mini|desno|300px|Tri prirodna izotopa vodika, koji se razlikuj po broju neutrona u atomskoj jezgri. S lijeva na desno: procijum 1H je bez neutrona, deuterij 2H s jednim neutronom i tricij 3H s dva neutrona.

mini|300px|desno|Prikaz atoma helija s oblakom elektrona u nijansama sive. U jezgri su dva protona i dva neutrona prikazana crveno i plavo.

mini|300px|desno|1/12 mase atoma ugljika 12C je danas atomska jedinica mase.

mini|desno|300px|Vrijeme poluraspada radioaktivnih izotopa ili radionuklida. Treba zapaziti da se teoretska linija za stabilne isotope Z = N (Z – atomski broj i N - neutronski broj), razdvaja od stvarnog odnosa atomskog broja i neutrona, što znači da se s povećanjem atomskog broja, povećava i nestabilnost atomskih jezgri.

mini|desno|300px|Tunel LHC-a (Veliki hadronski sudarivač).

300px|desno|mini|Model tekuće kapljice atomske jezgre.

Proton (engl., prema grč. πρῶτον: prvo; oznaka p) je stabilna subatomska čestica koja je sastavni dio svih atomskih jezgri. Pozitivnoga je električnoga naboja 1,6022 · 10–19 C, mase koja iznosi 1 836 masa elektrona (1,672 622 · 10–27 kg = 938,272 MeV/c² = 1,007 276 u), spina 1/2, magnetskoga momenta 2,79285 nuklearnih magnetona, a opisana je Fermi-Diracovom statistikom. Proton je jezgra vodikova izotopa 1H, a s nešto težim neutronom gradi atomske jezgre. Općenito je brojem protona u atomskoj jezgri nekoga kemijskoga elementa određen njegov atomski broj. Proton je građen od dvaju gornjih (u) kvarkova i jednoga donjega (d) kvarka. Zbog svojega je električnoga naboja i stabilnosti pogodan za ubrzavanje na vrlo visoke energije i brzine bliske brzini svjetlosti, na ubrzivačima čestica (na primjer veliki hadronski sudarivač). Proton je otkrio E. Rutherford (1919. – 1920.) prilikom pokusa u kojemu se dušik 14N bombardiran alfa-česticama pretvarao u kisik 17O, dakle: proton,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2019.

 Atomska teorija

U atomskoj teoriji materije, atom se sastoji od atomske jezgre oko koje kruže elektroni. Danas je općenito priznato mišljenje da se atomska jezgra svih kemijskih elemenata sastoji od pozitivno nabijenih protona i neutrona koji nemaju električni naboj. Čestice koje se nalaze u atomskoj jezgri, to jest protoni i neutroni, zovu se zajedničkim imenom nukleoni (lat. nucleus: jezgra). Neutron ima masu gotovo jednaku masi protona. Proton je jezgra vodikovog atoma, pa mu je masa jednaka masi atoma vodika. Broj protona u atomskoj jezgri koji se zove atomski broj, jednak je njezinom električnom naboju i uvijek odgovara rednom broju kemijskog elementa u periodnom sustavu. Dakle atomskim brojem određena je vrsta kemijskog elementa.

U neutralnom atomu broj elektrona što kruže oko jezgre jednak je broju protona u jezgri. Pozitivan naboj jednog protona jednako je velik kao negativan naboj elektrona. 1869. ruski kemičar D. I. Mendeljejev otkrio je zakonitost ponavljanja kemijskih svojstva elemenata kod povećanja njihove atomske mase. On je tada sve poznate elemente poredao po rastućim atomskim masama jedan iznad drugoga i sastavio periodičku tablicu. Mendeljejev je dokazao da svaki kemijski element ima određen sastav atoma koji označuje atomska masa i mjesto u periodnom sustavu elemenata.

Broj protona P i neutrona N u jezgri određuje atomsku masu A određenog elementa, to jest:

i zove se maseni broj atoma. Na primjer jezgra helija sastoji se od dva protona i dva neutrona. Prema tome je električni naboj jezgre i redni broj helija 2, a relativna atomska masa 4. Oko atomske jezgre kruže negativno nabijeni elektroni, a broj elektrona jednak je broju protona u jezgri.

No kod istog broja protona u jezgri mogu postojati različite količine neutrona. Dva atoma koji imaju isti broj protona, a različiti broj neutrona, imaju skoro ista kemijska svojstva i isti redni broj, ali različite atomske mase. Takvi se elementi koji imaju isti redni broj, a različitu atomsku masu, zovu izotopi. Tako na primjer postoji klor koji ima redni broj 17, to jest njegova jezgra sadrži 17 protona, dok mu je atomska masa 35, što znači da jezgra njegova atoma sadrži 18 neutrona (17 + 18 = 35). Međutim, postoji i klor s atomskom masom 37, to jest jezgra njegova atoma sadrži 20 neutrona (17 + 20 = 37). Običan klor koji se nalazi u spojevima u prirodi ima atomsku masu 35,46, što znači da je on smjesa tih dvaju izotopa koji su u njemu zastupani u omjeru 3 : 1, to jest:

Prvi izotop klora pišemo simbolički 17Cl35, a drugi 17Cl37. Gornji broj uz kemijski simbol elementa znači relativnu atomsku masu tog elementa, a donji - broj protona u jezgri tog elementa, odnosno njegov redni broj. I vodik ima svoje izotope: 1H1 obični vodik, 1H2 teški vodik ili deuterij i 1H3 tricij.

Ovakvi izotopi nađeni su gotovo kod svih kemijskih elemenata. Tako uranij, koji je najvažniji u dobivanju nuklearne energije, ima 5 izotopa. Uranij ima redni broj 92, a njegovi izotopi imaju atomske mase 234, 235, 237, 238 i 239. U prirodnom uraniju najjače je zastupljen izotop s atomskom masom 238. Ima ga 137 puta više nego izotopa s atomskom masom 235. Ostalih njegovih izotopa ima još i manje. Izotopi se danas vrlo mnogo primjenjuju u medicini, tehnici i privredi, a naročito su veoma važni u proizvodnji nuklearne energije. Odjeljivanje izotopa vrši se centrifugiranjem, destilacijom, difuzijom i tako dalje.

Da se jezgra atoma koja se sastoji od pozitivno nabijenih protona ne razleti, jer se istoimeni električni naboji međusobno odbijaju, uzrok su privlačne sile koje vladaju, između protona i neutrona. To su takozvane sile jezgre ili osnovne sile koje, iako su vrlo velike, djeluju samo na vrlo male daljine, to jest u dimenzijama atomske jezgre. Tumačenje tih sila spada danas u glavne probleme atomske fizike. Velimir Kruz: "Tehnička fizika za tehničke škole", "Školska knjiga" Zagreb, 1969.

 Sastav atomskih jezgara

Iskustvena potvrda Rutherfordove jednadžbe, učvrstila je pretpostavku da između alfa-čestica i atomskih jezgara vladaju poznate Coulombove sile. Na osnovu toga može se proračunati kako blizu jezgri dopre alfa-čestica koja se otklanja pod određenim kutom. Čestice vrlo velikih brzina mogu doći sasvim blizu tako da je ispitana Coulombova sila sve do udaljenosti 10-14 metara. Dođu li izvanredno brze alfa-čestice još na veću blizinu atomskoj jezgri, slika s pokusa ne proizlazi više iz odbojnog Coulombova potencijala. Između alfa-čestica i jegri javljaju se nove sile, koje znatno prevladavaju Coulombov električni potencijal. Po Rutherfordu možemo kao polumjer atomske jezgre odrediti onu udaljenost kod koje prestaje između alfa-čestica i atomske jezgre vrijediti Coulombova odbojna sila. Taj polumjer iznosi za najteže atomske jezgre oko 10-14 metara.

Bez obzira na to kakve su sile između atomskih jezgara na velikim i malim udaljenostima, osnovno načelo mehanike: zakon o održanju impulsa i energije, moraju vrijediti za sve srazove. Predočimo sebi alfa-česticu, koja udari o neku drugu atomsku jezgru. Prije sraza ima alfa-čestica impuls sile m1∙v, gdje je m1 masa alfa-čestice, a v njena brzina prije sraza. Kad udari u atomsku jezgru, prenosi dio svojeg impulsa i poprima impuls m1∙v’. Po zakonu o održanju impulsa mora impuls alfa-čestice prije sraza biti jednak zbroju impulsa obiju čestica poslije sraza:

Ovu vektorsku jednadžbu možemo pisati u komponentama u smjeru osi y i x:

Od prvobitnog smjera otklonjena je alfa-čestica za kut θ1, a jezgra za kut θ2. Prva nam je jednadžba sistema kaže da je prvobitni impuls alfa-čestice jednak zbroju impulsa obiju čestica u prvobitnom smjeru. Druga jednadžba kaže da se impulsi obiju čestica, okomiti na prvobitni smjer, poništavaju.

