijediti u zoru. Careve pristaše počele su se okupljati i dovoditi svoju vojsku. Ban Zrinski je odlučio poslati nekoliko konjanika u izvidnicu kako bi saznao što se događa u protivničkom taboru. Car pošalje vojsku u napad pod vodstvom Hamvivana, ali Deli Vid nađe mu se na putu. U tom sukobu poginulo je oko tri tisuće konjanika i petsto janjičara, a skupa s njima i njihov vođa Hamvivan. Deli Vida dočekali su s veseljem i veličanjem u Sigetu.
Sedmi dio
Stigla je zora i s njom vijest o gubicima i porazu u bitci. Sulejman je saznao da su poginuli Hamvivan i paša Murtuzan. Vijest je snažno pogodila ljutitog Demirhana, naime Hamvivanov otac postavio je svoga sina Demirhanu na skrb, obećao je svome prijatelju da će biti uz njegova sina u svakoj bitci, a sada Hamvivan leži negdje mrtav. Moli Hamvivanovu dušu za oprost i obećava mu da će iskupiti njegovu smrt.
Bijesni Demirhan posjeti cara kako bi ga nagovorio da ga pusti do Sigeta kako bi ubio Zrinskog i njegovu vojsku. Car je poznavao Demirhanov bijes pa ga nije htio koriti već postavi poglavare u taboru kako bi se dogovorili za sljedeći napad.
Zrinski je hodao poljima Sigetskim i promatra okolinu. Bili su okruženi bijelim šatorima sa svih strana. Janjičari su poslagani u redove i stoje mirno, s puškama pod rukama i radosno dozivaju cara.
Siget je pogodila nesreća, Petar Farkašić je obolio, zadnjim snagama obeća svojim prijateljima kako će se moliti za njih kod Boga. Zrinski pusti suzu za svojim prijateljem i zapita se zašto ih je uhvatila takva nesreća da izgube vrijednog viteza u situaciji kad im je toliko potreban.
Turci su iskoristili priliku i opkolili Siget. Iako su tugovali za prijateljem, ban se obratio svojim podanicima i vojnicima i rekao da je vrijeme da izvuku oružje i pokažu caru svoju hrabrost. Banovi vojnici jedva su dočekali te riječi te se gotovo svi nađu u prvom redu za borbu protiv cara Sulejmana. Sigetu su se približili Ali-Kurt i carev sin Rustan, ali grad je branio Stipan Golemi. Rustan je zapovijedao s pet tisuća janjičara, ali nisu mogli proći pored stipana Golemog.
Rustanu se pridruži brat Arslan, ali niti on nije mogao doći do bana Zrinskog. Arslan krene na Zrinskog mačem, ali ban namjesti svoj štit, zatim mu prsa rasiječe sabljom. Abaza Sanzak posvjedoči Arslanovoj smrti i zaprijetio banu kako će mu mukom duh uništiti i izvaditi mu srce kako bi osvetio mladićevu smrt. Banova vojska se uspijevala oduprijeti napadima kad odjednom na konju stigne Demirhan. Deli Vid odmah krene prema njemu sa sabljom. Demirhan mu je odgovorio da je privukao pažnju svojom hrabrošću, ali njega zanima onaj koji je umorio Hamvivana. Vid mu odgovara kako je Hamvivan poginuo od njegove ruke, što razbjesni Demirhana. No, ubrzo je pala noć te Demirhan poruči kako se uzalud sada bore i predloži da nastave sutra pod danjom svjetlošću.
Osmi dio
Svanula je zora, a car Sulejman sjedio je u svom taboru i razmišljao o proteklim danima. Toliko je svijeta uspio zarobiti, koji god je prostor poželio, uspio je preuzeti. Njega su se bojali veliki ratnici poput Karoluša i Vludvejdara, a sada ne može zauzeti Siget. Ne može shvatiti kako se dogodilo da jedan car koji vlada velikim dijelom svijeta, ne može poraziti jednog bana. Janjičare mu je pogubio, a poglavari i vojvode su mu bježali pred rukom Zrinskog. Čak ni njegovi vrhunski ratnici, poput Rustana i Demirhana, nisu ga mogli poraziti.