Prema zakonu o održanju energije mora kinetička energija alfa-čestica prije sraza biti jednaka zbroju kinetičkih energija obiju čestica poslije sraza:

Srazove između alfa-čestica i jezgri možemo motriti u Wilsonovoj komori. Alfa-čestice poznate brzine dolaze do radioaktivne tvari i prolaze kroz plin komore. Tad se često opazi da se staza neke alfa-čestice savije, a od mjesta pregiba odleti druga čestica. Brzine obiju čestica mogu se izmjeriti, a isto tako i kutovi njihovih staza s prvobitnim smjerom. Unesu li se vrijednosti iz pokusa za v’, v”, θ1 i θ2 u jednadžbu impulsa i energije, uvijek se nalazi da su jednadžbe ispunjene. Zakoni o održanju impulsa i energije vrijede strogo za sve srazove.

Brzine čestica nakon sraza dadu se mjeriti pomoću savijanja u magnetskom polju ili iz duljine i debljine staze. Ali one se mogu i ukloniti iz zadnje dvije jednadžbe. Tad nam preostaje još jedna jednadžba, u kojoj dolaze mase čestica i kutovi otklona:

Iz te jednadžbe može se prema izmjerenim kutovima θ1 i θ2 izračunati masa udarene jezgre. Ta je metoda vrlo prikladna da se ustanovi koja je atomska jezgra u Wilsonovoj komori zadobila udarac.

Često je najzgodnije da se promatraju središnji srazovi. Tad alfa-čestica i jezgra lete u prvobitnom smjeru. U gornjim jednadžbama moramo staviti θ1 = 0 i θ2 = 0. Iz zakona o održanju impulsa i energije:

možemo isključivanjem odmah izračunati brzinu koju dobiva atomska jezgra pri srazu:

Na primjer kod udarca alfa- čestice na proton (atom vodika) dobivamo:

To znači da je brzina protona 60% veća od prvobitne brzine alfa-čestice. No središnje udareni protoni imaju najveću brzinu. Ta najveća brzina može se mjeriti i prema mjerenjima je zaista 1,6 puta veća od početne brzine alfa-čestice. Zadnja jednadžba omogućuje nam da, mjereći najveće brzine udarenih atomskih jezgri, izračunamo njihove mase. To je jedna od najboljih metoda da se utvrde nepoznate atomske jezgre u Wilsonovoj komori.

 Nuklearna reakcija

Pri točnijem ispitivanju prolaza alfa-čestica kroz Wilsonovu komoru bili su ipak otkriveni i protoni s mnogo većim brzinama nego što bi to odgovaralo središnjem srazu. Paradoks se objasnio kad je Rutherford opazio da ti brzi protoni dolaze i onda kad alfa-čestice prolaze kroz tvari u kojima nema vodika. Rutherford je pustio alfa-čestice kroz čisti dušikov plin i na veliko iznenađenje opazio da se od alfa-čestica odvaja staza jednog protona. Rutherford je odmah ispravno protumačio da se tu događa pretvorba atomskih jezgara, alfa-čestica prodre u dušikovu jezgru, a jedan proton biva izbačen. Kemijskim simbolima možemo tu reakciju pisati:

Gornji indeksi označuju masu atomskih jezgri, a donji njihov naboj ili redni broj elementa. Primitkom jedne alfa-čestice i gubitkom jednog protona povećava se masa dušikove jezgre za 3, a naboj za 1, pa iz dušika dobivamo kisikov izotop s atomskom težinom 17.

Sad je bilo jasno, zašto se javljaju i protoni većih energija nego što bismo ih dobili središnjim srazom alfa-čestica. Višak energije protona potječe od energije atomske jezgre. Reakcije atomskih jezgri mogu teći s dobitkom ili gubitkom energije, a tu razliku u energijama nose izbačene čestice. Pretvorbe atomskih jezgri iznijele su na vidjelo da su protoni sastavni dijelovi svih atomskih jezgri. No vidi se odmah da pored njih moraju u izgradnji jezgri sudjelovati i druge čestice. Dva protona dala bi doduše naboj helijeve jezgre, ali ta jezgra ima 4 puta veću masu od protona. Nastala je potraga za česticama pored protona u atomskim jezgrama.

W. Bothe i Herbert Becker su 1930. opazili da pri obasjavanju lakih elemenata alfa-česticama nastaje neko vrlo prodorno zračenje. Malo kasnije našli su I. Joliot-Curie i F. Joliot-Curie da nove zrake bivaju jako apsorbirane u tvarima koje obiluju vodikom. Iz tih tvari nove zrake izbijaju protone s brzinama oko desetine brzine svjetlosti. Prirodu tih zraka Chadwick je malo kasnije ispitivao u Wilsonovoj komori. Zagonetne zrake nisu se vidjele u Wilsonovoj komori - znak da ne nose električni naboj. No opet to nisu mogle biti ni gama zrake. U Wilsonovoj komori vidi se kako lake jezgre, kao protoni, helijeve, litijeve, berilijeve i ugljikove jezgre, zadobivaju snažne udarce, što se ne može objasniti djelovanjem elektromagnetskih valova. J. Chadwick je objasnio ova opažanja hipotezom o novoj vrsti čestica - neutronima. Te čestice nemaju električnog naboja pa ne ioniziraju i ne vide se u Wilsonovoj komori. Brzinu i masu nevidljivih čestica možemo proračunati tako da motrimo najveće brzine udarenih atoma. Chadwick je mjerio najveće brzine udarenih protona i dušikovih atoma. Za omjer najvećih brzina protona i dušikovih jezgri dobiva se prema:

gdje je: x  - masa neutrona. Najveće brzine udarenih protona su oko 7 puta veće od najvećih brzina dušikovih atoma. Za masu neutrona dobiva se odatle vrijednost 1. Neutroni, dakle, imaju otprilike istu masu kao i protoni. Time se direktno objašnjava zašto nove zrake izbacuju snažno protone iz tvari bogatih vodikom. Kao kod sraza biljarskih kugli, tako i tu mogu neutroni najjače pokrenuti jednako teške protone.

Iste godine kad je otkriven neutron, postavili su D. D. Ivanjenko i W. Heisenberg hipotezu, da su atomske jezgre građene od protona i neutrona. Ova hipoteza održala se i kasnije i temelj je čitave nuklearne fizike. Pri razbijanju jezgara nalazimo uvijek protone, neutrone ili lake jezgre, a nikada ne elektrone i pozitrone.

Vidjeli smo da su atomske težine približno cijeli brojevi. Zaokružene relativne atomske težine, kao čiste cijele brojeve bez fizičke dimenzije, označit ćemo s A. Atomska težina A pokazuje ukupan broj sastavnih dijelova jezgre, a redni broj Z daje broj protona. Svaka atomska jezgra određena je s ta dva podatka: A i Z. Nađene su, ipak, i različite atomske jezgre s istim A i Z, ali po svemu se čini da se tu radi o dva različita kvantna stanja iste jezgre. Mi ćemo odsad pretpostaviti da atomska težina i redni broj jednoznačno opisuju vrstu atomske jezgre. Atomske jezgre s jednakim brojem protona, a različitom masom, zovemo izotopima. Atomske jezgre s jednakim brojem čestica zovu se izobare.

Atomskih jezgara ima mnogo više od kemijskih elemenata, jer neki kemijski elementi imaju i preko 10 različitih izotopa. Može se grafički dobiti lijep pregled nad svim jezgrama tako da pojedine jezgre nanesemo kao točke u križaljku, kod koje apscisa određuje broj protona, a ordinata broj neutrona. Iz položaja jezgre u tablici može se odmah razabrati od koliko je protona i neutrona građena. Izvučena dijagonala na tablici označuje one jezgre kod kojih je broj protona jednak broju neutrona. Ispod dijagonale broj je protona veći od broja neutrona, a iznad dijagonale preteže broj neutrona u jezgri.

Već kratki pregled nad poznatim jezgrama odmah pokazuje da u prirodi nisu ostvarene sve moguće kombinacije između protona i neutrona. Kod jezgri je broj protona približno jednak broju neutrona. Kod lakih jezgri vrijedi ovaj zakon vrlo točno. Najčešće jezgre u prirodi, kao helij 2He4, ugljik 6C12, dušik 7N14, kisik 8O16, magnezij 12Mg24, silicij 14Si28, sumpor 16S32, kalcij 20Ca40, građene su od jednakog broja protona i neutrona. Dolaze i izotopi tih jezgri, kod kojih je ta simetrija između protona i neutrona za jednu ili dvije ili tri čestice narušena, ali se ipak sve te jezgre gomilaju oko dijagonale kod koje je broj protona jednak broju neutrona. Ta približno ostvarena simetrija između broja neutrona i protona jedan je od temeljnih zakona fizike jezgre, i mi ćemo morati tražiti razlog te simetrije. Kod težih jezgri prevladava sve više broj neutrona nad brojem protona. Suvišak neutrona nad protonima iznosi kod teških jezgri po više desetaka. "Rijeka" jezgri završava s uranijem, koji ima električni naboj 92 i masu 238. Broj neutrona kod te jezgre jednak je razlici između mase i naboja, dakle 238 - 92 = 146. Suvišak neutrona nad protonima iznosi kod toga glavnog uranijevog izotopa 54. Simetrija je tu već znatno narušena. Ivan Supek: "Nova fizika", Školska knjiga Zagreb, 1966.

 Antiproton

Antiproton (oznaka p) se od protona razlikuje po tom što ima suprotan električni naboj i što mu je magnetski moment suprotno orijentiran prema spinu. Postojanje antiprotona ustanovili su eksperimentalno s pomoću ubrzivača čestica bevatron (1955.) Emilio Segrè i Owen Chamberlain, za što su 1959. dobili Nobelovu nagradu za fiziku.

 Izvori

Kategorija:Nuklearna fizika

Question: how is proton described as a subatomic particle

Question: what is the name of the stable subatomic particle which is a component of all atomic

Question: where is proton found in the periodic table

Question: what is the electrical charge of proton

Question: how many masses of proton are there

1 836 masa elektrona ( 1,672 622 · 10–27 kg = 938,272 MeV / c² = 1,007 276 u ) , spina 1/2 , magnetskoga momenta 2,79285 nuklearnih magnetona , a opisana je Fermi - Diracovom statistikom .

Question: what type of particle is proton

Question: what is the magnetic moment of proton

Proton is a stable subatomic particle which is a component of all atomic nuclei .

The positive is the electrical charge of 1,6022 · 10–19 C , the weight of which is 1 836 mass of electrons ( 1,672 622 · 10–27 kg = 938,272 MeV / c2 = 1,007 276 u ) , spin 1/2 , the magnetic moment of 2,79285 nuclear magnetons , and is described by Fermi - Dirac 's statistics .

Proton is a stable subatomic particle which is a component of all atomic nuclei. The positive is the electrical charge of 1,6022 · 10–19 C, the weight of which is 1 836 mass of electrons (1,672 622 · 10–27 kg = 938,272 MeV/c2 = 1,007 276 u), spin 1/2, the magnetic moment of 2,79285 nuclear magnetons, and is described by Fermi-Dirac's statistics.


Događaji

 Rođenja

 Smrti
 4. rujna – Matej Vitov Đurđević (Đorđić), hrvatski pomorski vojskovođa, trgovac i zapovjednik dubrovačke mornarice (* 1329.)HR – Radio Dubrovnik  Sebastijan Vukosavić: Gradoplov, emitirano 4. rujna 2016.  (pristupljeno 1. prosinca 2016.)

 Izvori

 Vanjske poveznice

Death on 4 September – Matej Vitov Đurđević (Đorđić), Croatian Naval Commander, Commercial and Commander of the Dubrovnik Navy (* 1329.)HR – Radio Dubrovnik Sebastijan Vukosavić: Gradoplov, broadcast on 4 September 2016.

Question: when will hr be broadcast

Question: who was the commander of the dubrovnik navy

Question: on what date did vitov die

Question: in what year did the dubrovnik navy die

Question: what was the name of the navy commanded by vitov

Question: in what year did vukosavić die

Question: what nationality was the commander of the dubrovnik navy

Question: what event occurred on 4 september 1400

Death on 4 September – Matej Vitov Đurđević ( Đorđić ) , Croatian Naval Commander , Commercial and Commander of the Dubrovnik Navy ( * 1329.)HR – Radio Dubrovnik Sebastijan Vukosavić : Gradoplov , broadcast on 4 September 2016 .


Događaji

 18. veljače – U Zadru sklopljen glasoviti Zadarski mir između Mletačke Republike i ugarsko-hrvatskog kralja Ludovika I. Anžuvinca kojim su se Mlečani odrekli "prava na Dalmaciju prava na Dalmaciju od polovice Kvarnera do područja Drača" uključujući gradove Nin, Zadar, Skradin, Šibenik, Trogir, Split, Dubrovnik te otoke Osor, Cres, Krk, Rab, Pag, Brač, Hvar i Korčulu. Dužd se morao odreći naslova "dux Dalmatiae et Croatiae". Mlečani su morali napustiti Dalmaciju u roku od 22 dana, a Ludovik se odrekao područja oko Trevisa, Cividalea (Čedad) i u Istri, koja je osvojio 1356. godine.Narod.hr Petar Horvatić: 18. veljače 1358. Zadarski mir – zašto je važno da se Dalmacija otrgla od Venecije i povezala s drugim hrvatskim zemljama pod jednom krunom?, 18. veljače 2019. (pristupljeno 10. svibnja 2019.)
 27. svibnja – Ludovik I. Anžuvinac Višegradskim ugovorom potvrdio Dubrovačkoj Republici sve atribute državnosti.

 Rođenja

 Smrti

 Izvori

 Vanjske poveznice

February 18 – In Zadra concluded a voting Zadar Peace between the Mletan Republic and the Ugarian-Croatian king Ludovik I. Anžuvinca by which the Mletans rejected “right to the Dalmacy of the right to the Dalmacy from half of the Kvarner to the area of the Dragon” including the cities of Nin, Zadar, Skradin, Šibenik, Trogir, Split, Dubrovnik and the islands of Osor, Cres, Krk, Rab, Pag, Brač, Hvar and Korčulu.

Question: who was the king of the ugarian-croatians

Question: when was the zadar peace concluded

Question: who concluded a voting zadar peace between the mletan republic and the u

Question: nin, zadar, skradin, Šibenik, Trog

Question: the zadar peace was between the mletan republic and which other king

Question: what did the mletans reject

Question: when did the zadar peace occur

Question: who was involved in the zadar peace

ugarsko - hrvatskog kralja Ludovika I. Anžuvinca

February 18 – In Zadra concluded a voting Zadar Peace between the Mletan Republic and the Ugarian - Croatian king Ludovik I. Anžuvinca by which the Mletans rejected “ right to the Dalmacy of the right to the Dalmacy from half of the Kvarner to the area of the Dragon ” including the cities of Nin , Zadar , Skradin , Šibenik , Trogir , Split , Dubrovnik and the islands of Osor , Cres , Krk , Rab , Pag , Brač , Hvar and Korčulu .


Događaji

 Rođenja
 1329. – Matej Vitov Đurđević (Đorđić), hrvatski pomorski vojskovođa, trgovac i zapovjednik dubrovačke mornarice († 1400.)HR – Radio Dubrovnik  Sebastijan Vukosavić: Gradoplov, emitirano 4. rujna 2016.  (pristupljeno 1. prosinca 2016.)

 Smrti

 Izvori

 Vanjske poveznice

Born in 1329.

Question: in what year was matej vitov born

Born in 1329.

Question: when is hr gradoplov broadcast

Born in 1329.

Question: in what year was the dubrovnik navy commissioned

Born in 1329.

Question: what was the name of the Croatian navy commanded by Matej vitov

Born in 1329.

Question: what nationality was matej vitov

Born in 1329.

Question: in what year will the radio dubrovnik broadcast Gradoplov

Born in 1329.

Question: what was the name of the navy commanded by Matej vitov

Born in 1329.

– Matej Vitov Đurđević ( Đorđić ) , Croatian Naval Commander , Merchant and Commander of the Dubrovnik Navy ( † 1400.)HR – Radio Dubrovnik Sebastijan Vukosavić : Gradoplov , broadcast on 4 September 2016 .

Born in 1329. – Matej Vitov Đurđević (Đorđić), Croatian Naval Commander, Merchant and Commander of the Dubrovnik Navy († 1400.)HR – Radio Dubrovnik Sebastijan Vukosavić: Gradoplov, broadcast on 4 September 2016.