Sokolović Mehmet sazove sjednicu kojoj su prisustvovali brojni paše, begovi, viziri i vojnici kako bi napokon smislili način kako uništiti Zrinskog i tako zadovoljiti cara. Javi se Rustan i objasni da su u bitku krenuli naivno. Ban Zrinski je vrstan vojnik kojega kršćani poštuju zbog dobrog glasa. Također, uz njega stoje dični kraljevi vitezovi, a oni su sve to ignorirali i pretpostavljali da će grad Siget bez ikakvih poteškoća preuzeti. Tu brzopletost platili su krvlju, ako je netko još uvijek sumnjao u banovu snagu i hrabrost vrijeme je da ga prestanu podcjenjivati. Rustan završi i dođe red na Demirhana i Delimana koji pokude njegove riječi i kažu neka puste sablje oni koji se boje i neka se radije uhvate motike. Nakon toga Rustan ljutito napusti šator, a Petraf progovori kako neće zauzeti Siget ako se budu svađali. Upravo su nesloga i oholost uništile velike narode poput Rimljana i Grka. Ispriča im pripovijest u kojoj je upravo nesloga naudila čovjeku. Svi prihvate njegove razumne riječi i mirni napuste šator.
Deveti dio
Prošla su već dva dana otkako Zrinski nije napustio Siget. Deli Vid moli bana da ga pusti van kako bi se sukobio s Demirhanom. Zrinski mu odgovara kako ih je do sada u borbi pratila sreća i Božja milost, ali ako im ponestane sreće, neće se moći obraniti. Objašnjava kako nije mirovao bez razloga, već je smišljao kako nastaviti sukob. Nisu izlazili dva dana, pa sada mogu neočekivano udariti na protivnika. Deli Vid prihvatio je banove riječi i nakon toga su se rastali.
Ban je odlučio postaviti noćnu stražu na zidine grada. Prvi na straži bili su vitez Radivoje i Juranić. Radivoje je rekao prijatelju da ima toliko hrabrosti da bi mogao i usred dana otići u turski tabor sukobiti se s neprijateljem, ali Juranić mu odgovori da nije u redu od njega što bi ga samo tako napustio. Nakon toga obećao je Radivoju da će biti uz njega koliko god opasno bilo. Dva viteza obratila su se Zrinskom i poručila mu kako su kod nasipa vidjeli tursku stražu kako opušteno piju vino, bez straha od neprijatelja. Zamolili su ga za dopuštenje da se spuste među njih i pobiju stražu. Radivoj je dodao da se jako dobro snalazi u tom kraju i neće mu biti problem prikrasti im se. Bana Zrinskog su ganule njihove riječi i nakane pa se pomolio Bogu za njihovu sigurnost, zatim im je obećao vrhunsko oružje i zlato. Vitezovi nisu htjeli darove niti bogatstvo, nego samo da njihov vitez, s kojim već dugo služe, poživi što dulje. Deli Vid pomogao im da se opreme za bitku, a ostali vitezovi su ih pozdravili i obećali im razna dobra zbog njihove hrabrosti i odvažnosti.
Vitezovi Radivoje i Juranić tiho su se prikradali šatorima i turskim ratnicima koji su bili omamljeni od vina i sna te ih ubili na spavanju. Radivoj primijeti da su se neki vojnici počeli buditi te pozove Juranića da napuste tabor dok imaju priliku. Radivoj pobjegne, ali primijeti da ga Juranić ne prati i istog trena stane tugovati. Imao je sa sobom snažan luk i strijelu pa je odapne i ubije nekoliko Turaka, a da oni nisu ni znali tko ih to i odakle ubija. Zatim se približio i zavapio kako je Juranić suviše mlad da ga samo tako pogube. Turci za njegove molbe nisu marili pa uzmu sablju i odrube glavu Juraniću. Radivoj pobjesni i krene sa sabljom u rukama prema protivnicima. Ubio ih je nekoliko, ali ipak nije stigao daleko.
Deseti dio
Car je skupio brojnu vojsku i krenuo prema Sigetu. U daljini su se čuli zvukovi bubnjeva, a Turci su krenli prema zidinama. U gradu s druge strane zida stražu je držao sam ban Zrinski s vitezovima. Uspijevali su se oduprijeti napadu, iako su imali velike gubitke. Demirhan je bio bijesan i ubijao je banove vojnike, nemilosrdno ih unakazivši. Tijela su se izmiješala i više se nije mogao raspoznati kršćanin od Turaka. Vitez Slamenović ležao je jedva živ među mrtvacima. Radovan i Demirhan su ugledali jedan drugoga, ali su morali prvo raščistiti put od protivnika. Jedan drugoga su iskušavali, ali na kraju su obojica ostali na nogama. Na kraju Radovan ipak padne mrtav, a Demirhan je zadovoljan nastavio borbu.