Događaji
 Dubrovačka Republika pripaja Lastovo.Harris, R: Povijest Dubrovnika, Golden marketing, Zagreb, 2006.
 Knez Marco Giustiniani objavio Liber Statutorum (Dubrovački statut).www.matica.hr

 Rođenja

 Smrti

 Henrik III., engleski kralj
 2. travnja – Rikard od Cornwalla i Poitoua (r. 1209.), rimsko-njemački kralj

 Izvori

 Vanjske poveznice

U vremenu kada se pitamo kakva će biti pozicija Hrvatske u novom okviru Europske Unije, treba se prisjetiti da je Dubrovački statut spomen na vrijeme kada je zaista postojalo zajedničko europsko pravo u kojemu smo bili ravnopravni dionici. Nama je to povratak u prirodne okvire i nastavak vrlo duge tradicije, ali tradicije koja računa sa složenim identitetima, kao što je bio i dubrovački pravni poredak
Kada Dubrovački statut iz 1272. u svome uvodu kaže da on služi pravdi, a ona „učvršćuje zemlje, povećava i umnaža gradove, rađa slogu, njeguje mir, upravlja ljudima i narodima da žive miroljubivo i mirno“, to nije samo lijepa, svevremena misao o ulozi prava u društvu. U nju su upleteni biblijski motivi i opća mjesta srednjovjekovne političke retorike, ali iz nje struji i povjerenje u snagu prava, tipično za europski Duecento. Bilo je to vrijeme kada su se i u drugim sredinama sastavljali pravni zbornici i kada su se u zajednicama komunalnoga tipa statuti uglavljivali kao os pravnoga poretka. Nakon gradova Italije i zapadnog Sredozemlja val pisanoga definiranja prava ubrzo je zapljusnuo i hrvatsku obalu. Neke su najstarije verzije statuta dalmatinskih gradova, nažalost, propale (npr. zadarskog i trogirskog), a najstariji je sačuvani naš statut onaj korčulanski iz 1265. Dubrovački je statut od njega mlađi nepuno desetljeće, a iz europskog očišta slijedi iza ne tako duga niza starijih sačuvanih gradskih statuta (iza Volterre, Trevisa, Padove, Verone i Venecije).
Ulomak iz Statuta
Dubrovačko je pravo 1272. dobilo fiksni oblik, ali zapravo kao kristalizacija starije pravne materije. I prije Statuta donesen je niz zakona, koji su zapisivani u obliku isprave, na komadu pergamene, a najstariji sačuvani zakon gotovo je cijelo stoljeće stariji od Statuta (1190) i odnosi se na blagdan gradskoga parca, Sv. Vlaha. Većinom su ti rani propisi vrlo kratki i jezgroviti, uz iznimku onoga iz 1235, kojim se pokušalo ograničenjem miraza, svadbene opreme i pira suspregnuti natjecanje u raskoši i rasipanje novca. Oko 1270. taj „kup listina“ bio je već posve nepregledan, u sve većem raskoraku sa zahtjevima gospodarstva u usponu i složenijega pravnog života, pa je bilo nužno pristupiti njihovoj sistematizaciji i objedinjavanju u statutarnu zbirku. Iza praktičnoga povoda nazire se i nešto ne manje važno, a to je težnja već zrele dubrovačke komune za jasnijom artikulacijom svoga pravnog sustava, pa i legitimacijom pred drugima, jer nije svaka gradska zajednica imala pravo donošenja statuta (ius statuendi).
Strani sastavljač
Elementi od kojih je 1272. sazdan tekst Statuta potječu iz raznih pravnih tradicija. Među njima ima onih tipičnih za lokalne prilike, koji su se možda taložili već tijekom duljega razdoblja, na primjer običaj da prvi brod koji na Uskrs ili Božić uplovi u dubrovačku luku dobije od kneza dar u novcu. Naći će se i pravna rješenja izgrađena u kontaktu s obližnjim hrvatskim prostorima i slavenskim zemljama zaleđa, kao što je stanak, neka vrsta međunarodne arbitraže. U pojedinim institutima i terminima prepoznat će se bizantski utjecaj, stigao neposredno iz Istočnoga Rimskog Carstva, ili posredno preko južne Italije (npr. kad je riječ o oporučnim izvršiteljima – epitropima u nasljednom pravu, ili o ugovorima entega u pomorskom pravu). Nazire se uža srodnost grupe južnojadranskih statuta (od Dubrovnika do Skadra), o kojoj još ne znamo ni izdaleka onoliko koliko bismo voljeli. Sigurno je da se mnogim jakim karikama Dubrovački statut vezuje uz mletački državno-politički kontekst u kojemu je poniknuo, primjerice u početnim poglavljima kaznenoga prava, a posebice u odredbama o ustroju vlasti. Ali Statut se ponajprije mnogim svojim plohama dodiruje i stapa s europskim općim pravom (ius commune), koje je u srednjem vijeku izniknulo na podlozi rimskog i kanonskog prava i stoljećima prožimalo pravne poretke lokalnih zajednica. Na primjer, na baštinu rimskog prava, kojoj je u srednjovjekovnoj Europi udahnut novi život, referira se nedvosmisleno već izreka iz uvoda Statuta „Pravda je stalna i trajna volja dati svakomu njegovo pravo“, koja potječe od rimskoga klasičnog pravnika Ulpijana, a isto tako odredbe o razbaštinjenju neharnog nasljednika i o dokaznom sustavu.
S latinskoga prev. Vesna Rimac, Državni arhiv u Dubrovniku, 2012.
Te se raznorodne pravne sastavnice u Statutu sretno prožimaju, onako kako se i u dubrovačkom graditeljstvu stapaju raznoliki stilovi i utjecaji, pružajući ipak doživljaj sklada. U zgradu Dubrovačkog statuta uglavljeni su kameni tesani u domaćoj radionici onako kako je tada bilo moderno u razvijenim mediteranskim gradovima, ali i spoliji preuzeti iz antičke baštine rimskoga prava. Njegovi su temelji na dubrovačkoj hridi, ali vezivo mu daje pravna vještina sastavljača koji vjerojatno nije bio domaći čovjek. Svi su ti raznoliki elementi pravnom poretku srednjovjekovne komune, pa tako i dubrovačke, davali stabilnost i osiguravali dugovječnost. To nije bilo vrijeme kada su se zakoni naprečac donosili, a onda križali već nekim sljedećim potezom pera, nego doba kada se pravni poredak gradio postupno stoljećima, ne rušeći gotovo ništa nego nadograđujući na onome što je već stajalo.
Nakon odlaska Mletaka
Pa i sam se Statut još cijelo stoljeće nakon 1272. pomalo gradio, razgrađivao i preslagivao. Pretapanje njegova teksta ne možemo pratiti u svakoj potankosti, jer su nam od tog procesa ostale tek zaustavljene, zamrznute slike u rukopisima koji su sačuvani: npr. najstariji prijepis (redakcija B) prikazuje statutarni tekst kako je izgledao približno 1349, a raskošni rukopis C pokazuje kakav mu je bio lik 1432. Miran život Statuta, izložen tek blagim izmjenama i prilagodbama, prekinut je 1358, s prijelomnom godinom prestanka mletačke vrhovne vlasti nad Dubrovnikom, s kojom počinje – računamo – i samostalna dubrovačka državnost. Zbivanja na političkom i državnom planu odrazila su se tada i na Statut, jer je stariji statutarni tekst 1358. očišćen (doduše prilično nemarno) od spomena mletačke vrhovne vlasti. U pola stoljeća nakon toga Statut se opet tek tu i tamo neznatno mijenjao, a negdje 1409–1410. utvrđen je u svom konačnom obliku u koji se više nikada nije zadiralo. Naravno, tijekom stoljeća koja su uslijedila donošeni su brojni propisi (skupljeni u tri nove zbirke: Knjigu svih zakona, Zelenu i Žutu knjigu), a i sudska se praksa razvijala u novim smjerovima. Izmijenjene društvene okolnosti i nova politička shvaćanja nerijetko su erodirali sadržaj drevnih propisa ili mu dali novu patinu, upravo onako kako su se i kamene ploče Place izlizale pod nogama dubrovačkih naraštaja. No ponavljajući antičku maksimu da je država „zaštićena ne samo zidinama nego i zakonima“, a ponajprije duboko shvaćajući da politička legitimacija počiva i na pravnoj tradiciji, Dubrovčani su radije trpjeli izričaj koji više nije sasvim odgovarao stvarnosti, nego da odbace stari tekst izvanrednoga simboličnog naboja. Primjerice, unatoč tome što su glavne institucije vlasti nakon 1358. dobile posve drukčiji ustroj, njihovi su članovi vjerno, iz godine u godinu, polagali prisegu na zastarjele i potpuno neprikladne odredbe, jer je njihova drevnost bila važnija od točnosti njihova sadržaja. Zahvaljujući tom simboličnom značenju Statut je formalno ostao na snazi pet stoljeća, sve dok nije propala i sama država kojoj je pripadao.
Prilagodljivost zakona
U pristupu Statutu kao pravnopovijesnom vrelu treba pripaziti da se ne bi prošlim realitetima pridavala suvremena značenja, natezale paralele i tražile poruke i vrijednosti kojih u nekom srednjovjekovnom tekstu ne može biti. Premda će se i u dubrovačkim izvorima veličati propisi i ponavljati maksime poput one da „onaj tko stvara pravo mora pravo i poštivati“, dubrovačku sredinu ne treba zamišljati kao prostor premoćne vladavine prava. Pravni poredak bio je otvoren prema slobodnoj prosudbi, oportunitetu, političkoj volji; zapisana norma obvezivala je, ali ne na strog način, i mogla se prilagoditi konkretnom slučaju. Primjerice, nije bilo zapreke izricanju drukčije ili teže kazne od one propisane statutom. Treba razumjeti da s gledišta dubrovačkoga prava, kao ni pravnoga poretka bilo koje druge razvijene europske države u to vrijeme, to nije bila zlouporaba ili prekoračenje sudske ovlasti, već prirodan postupak na liniji svrsishodne penalne politike. Dubrovački suci nisu bili zarobljenici prava, već slobodni oblikovatelji pravne zbilje kojoj je Statut možda bio tek osnovni kalup. Uvjerenje da zakoni trebaju propisivati detalje pravnog života i da je država i sama njima podređena znatno je mlađe od Statuta, u europskoj i američkoj političkoj praksi prisutno tek od 19. stoljeća naovamo.
Pa ipak, ponor između dubrovačkoga srednjovjekovnog i današnjega pravnog sudstva mjestimice je posve lako premostiv. Pokazujući kako su se tadašnji ljudi nosili s izazovima uređenoga života u zajednici, Statut drži i ispred naših lica zrcalo u kojemu se vrijedi ogledati. Primjerice, u vremenu kada bujanje zakonodavstva u mnogim zemljama govori o krajnjem samozavaravanju politike o ulozi i dometu prava može nas potaknuti na razmišljanje nekadašnja suzdržanost pravne regulative, povezana s već spomenutim povjerenjem u sudbenu vlast. U statutarne propise unosila su se obično tek sporna pitanja oko kojih se u praksi javljaju krupnije nedoumice. Zato su neki pravni instituti obrađeni detaljnije, neki samo letimice, a preskočeno je ono što je općepoznato i samorazumljivo, omogućujući da pravo u praksi bolje odoli vremenu i zadrži potrebnu podatnost. Nadzor nad onim gdje su češće zlouporabe (npr. pri prodaji nekretnina ili zaštita miraza), a potpuna sloboda uređenja pravnih odnosa u mnogim sferama (osobito u ugovornim odnosima) u dubrovačkom su pravnom poretku u sretnom balansu, koji se i danas isplati osluhnuti.
Vlastite interese podrediti općima
Upivši ideale dobrog vladanja, odnosno odgovorne uprave, koji su formulirani u europskoj političkoj misli 13. stoljeća, Statut dodiruje i neke osobito važne teme vezane uz državnu vlast: državni se dužnosnici biraju i vlast im se povjerava na određeni, ne predugi rok; od njih se očekuje da vlastite interese podrede općima i jednako se odnose prema društveno moćnijima i slabijima; suci se privatno ne smiju miješati sa strankama; svi kojima je povjerena javna vlast – od najvišeg do najnižeg – dužni su položiti račun za svaki i najsitniji izdatak, a jedni pritom nadzirati druge. Republikanska srž vlasti bila je u Dubrovniku već definirana, iskušana i usvojena kada je počeo labaviti mletački okvir, a zatim Dubrovnik krenuo putem državne samostalnosti.
Već spominjana receptivnost prema mudrim pravnim rješenjima poniknulima u drugoj sredini ili u drugom vremenu odlika je svih stabilnih pravnih poredaka. Znameniti pravni povjesničar Alan Watson s pravom je istaknuo da su posuđenice uvijek u prošlosti bili prirodan način izgradnje i razvoja pravnih sustava: „Borrowing is the name of the legal game.“ U Statutu postoji dragocjena jezgra koja pripada univerzalnoj pravnoj i političkoj baštini na kojoj je izgrađena europska civilizacija. Kada bi se zanemarili tipično lokalni detalji, pokazalo bi se da su mnoge odredbe Dubrovačkog statuta mogle biti na snazi bilo gdje u urbanoj Europi – u Europi koja je imala iste pravne temelje od Roskildea na sjeverozapadu do Kotora, Bara i Skadra na jugoistoku. U vremenu kada se pitamo kakva će biti pozicija Hrvatske u novom okviru Europske Unije, kao pravni povjesničar voljela bih da se prisjetimo da je Dubrovački statut spomen na vrijeme kada je zaista postojalo zajedničko europsko pravo u kojemu smo bili ravnopravni dionici. Nama je to povratak u prirodne okvire i nastavak vrlo duge tradicije, ali tradicije koja računa sa složenim identitetima, kao što je bio i dubrovački pravni poredak. Vjerujem da se vrijedi zamisliti nad prividnim paradoksom da je Statut poniknuo na vrlo raznorodnoj pravnoj baštini i upio mnoge strane elemente, a da se u Dubrovniku ne samo održao na snazi više od pola tisućljeća, nego da je postao snažnim simbolom dubrovačke samosvojnosti i samosvijesti.
Uređena država
Čak je i u onim društvenim slojevima staroga Dubrovnika kojima je tekst Statuta bio nepristupačan zbog svoje pisane forme, latinskoga jezika i teško proničnoga pravnog nazivlja tinjala svijest da žive u državi uređenoj pravom i da ih upravo to odvaja od njihove okoline. Ponos zbog toga prokuljao je u riječima onoga pelješkog mornara koji je u bijesu svom kapetanu dobacio: „[...] jes ovdi Pravda... erbo nijesmo u Vrgorcu da činimo junačtvo“. Naravno, Statut je bio ponajprije ugrađen u identitet onih na vlasti – vlasteoskog staleža. Mnoge su patricijske obitelji imale vlastite statutarne primjerke, koji su se prenosili s koljena na koljeno, ne samo kao knjiga koja će mlađima dobro doći na javnim dužnostima koje su ih čekale, već i kao iskaz obiteljske tradicije i pripadnosti plemićkom sloju. Statut je s vremenom postao i jedan od najsnažnijih simbola dubrovačke države. Plemići su svake godine u prosincu u Velikom vijeću prisezali polaganjem ruke na Statut, a isto tako knez i drugi dužnosnici prilikom preuzimanja službe – na to nas i danas podsjećaju izlizana mjesta na pergamentskim stranicama najstarijih rukopisa. Dodirivanje knjige Statuta uz lagani naklon sliči liturgijskim obredima, pa nije pretjerano reći da je Statut u domeni svjetovnog i političkog imao značenje poput Svetoga pisma u sferi duhovnog i vjerskog. Nije slučaj da je na početku prelijepoga službenog rukopisa iz 15. stoljeća oslikan gradski parac – Sv. Vlaho – koji bdije nad pravnim poretkom, kao što nadzire prilaze gradu i čuva sve ključne javne prostore.
Inicijal s likom Svetoga Vlaha
Statut je zaista pratio sudbinu Dubrovnika u mnogim prijelomnim i traumatičnim trenucima. U njegov su tekst uvrštene odredbe o izgradnji grada nakon što ga je 1296. poharao požar, a i poslije su se u rukopisima Statuta, na koricama ili nekom drugom praznom mjestu, bilježili potresi i naleti kuge. Statut je tako bio i knjiga u koju se pohranjivalo kolektivno pamćenje dubrovačke zajednice. Zabilješke kancelara o nekom bitnom događaju, jednostavni sitni crteži perom (ljudska glava, ptica) uneseni u nekom trenutku dokolice, a osobito često ručice s kažiprstom uperenim prema nekom važnom i često potrebnom statutarnom poglavlju ganutljivi su tragovi onih koji su se Statutom stoljećima koristili.
Živi svjedoci vremena
Nekoć pravni izvor i simbol državnog identiteta, Statut je danas također nezamjenjivo povijesno vrelo o životu Dubrovčana potkraj 13. stoljeća. U njemu su upisane toliko žive, ljudske i svakodnevne muke oko nekoga poljskog puta i susjedskih zanovijetanja oko zajedničkog zida, čitaju se zločin, kazna i pomilovanje, doživljava se smrtna ura u kojoj se razmišlja o putu na drugi svijet, a na ovome svijetu raspodjeljuje imovina. U njemu vrvi šaroliko mnoštvo muškaraca i žena, očeva obitelji i djece, slobodnih i zavisnih, starosjedilaca, doseljenika i stranaca, plemenitih i onih prostoga roda, meštara i seljaka, redovnika i psovača. Posebno je snažno prisutan svijet pomoraca i njihovih brodova – Statut spominje čak osam vrsta – natovarenih najraznovrsnijom robom, među kojom su i tkanine iz Firence i Verone, Arrasa i Ypresa, iz Stamforda, skupocjeni bizantski tekstil i domaće grubo platno. U tom krajoliku rastu voćke i bujaju vinogradi, dok tišinu možda ne razdere povik upomoć onoga koga su napali razbojnici. Tim krajolikom putuju konjanici odaslani u zaleđe, do Bosne i Kosova, dok drugi poslanici plove u službi komune po cijelom istočnom Mediteranu. U riječima Statuta prati se tijek godišnjega ciklusa kojemu ritam određuje okopavanje loze i trganje, plovidbena sezona i zimski mjeseci kada brodovi ostaju na vezu ili izvučeni na suho, a isto tako slijed blagdana koji utaljuju onu svevremenu ljudsku glad za posebnim, svečanim i transcendentnim. U njemu odzvanja klecanje zvona koja sazivaju vijeća i čuje se žamor s tržnice i iz luke. Statut nam priča kako je bilo nekoć, kada je većina kuća u Dubrovniku bila drvena, kada su mladenke nosile oglavlje u obliku rogova i kada se za krađu mogla izgubiti glava.
Smisao prevođenja srednjovjekovnih statuta na moderne jezike počiva na uvjerenju da oni nisu šutljivi svjedoci nekoga davnog prošlog vremena, s kojima mogu komunicirati samo stručnjaci upućeni u kôd pravne povijesti, nego da svakom zainteresiranom uhu prenose poticajne misli o pravu i društvenim vrijednostima, da govore o identitetu i tradiciji te pričaju o davno prošlom vremenu. Nakon savršenog izdanja latinskog originala, koje su pred stotinjak godina priredili Konstantin Jireček i Baldo Bogišić, širem krugu domaćih hrvatskih čitatelja tu su bogatu baštinu približila dva prijevoda Statuta na hrvatski jezik, Josipa Kolanovića i Mate Križmana iz 1990. te Ante Šoljića, Zdravka Šundrice i Iva Veselića iz 2002. Ne sasvim slučajno, u trenutku kada Hrvatska prilazi novim oblicima međunarodnoga povezivanja, sazrelo je vrijeme da se tekst ponudi i stranom čitatelju. Engleski je jezik danas ono što je latinski bio nekoć – univerzalni jezik koji mogu čitati svi naobraženi ljudi; a svrha je ovoga prijevodnog izdanja uklanjanje neprirodne barijere koju je moderno vrijeme podignulo između naše i europske pravne baštine.
* * *
Iz Dubrovačkog statuta
Prisega odvjetnika koji su postavljeni da utjeruju i pokreću parnice o svim općinskim prihodima
Prisežem na sveta Božja evanđelja da ću se u dobroj vjeri i bez obmane truditi utjerati sve općinske prihode od jednoga groša naviše od svih u kojih doznam da se nalaze. Primim li od općinskoga više od groša, odmah ću predati gospodinu knezu ili Općini, a one koji prime a ne htjednu odmah predati Općini prijavit ću našem gospodinu knezu čim uzmognem. Bit ću također dužan obznaniti Općini doznam li da muškarac ili žena drži neki općinski posjed u gradu ili izvan njega u bližoj ili daljoj okolici, odskora ili odavna (...). (II, 7)
Nakon smrti prve žene muž ne može uzeti drugu dok ne vrati miraz prve
Poželi li netko nakon ženine smrti uzeti drugu ženu, neka je uzme tek nakon što baštiniku, baštinicima, ili onima koji zastupaju baštinike prve žene vrati miraz koji je od nje primio. Dok ne vrati miraz prve žene, nipošto ne smije dovesti drugu ženu. (IV, 24)
O onima koji dovedu lažne svjedoke
Budući da parničari običavaju dokazivati svoje tvrdnje ne samo ispravama nego i svjedocima, određujemo da, dovede li tko u nekoj parnici lažne svjedoke pa se uzmogne dokazati da ih je potkupio, neka bude kažnjen onoliko koliko vrijedi ono zbog čega ih je doveo. Isto toliko neka bude kažnjen lažni svjedok, a ne bude li mogao platiti, neka ga se išiba i obilježi užarenim pečatom. (III, 28)
* * *
Klikni za povratak