Deliman je srušio vrata Sigeta i pobio brojne mlade vojnike, ali i Turci su primili udarac. No uskoro se srušila kula na kojoj su se nalazili brojni vitezovi i s kamenjem se strovale u smrt, što je veselilo Turke. Vitez Svilojević preživio je pad te se ustane i krene prema dvorištu, ali Deliman ga je već ugledao pa krenuo za njim. Badanković je s druge strane čekao Delimana i obratio mu se riječima da se sada nalazi u središtu kršćanskoga grada, u kojemu ga on čeka kako bi osvetio smrt svoga brata. U međuvremenu janjičari su donosili ljestve i penjali se po zidinama, no na vrhu su ih dočekali Čontoš Pal i vojnici koji su ih rušili. Iako je banovih vojnika bilo mnogo manje, uspjeli su ubiti tri tisuće Turaka i održati obranu.
Jedanaesti dio
Deliman se vratio družini i razmišljao da li je njegovo ime sada ukaljano i hoće li ga car još uvijek poštivati. Siguran je da će ga sada ogovarati i okaljati njegovo ime. Dok je Deliman tako razmišljao o svojoj sudbini, približio mu se Rustan i iako je primijetio koliko je zabrinut i ogorčen, odluči mu prigovoriti što je napustio Siget. Deliman je bijesno prihvatio svoju sablju i zamahnuo prema Rustanu koji se nije stigao izmaknuti na vrijeme. U taboru nastane buka i pometnja nakon što su vidjeli mrtvog Rustana, a Deliman samo nastavi dalje ponosno šetati.
Car je izašao iz svog šatora kako bi provjerio što se događa. Kad je ugledao mrtvog Rustana, odmah je zahtijevao da mu dovedu krivca. Demirhan izađe u Delimanovu obranu i stane moliti cara za milost. Deliman se potiho u sebi zadovoljno smijao, nije želio prijeći preko Rustanove uvrede pa je pripremio oružje kako bi se obranio od napada.
Halul Ajgaš molio je prijatelja neka se ne okreće protiv njih kada imaju zajedničkog neprijatelja u Sigetu. Nikome od njih razvoj situacije prema unutarnjem sukobu nije odgovarao. U međuvremenu Demirhan je poslao slugu neka prenese poruku Deli Vidu da ga dočeka na polju kako bi odradili dvoboj. Ban Zrinski nevoljko je pustio Deli Vida, ali vitez je radosno krenuo prema polju, nošen hrabrošću i uzbuđenjem. Dvojica neprijatelja našla su se na polju. Demirhan je upitao viteza zašto mu je toliko trebalo da se pojavi. Car je s obližnjeg brda promatrao dvoboj, obojica su bili neustrašivi i željni borbe. Deli Vid uspio je svladati Demirhana, kad je car vidio da će kršćanski vitez ubiti njegova ratnika, pošalje svoju vojsku na Deli Vida i njegove pratitelje. Demirhan ih je pokušao spriječiti, ali bilo ih je previše. Nakon što je ban Zrinski ugledao što se događa na polju poslao je svoje vojnike.
Dvanaesti dio
U međuvremenu je Kupid odlučio iskušati Delimana i provjeriti djeluju li njegove strijele na njemu. Kupid pogodi Delimana ravno u srce i ubrzo ga obuzme jad i tuga za djevojkom Kumilom. Dignuo je oči prema nebu i krenuo zapomagati da lije suze za njom, zatim sam sebi kaže kako je Kumila sila koja njegovu srcu govori. Sva ljepota i svjetlost njemu su beznačajne, bez Kumile život mu je ispunjen tamom. Živi bez radosti, dani su mu ispunjeni tugom, ne može bez njenih očiju koje ga razveseljavaju i uvijek odagnaju nesreću. Iako su mu ruke okaljane krvlju, htio bi je osloboditi Rustanovih ruku. Kumilu su također pogodile Kupidove strijele te se ona požali svojoj majci kako ju je obuzela ljubav prema Delimanu. Majka joj odgovara kako je Deliman izvrstan vitez poznat po hrabrosti, stoga joj bolja sreća nije mogla biti poslana. Deliman pošalje poruku Kumili kako je želi vidjeti te stane nervozno šetati iščekujući odgovor.