Question: who published the liber statutorum

Question: what did the events of the dubrovnik republic add to the events

Question: what was the name of the republic that was founded in 1272

Question: when was harris, r: history of dubrovnik, golden marketing, z

Question: what was the name of the republic founded in 1272

Question: what did prince marco giustiniani publish in 1272

Question: where is golden marketing located

Question: who wrote the history of dubrovnik

The events of the Dubrovnik Republic adds Lastovo . Harris , R : History of Dubrovnik , Golden marketing , Zagreb , 2006 .

Prince Marco Giustiniani published the Liber Statutorum ( Dubrovački statut).www.matica.hr

The events of the Dubrovnik Republic adds Lastovo.Harris, R: History of Dubrovnik, Golden marketing, Zagreb, 2006. Prince Marco Giustiniani published the Liber Statutorum (Dubrovački statut).www.matica.hr


Događaji
 prije svibnja – počeo Drugi barunski rat, građanski rat u Engleskoj
 12. do 14. svibnja – bitka kod Lewesa u Drugom barunskom ratu između Šimuna Montfortskog i kralja Henrika III. u Sussexu.  Do kraja bitke su de Montfortove snage zarobile kralja i njegova sina, budućeg kralja Edvarda I., čime su napravile od de Montforta neokrunjenog kralja Engleske za 15 mjeseci sve dok Edvard nije pobjegao iz zatočeništva i vratio prijestolje.
 18. lipnja – Irski parlament se sastao u Castledermotu u okrugu Kildare, prvom definitivno znanom susretu ove irske zakonodavne ustanove.
 travanj – Gilbert de Clare, 6. grof od Hertforda predvodio masakr Židova u Canterburyju.
 14. rujna – Walter de Merton formalno dovršio utemeljenje Doma mertonskih znanstvenika (House of Scholars of Merton), kasnijeg koledža Merton, da bi se omogućilo obrazovanje u wardu Maldenu i sveučilište Oxford.
 Toma Akvinski dovršio svoj teološki rad Summa contra Gentiles.
 papa Urban IV. proširio svetkovanje blagdana Tijelova na cijelu Crkvu

 Rođenja

 Smrti

 Izvori

 Vanjske poveznice

in Sussex.

|
|
Hardon, John, A.
MALA POVIJEST EUHARISTIJSKOG KLANJANJA
U prvim stoljećima kršćanstva nije moguće govoriti o nekoj posebnoj euharistijskoj pobožnosti. Euharistija se nije promatrala zasebno kao predmet vlastitog štovanja, kao posebna tema kršćanske pobožnosti, ona je naprotiv dio njene najdublje srži; ona je, uz krštenje, središte kršćanskog života. Euharistija se slavila i primala, ali na izvan se nije isticala i nije bila objašnjavana njezina vlastitost.
Čuvanje Presvetog i sveta pričest
Česta ili čak svakodnevna sveta pričest bila je uobičajena u Crkvi prvih stoljeća. Doduše, nije se svaki dan slavila euharistija, ali su vjernici mogli s nedjeljnog misnog slavlja ponijeti euharistiju sa sobom kući za bolesne članove obitelji ili za sebe.
Od najranijeg vremena Kristova prisutnost pod euharistijskim prilikama nije se svodila samo na vrijeme slavljenja euharistije. „Iz tadašnjeg konteksta jasno proizlazi, da se pod svetim prilikama smatralo da je prisutan Krist, a ne samo da je to zavjetni dar ili posvećeni kruh.“(1)
Dokazano je da je u III. i IV. stoljeću bio običaj pohranjivanja i čuvanja euharistijskog kruha u pobožnim kućama u tadašnjem kršćanskom svijetu.
Pronađeno je mnogo dokaza i zapisa, koji govore o tome, kako je bilo uobičajeno da se svakodnevno „prije nekog drugog jela“ najprije uzimao posvećeni kruh. U skladu s tim nadovezuje se i četvrta molba iz molitve Oče naš.
Crkva je odobravala takvo pričešćivanje, te je vjernicima dala naputke, kako će euharistiju koju su ponijeli kući brižljivo čuvati i zaštititi od nepoštivanja. Još su sačuvane brojne upute, koje su trebale jamčiti, da će posvećeni kruh „biti sigurna od oskvrnuća koje bi mogli počinit miševi ili bezbožni ljudi.“
Budući da ne postoje dokazi koji bi govorili suprotno, mora se pretpostaviti, da je sve do 1000. godine bilo uobičajeno i rašireno čuvanje euharistije u kršćanskim domovima.
Redovnici, koji su živjeli povučenim i osamljenim načinom života u pustinjama Egipta i Palestine, čuvali su posvećene hostije u svojim špiljama ili u eremitu. Na taj način su imali priliku svaki dan se pričestiti. U egipatskoj redovničkoj literaturi od 5. stoljeća moguće je naći pojam „tabernakul“, koji je označavao molitveni prostor redovnika, nalik relikvijaru. Zapravo to je bilo oslikano udubljenje u zidu koje su osvjetljavale uljne lampe. Ponekad bi redovnike dopala čast, da euharistiju nose sa sobom. „Nosili su Presveto sa sobom pri poslu u polju ili na putovanju. Hostija se spremala ili u maloj posudi (chrismale) obješenoj preko ramena i prsa ili u maloj torbi (perula), koja se nosila ispod odjeće obješena oko vrata.
U irskim i britanskim zapisima spominje se često ti običaji. To se nije činilo samo iz razloga, da bi se uvijek imala spremna hostija za Svetu pričest, nego i zato, da bi si osigurali zaštitu protiv razbojnika i opasnosti na putu.“(2)
Fermentum
Sa sigurnošću se može reći da sve do 120. AD (Anno Domini - Godine Gospodnje) postoje dokazi o običaju nošenja komadića posvećene hostije, takozvanog fermentuma, (koji je bio umočen u kalež), od biskupa jedne biskupije do biskupa neke druge biskupije. Taj drugi biskup bi tada uzeo komadić hostije pri sljedećem misnom slavlju u znak jedinstva i zajedništva među crkvama. Neki biskupi slali su fermentum i svojim svećenicima.
Augustin skoro nikada nije govorio o euharistiji, a da nije ukazivao na njenu snagu povezivanja u zajedništvo. „Smisao sakramenta euharistije je jedinstvo: Krist nas uzima u svoje tijelo, i mi postajemo njegovi udovi, postajemo ono, što primamo.“(3)
Počeci pobožnosti presvetoj euharistiji
Nepobitno težište euharistijske pobožnosti u prvim stoljećima Crkve bio je obred misnog slavlja i vjerničko pričešćivanje, koje je nedjeljom povezivalo sve nazočne.
No i tada se mogu uočiti počeci one pobožnosti, koja je neposredno i naglašeno usmjerena na samu bit sakramenata euharistije. Ovdje se kao primjer može navesti Sv. Ivan Zlatousti, koji je u svojim propovijedima donosio jasne izjave o stvarnoj Kristovoj prisutnosti i koji je slavio veličinu i dostojanstvo sakramenata euharistije.
Ćiril Jeruzalemski upozorava pričesnike: „Pokloni se, izreci svoj Amen u poklonu i štovanju i pričesti se da te posveti Krv Kristova. “ (4)
Augustin je mišljenja, da nitko ne bi smio primiti tijelo Kristovo, ukoliko nije prethodno molio; po njemu je to čak grijeh, ako vjernik prije primanja euharistije propusti molitvu.(5)
SREDNJI VIJEK
Usredotočenja na nauk o stvarnoj prisutnosti
U srednjem vijeku se inzistira na stvarnoj prisutnosti Isusovoj u Presvetoj euharistiji.
U to vrijeme u teologiji u zapadnim zemljama sve se više naglašava stvarna prisutnost i dostupnost Boga u liku sakramenta. Vezano uz prvu i drugu raspravu oko euharistije i u obranu od katarskog krivovjerja nametnulo se pitanje stvarne prisutnosti, način istinske nazočnosti Krista u svetim sakramentima. To je postalo jedno od glavnih pitanja srednjovjekovne euharistijske teologije: kada i kako se događa pretvorba, kako i kojim riječima je potrebno opisati Kristovu prisutnost u sakramentu euharistije.
Vidljiva pobožnost
Iz toga proizlazi, da je germanski čovjek srednjeg vijeka u području pobožnosti uvijek tražio vidljivo i dohvatljivo. To dolazi do izražaja u načinu na koji su poštivali relikvije: pokušavali su samo gledanjem odati počast relikvijama tako da bi kroz pogled mogli doživjeti njihovo spasonosno djelovanje. To traženje i inzistiranje na vidljivom okrenulo je gotskog čovjeka s velikom gorljivošću k euharistiji. Htjelo se vlastitim očima vidjeti sakrament, čak i više puta nego što su se odvažili na njegovo primanje.
Smanjenje broja svete pričesti
Rastuće strahopoštovanje i bojaznost pred Presvetim sakramentima kao i s tim povezani povećani zahtjevi, kojima bi se jamčila dostojnost vjernika, doveli su do jakog smanjenja broja pričesnika. To su bila vremena kada je bilo potrebno poštivati stroge propise da bi se steklo pravo na primanje Svete pričesti.
Taj nestanak primanja svete pričesti potaklo je IV. Lateranski koncil (1215.) na donošenje strogih pravila za Svetu pričest u uskrsno vrijeme. Primanje pričesti bilo je usko povezano s primanje svete ispovijedi. „Time se stoljećima ustalilo, potom još ojačano pokretom jansenizma, sudbonosno – a često i ponižavajuće - povezivanje sakramenta ispovijedi i euharistije.“(6)
„Privremeno rješenje“ u tim raspravama bilo je za šire slojeve kršćanskog puka: „communio per oculos“, u slobodnom prijevodu Sveta pričest po gledanju ili sveta pričest očima, to jest samo promatranje euharistije.
Elevacija ili podizanje
Gledanje svete hostije ili communio per oculos (pričest očima), bilo je omogućeno time, što se za vrijeme kanona u svetoj misi naglašavao trenutak podizanja hostije. Naime, pretvorba se izvodila na način da se sveta hostija podizala visoko u zrak i pokazivala nazočnom puku. Dokazi o prvom pojavljivanju te prakse, takozvane „elevacije ili podizanja“, pronađeni su u odredbama biskupa Ode von Sullyja (1196-1208, biskup grada Pariza). Ta se praksa brzo proširila najprije u područjima uz rijeku Rajnu a poslije po cijeloj Europi.
Zatim podizanje kaleža u 13. stoljeću najprije mjestimice pojavljivalo, a onda se ono postupno nametnulo u cijelosti. Tako se u tekstovima Rimskog misala koji su nastali u godinama 1500., 1507. i 1526 još ne spominje podizanje kaleža kao dio Svete mise . Tek nastupom Pape Pija V. (1570.) postaje ta praksa uobičajena.
Često se događalo, da se elevacija ili podizanje još jednom ponavljala u drugom dijelu mise, npr. na kraju kanona ili nakon molitve Agnus Dei. Napomenut ćemo da je bilo svećenika koji su ponekad pretjerivali s podizanjem kaleža i Svete hostije pa su to činili i po nekoliko puta tijekom mise.
Pojavom elevacije ili podizanja Sveta misa je u srednjem vijeku dobila novo središte. „Kad bi promatrali Tijelo Kristovo tijekom Pretvorbe, vjernike bi obuzeo osjećaj zadovoljstva i ispunjenosti. U gradovima su ljudi običavali ići od jedne crkve do druge, samo da bi što više puta vidjeli podignutu hostiju, jer su vjerovali da će im to donijeti dobro i dobitak. Čak su vodili i procese oko zauzimanja boljeg položaja u crkvi, kako bi tijekom mise imali što bolji pogled na oltar. U zapisima je navedeno da su u nekim zajednicama vjernici ulazili u crkvu tek kada bi počela Pretvorba, te bi nakon nje brzo izišli iz crkve.“(7)
Prvi oblici pobožnosti
Spomenuto pokazivanje hostije naravno nije trajalo samo kratko nego se produžilo na duže vrijeme. Stoga se čin elevacije produžio i obogatio popratnim obredima (zvuk zvona, sviranje orgulja, poklek, svijeće za pretvorbu, tamjan, udaranje u prsa ). U početku se vjernike upućivalo, da mole svaki za sebe u tišini. Ali postupno se počelo zajedno izgovarati molitve i pjevati. U obredu župne mise na prijelazu iz srednjeg vijeka uveden je zajednički svečani pozdrav Presvetom u trenutku podizanja. Pjevale su se pjesme poput „O salutaris hostia“, „Ave verum“ ili slični napjevi.