U međuvremenu se u taboru sastalo vijeće kako bi raspravilo prošlu bitku. Derijel stane na podij i kaže kako je caru pomućena pamet. Želi zauzeti Siget, ali svakim danom gubi ogromno ljudstvo te se pita što će mu grad, ako izgubi sebe i vojsku. Car pošalje pismo Delimanu da se vrati boriti za Siget, ako to učini, obećava mu Kumilu i više nikada neće spominjati Rustan-bega. Delimanu su se svidjele laskave riječi kralja pa se malo uzoholio i odlučio vratiti u tabor. Nakon što je to Kumila saznala, stane ga moliti da se ne vraća u bitku i tako riskira svoj život, ako je doista voli najviše na svijetu, kao što tvrdi, onda će ostati uz nju i tako na životu. Deliman se sažali nad Kumilom, ali nije mogao ići protiv ponosa jer nije želio da drugi pomisle da se boji sablje bana Zrinskog. Kumila očajna padne na koljena i krene se moliti Bogu. Na kraju iz očaja Kumila popije otrov. Deliman je dva dana izbezumljeno hodao šumom, a zatim se uputio prema taboru.
Trinaesti dio
Deli Vid se vraćao s polja. U Sigetu je ostavio ženu koja je bila Turkinja po podrijetlu, njegova vojska ju je zarobila. Nakon nekog vremena vitez je oženi i da joj kršćansko ime Julijanka. Julijanka nije znala sudbinu svoga muža, stoga je uzjahala viteškoga konja, ponjela sablju i napustila Siget. Naišla je na glasonošu koji joj je rekao da je Del Vida viđen u turskoj odori. Julijanka se uplašila za svoga muža te jednim potezom sablje ubila turskog vojnika i zatim se s lakoćom vratila na konja. U međuvremenu Deli Vid se probio kroz protivnike koji su mu htjeli suditi i uputio se prema Sigetu. U Sigetu su ga veselo dočekali, gotovo su svi bili uvjereni da je ubijen.
S druge strane polja, car je očajavao jer nije očekivao ovakav razvoj događaja. Nije mogao vjerovati da je slava bana Zrinskog veća nego njegova. Odluči sazvati vijeće. Sokolović okupi sve vijećnike, a među njima našao se i Deliman koji je uglavnom bio zaokupljen tugom. Ali-beg prvi je odlučio govoriti i pri tom se okrene protiv Delimana koji odmah odgovori kako mu neće uspjeti osramotiti ga, uostalom on ne želi da rasprava krene u tom smjeru, sada je najbitnije da se sruše zidine grada Sigeta i ubije ban Zrinski. Nakon tih njegovih riječi svi utihnu i povuku se svatko u svoj šator. Car je odlučio posavjetovati se s pomoćnicima. Dok je to trajalo, njihov sokol uhvati goluba pismonošu kojega je Zrinski poslao Mađarima. U pismu je stajalo kako su doživjeli teške gubitke, porazili su dobar dio protivničke vojske, ali sami su na izmaku snaga i vrlo vjerojatno će moći izdržati samo nekoliko dana. Sadržaj poruke vratio je caru svu hrabrost i on odmah naredi napad.
Četrnaesti dio
Alderan se obratio caru želeći sve kršćane skončati te mu obeća da se ne mora brinuti jer će on preuzeti Siget. Car povjeruje u njegovu prisegu. Alderon odvede dvanaest kršćana u šumu i ondje ih pogubi. Nakon toga obrati se svojim bogovima i pozove preminule duše iz Pakla kako bi uništile kršćane u Sigetu. Nakon dužeg govora ništa se ne dogodi. Alderan se naljutio te ih još jednom zazvao. Tada pukne zemlja i iz pukotina izađe vojnik omotan turbanom, ukrašenim perlama. Stvorenje ugleda Alderana pa ga upita tko ga to budi i priziva iz njegove vječne muke. Upita Alderana želi li možda pomoću njega spaliti i uništiti grad Siget jer ako mu je to namjera, neće biti uspješni jer Siget su nastanili kršćani, koji su pod zaštitom Boga. No, nakon toga doleti Ali i Furije iz kojih su sukljali plamenovi vatre. Aštragora pomoću vjetra raznese vrata, Grbin razara burom i tako Sigetu stigne uništenje sa svih strana.
Ban je hrabrio svoje ljude da se ne trebaju bojati jer će ih Bog uskoro pozvati k sebi. Ne trebaju se bojati zala protivnika jer na njihovoj strani su vragovi te ih pozove neka krenu na protivnika dok su živi. S druge strane čuje se Demirhan kako doziva Deli Vida na posljednji dvoboj, ali Deli Vid tužno odgovori da ne može napustiti bana Zrinskog u trenutcima kad grad pada.
Petnaesti dio
Kada je ban Zrinski shvatio da im je došao kraj, pozove svoje vitezove da bi im uputio posljednje riječi. Navede kako su se na njih obrušila svakakva zla, oganj i Turci. Bog ih je iskušavao, ali ne trebaju se bojati smrti jer danas će čestito završiti život i ponosno zapečatiti svoja djela i trud. Viteški su živjeli i tako će danas umrijeti. Zrinski se još jednom obratio Bogu i zamolio ga za milost. Nakon toga Bog se obratio svojim anđelima i arhanđelima te ih poslao neka se spuste do Sigeta. Sam Gabrijel spustio se do Sigeta gdje se ban približavao smrti. Obratio se banu Zrinskom i objasnio mu da je njega Isus davno izabrao za svoga vojvodu i šalje mu krunu s dvora nebeskog. Nakon toga arhanđel Mihael zaprijeti Luciferu i njegovim podanicima neka prestanu mučiti duše u njihovoj tmini. Vragovi tako napuste Siget i počela se javljati zora.
Ban Zrinski okupio je svoje posljednje vitezove i hrabro krenuo iz grada u napad na Turke. Zrinski izvuče svoju sablju i posljednjim snagama krene ubijati protivnike. Mnogi su tada pali od njegove ruke. Deliman je pokušao zaustaviti Zrinskog, ali ga ban ubije, a kada su vidjeli da je Deliman pao, u taboru zavlada strah. Ban se uputio prema caru okruženom čuvarima. Car je pokušao pobjeći na konju, ali ban ga dohvati prije nego što se udaljion. Ban se okrene svojim vitezovima i poruči im kako vidi Božje dvore i anđele, zatim ga pogode i usmrte preostali vojnici. Gabrijel postavi Zrinskog pred Boga, a anđeli se pobrinu za preostale vitezove.
Bilješka o autoru
Grof Petar I. Zrinski rođen je 6. lipnja 1621. u Vrbovcu, a pogubljen je 30. travnja 1671. u Bečkom Novom Mjestu. Petar Zrinski bio je ban i vojskovođa, ali bavio se i pjesništvom. Otac mu je bio grof Juraj Zrinski, a majka grofica Magdalena Széhy. Petar Zrinski praunuk je slavnog Nikole Šubića Zrinskog koji se borio za Siget.
Zrinski se školovao kod zagrebačkog biskupa Petra Domitrovića, a nakon toga školovanje nastavio u Mađarskoj i Austriji. Neko vrijeme proveo je i u Italiji. Živio je i u dvorcu obitelji Zrinski koji se nalazio u Čakovcu. Vjenčao se s Anom Katarinom Frankopan, s kojom je imao četvero djece.
Petar je bio vrstan ratnik koji se proslavio u brojnim bitkama. Bio je kapetan žumberačkih uskoka, s njima se borio u Tridesetogodišnjem ratu. U nekoliko navrata borio se protiv Turaka. Godine 1665. imenovan je hrvatskim banom, ali dužnost je preuzeo tek 1668.
U borbi za prava Hrvatske povezao se, zajedno s Fran Krstom Frankopanom, s mađarskim vođama. Nakon Vašvarskog mira, u kojemu Turci prema odobrenju Bečkog dvora imaju pravo na teritorij koji su ranije osvajali, javljaju se mnogi nezadovoljnici koji su organizirali Zrinsko-Frankopansku urotu. Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan otišli su u Beč kako bi se opravdali, ali odmah su uhićeni i na kraju osuđeni na smrt odsijecanjem glave. Nakon toga, Bečki dvor uspio je uništiti gotovo sve korijene obitelji Zrinski.
Autor: A.M.
Odgovori

Question: who does petar zrinski talk to at the beginning of the book

who does petar zrinski talk to at the beginning of the book

Question: when is opossada sigeta published

Question: what animal is petar zrinski talking about in the book

what animal is petar zrinski talking about in the book

Question: what did sulejman see among christians

Question: what happened to christians in the book petar zrinski

what happened to christians in the book petar zrinski

Question: who is the main character in petar zrinski

who is the main character in petar zrinski

Question: who did sulejman want to punish

At the very beginning , the author calls the mouse and is praying for inspiration and support in writing .

He then gives a short prehistory of the battle itself , i.e. explains how Sulejman was encouraged by the action of God who wanted to punish Christians because he saw among them the extinction and loss of true faith . Opsada Sigeta , lektire.hr , accessed 19 December 2019 .

Na samom početku autor zaziva muzu te je moli za nadahnuće i potporu u pisanju.

At the very beginning, the author calls the mouse and is praying for inspiration and support in writing. He then gives a short prehistory of the battle itself, i.e. explains how Sulejman was encouraged by the action of God who wanted to punish Christians because he saw among them the extinction and loss of true faith.Opsada Sigeta, lektire.hr, accessed 19 December 2019.

Lerman, Dragutin, hrvatski putopisac i istraživač (Požega, 24. VIII. 1863 – Kreševo, BiH, 12. VI. 1918). U razdoblju od 1882. do 1896. u četiri je navrata putovao Kongom. Bio je član Stanleyjeve ekspedicije i obnašao više službenih dužnosti u Slobodnoj Državi Kongo; 1896. imenovan je generalnim povjerenikom belgijske vlade za Istočni Kwango (danas jugozapadni dio DR Kongo). Bilježio je običaje i način života starosjedilačkog stanovništva. Otkrio je slapove na rijeci Kwilu (1893) i nazvao ih Slapovi Zrinski (engleski Zrinski Chutes). Pisma prijatelju J. Kempfu objavio je ovaj pod nazivom Listovi iz Afrike (1891) i Novi listovi iz Afrike (1894). Njegove zabilješke iz putne bilježnice čuvaju se u HAZU (za objavljivanje ih je priredila A. Lazarević, Afrički dnevnik: 1888–1896, 1989), a zbirka etnografskoga materijala (493 primjerka) u Etnografskome muzeju u Zagrebu te dio u Gradskom muzeju u Požegi.
Citiranje:
Lerman, Dragutin. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=36132>.

Question: who discovered the waterfalls in the congo

who discovered the waterfalls in the congo

Question: what is the name of the waterfalls found in couilou

what is the name of the waterfalls found in couilou

Question: when was the zrinski chutes discovered in congo

when was the zrinski chutes discovered in congo

Question: when did dragutin lerman discover the couilou waterfalls

when did dragutin lerman discover the couilou waterfalls

Question: what nationality is dragutin lerman, who discovered the waterfalls named slap

what nationality is dragutin lerman, who discovered the waterfalls named slap

Question: on which river in the congo did dragutin lerman discover the waterfalls

on which river in the congo did dragutin lerman discover the waterfalls

Question: where did dragutin lerman discover the waterfalls named slapovi zr

where did dragutin lerman discover the waterfalls named slapovi zr

Question: the waterfalls slapovi zrinski and couilou are located in which

the waterfalls slapovi zrinski and couilou are located in which

The Croatian researcher Dragutin Lerman during his expedition to the Congo in 1893 discovered , on the river Couilou ( Kwila ) , the waterfalls which is named Slapovi Zrinski , ( Zrinski Chutes ) , the Croatian Encyclopedia : Lerman , Dragutin , accessed on 9 March 2015 .

Question: who discovered the waterfalls on couilou river

who discovered the waterfalls on couilou river

Question: when did count peter zrinski heal

Question: when was zrinski waterfalls discovered in congo

when was zrinski waterfalls discovered in congo

Question: what is the name of the waterfalls in couilou

what is the name of the waterfalls in couilou

Question: what nationality is dr dragutin lerman, who discovered slapovi zr

what nationality is dr dragutin lerman, who discovered slapovi zr

Question: who discovered the source of Rogaškoj slatini

Petar Zrinski 1665 . godine ozdravio je u Rogaškoj Slatini pa je nakon toga izvor Rogaške mineralne vode postao poznatim . Rogaška i ljekovita

who discovered the source of Rogaškoj slatini

Question: where did count peter zrinski heal

Count Peter Zrinski healed in Rogaškoj Slatini in 1665 and then the source of Rogaška mineral water became known . Rogaška and medicinal mineral water , accessed on 9 March 2015 .

The Croatian researcher Dragutin Lerman during his expedition to the Congo in 1893 discovered, on the river Couilou (Kwila), the waterfalls which is named Slapovi Zrinski, (Zrinski Chutes), the Croatian Encyclopedia: Lerman, Dragutin, accessed on 9 March 2015. Count Peter Zrinski healed in Rogaškoj Slatini in 1665 and then the source of Rogaška mineral water became known.Rogaška and medicinal mineral water, accessed on 9 March 2015.