Krajem srednjeg vijeka ti su svi dijelovi naglo nestali. Zadržao se samo običaj elevacije, koji je praćeno zvonjenjem zvonca, što je radio ministrant, i tihom molitvom vjernika. Pri završetku srednjeg vijeka poklek Presvetom sakramenta imao je prednost pred gledanjem za vrijeme elevacije. To je bilo isticano u tolikoj mjeri, da je početkom 20.st. već gotovo posvuda bilo uobičajeno, da se na misi u trenutku pretvorbe kod pokleka naklonilo, i nitko nije pomišljao da bi pogledao svetu hostiju. Tek Pijo X. potaknuo je ponovno na pogled hostije tako da je 1907. propisao i molitvu s oprostom.
Blagdan Tijelova i procesije
Tijekom sljedećih 200 godina postupno se izgubilo pokazivanje i štovanje euharistijskog kruha iz središta Svete mise te su se pojavili novi oblici pobožnosti i štovanja. Ustanovljen je blagdan Tijelova i s njime uvedene su procesije, koje su postale sve omiljenije, a pri kojima se Presveto nosilo kroz crkvu i izvan nje.
Slavljenje Tijelova potakla je vizija Juliane iz Liegea (1258.) , koja je imala je viđenje punog mjeseca, na kojem je opazila tamnu mrlju. Puni mjesec je protumačila da u Crkvi nedostaje blagdan, u kojim bi se častio dar Euharistije. Na njezinu molbu, mjesni je biskup za svoju biskupiju Liege 1246. ustanovi taj blagdan. Papa Urban IV. 1264. proširio je taj blagdanu na cijelu Crkvu i dodao mu osminu. Zatražio je od Tome Akvinskog da sastavi časoslov za Tijelovo, tako da se može slaviti svake godine na četvrtak poslije Presvetog Trojstva. Tako su između ostalog nastale i tri himne koje se i danas pjevaju: O sveta hostijo, Divnoj dakle, Kruše anđeoski.
Prve procesije o Tijelovu održavane su u Kölnu između 1264. i 1278. zatim u Benediktbeuernu (Bavarska) (1286.), a u Hildesheimu oko 1301.
U prijašnjim vremenima prije ustanvoljenja blagdana Tijelova, Presveto se samo iznimno nosilo u procesiji, kao npr. na Cvjetnu nedjelju u englesko-normanskim crkvama, a i tada je bilo zakriveno ili se nosilo u zatvorenoj posudi (u kaležu ili u kutijici). Taj običaj zadržao i kod prvih procesija na Tijelovo. No, sredinom 14. stoljeća procesije su postale sve učestalije za vrijeme župne mise na Uskrs, Duhove, Božić, Svi Svete, zatim na crkvene godove, na kojima se isticalo Presveto, pogotovo nakon uvođenja pokaznice (monstrance). Koliko se u ranijim vremenima Presveto skrivalo u posudicama, toliko se početkom 15. stoljeća javno pokazivalo kao uobičajena prkasa.
NOVI VIJEK
Nastanak pobožnosti Presvetome sakramentu
Od sredine 15. stoljeća uveden je običaj davanja blagoslova Presvetim na procesijama u vrijeme Tijelova. „Tijekom nošenja Presvetog i kad se vraćalo na oltar, i kad se davao blagoslov, pjevale su se euharistijske antifone i pjesme... Budući da je vjernicima bilo važno da što duže gledaju Presveto, svećenik bi u nekim mjestima tri put ponavljao antifonu i za to vrijeme držao pokaznicu pre narodom. To izlaganja Presvetog kao i blagoslov, koji se pritom davao, može se uzeti za početak prve adoracije Presvetom.“(8)
Uskoro nakon uvođenja blagdana Tijelova i njegove osmine uvedeno je izlaganje presvetog s pobožnošću i blagoslovom. Često se Presveti sakrament izlagao na oltaru čak i tijekom svete mise. To se događalo u Njemačkoj već nakon sredine 14. stoljeća i to za vrijeme župne mise ili za vrijeme mise četvrtkom na čast Tijela Kristova što se nazivalo i tijelovska misa. Te mise četvrtkom bile su svečane, pjevao je na njima zbor, kadilo se tamjanom, i zvonila su zvona, kad se Presveto nosilo na pokrajni oltar, ili oko crkve na groblje. U nekim mjestima ove mise četvrtkom poprimile su karakter pobožnosti Presvetom tako da se poslije poslanice pjevala euharistijska himna ili antifona, i pri tome se pokazivala posvećena hostija narodu. Za svečani ugođaj ovih Božjih službi brinula su se mnoga bratstva i udruge Presvetog sakramenta koja su se osnivala u svrhu njegova štovanja.
Također izlagalo se Presvetog tijekom molitve časoslova, večernje ili povečerja, što je bilo uvedeno za tijelovsku osminu, a kasnije se proširilo i na ostale dijelove godine. U mnogim mjestima iz nekadašnje večernje u čast svetom križu ili Majci Mariji nastali su euharirsitjski blagoslovi, koje je narod rado prihvatio. Naposljetku, u pojedinim mjestima Presveto je izlagano po cijeli dan.
U zemljama izvan Njemačke tog vremena (u 15. stoljeću) izlaganje Presvetog izvan mise, sa blagoslovom ili bez njega, bila je prava rijetkost. U Francuskoj je uveden blagoslov ili „salut“ tek u 17. stoljeću, a u Engleskoj u 18. stoljeću.
Prije svega su u 12. stoljeću u sjevernoj Francuskoj, u Nizozemskoj i u Njemačkoj od zidnih tabernakula nastali „euharistijski tornjevi“, koji su u doba gotike dosezali do stropa. Kod takvog izgleda svetohraništa porasla je potreba da se Presveto vidi. Tada se hostija stavljala iz rešetkastih vrata u staklenu posudicu što je bio jedan način stalnog izlaganja Presvetog.
Borba protiv pretjerivanja
Otprilike oko sredine 15.stoljeća započela je borba protiv sve češćih izlaganja Presvetog kao i protiv procesija. Mnogi biskupi i svećenici su se žalili, da je nestala poštovanje pred svetim Otajstvom , da se izgubilo strahopoštovanje pred Presvetim koje se neskriveno i otvoreno ljudima pokazivalo. Sve češće te su se tužbe iznosile na biskupskim sinodama tako da su uvedena ograničenja. „Javno izlaganje Presvetog često puta ne vodi štovanju nego upravo suprotno njegovu zapostavljanju jer je postalo previše blisko laicima, kaže se u biskupskoj sinodi u Schwerinu 1492. (9)
I stoga je pokrajinski sabor u Kolnu 1492. donio naredbu koja je postala uobičajeno pravilo za sljedećih stoljeće: „U znak još većeg poštovanja Svetog sakramenta propisujemo da se ubuduće Presveto ne nosi u pokaznici naokolo da ga svi vide, osim za Tijelovo i njegovu osminu. Izvan toga vremena dopušteno je samo jednom u godini nositi Presveto u pokaznici po gradu, mjestu, ili župi, ili kad to osobno dopusti biskup, ili kad se moli za mir, ili kad nevolja i opasnost prijete državi; i to uz uvjet da se tada iskazuje najveće strahopoštovanje i pobožnost.“(10)
Međutim sve restriktivne mjere čak i one iz Rima nisu ništa pomogle. Otprilike od sredine 16. stoljeća u drugim zemljama Europe bila je uobičajena procesija s Presvetim i njegovo izlaganje na štovanje.
Tridentski sabor i vrijeme poslije njega
Budući da su reformatori u 16. stoljeću u velikoj mjeri doveli u pitanje euharistijsku pobožnost i teologiju katolika (stvarnu prisutnost u Presvetom, shvaćanje
žrtve, kalež za laike), Tridentski sabor (1545.-1563.) je dosljedno i sveobuhvatno obradio temu euharistije. O klanjanju euharistiji bilo je rečeno na 13. zasjedanju 1551. slijedeće: „Nema sumnje, da svi kršćani vjernici na način kako su naučeni u Katoličkoj crkve, da kod štovanja Presvetog sakramenta moraju pokazati duboku poniznost i klanjanje, koju dugujemo pravom Bogu. Jer, premda nam se Krist Gospodin daje za jelo, to nikako ne umanjuje klanjanje njemu. Mi, naime, vjerujemo da je u svetoj hostiji prisutan isti onaj Bog, o kojemu je govorio vječni Otac, kada ga je poslao svijet: I svi mu se trebaju klanjati (Hebr 1,6), pred kojim su mudraci u molitvi klekli na koljena (Mt 2,11), i prema svjedočanstvu Svetog pisma (Mt 28,17) kojemu su se apostoli poklonili u Galileji. ..I stoga se treba na Tijelovo Presvetom sakramentu na poseban način iskazati štovanje i klanjanje.“ (11)
Gradnja crkava i liturgija
Tridentski sabor je imao veliki utjecaj na gradnju crkava i na liturgiju. Prije tog vremena svetohranište nije bilo povezano s oltarom nego je najčešće bilo po strani u koru kao uzidani tabernakul, ili kao toranj do stropa, a nekad je bio u obliku goluba koji visio ispred oltara, iznad oltara ili iza oltara. Nakon tridentskog sabora tabernakul je postao duhovno i ikonografsko središte crkvenog prostora. Na oltaru, kao na nekom prijestolju, bilo je izloženo Presveto u pokaznici u obliku sunca, često puta i za vrijeme mise. Nasuprot tome, oltarska menza, pravi oltarski stol izgubio je svoje značenje.
Tako se 1614. u knjizi Rituale romanum po prvi put uopće propisuje Vječno svijetlo i i izdaje naredba da se Euharistiju treba čuvati u tabernakulu koji je čvrsto povezan s oltarom. Božja služba u vrijeme baroka bila je karakteristična po raskošnim crkvama koje su izgledale poput prijestolnica i usredotočene na svećenika kod oltara. Sudjelovanje naroda sastojalo se od gledanja i slušanja svećenika za oltarom, što se ovdje odvijalo prema strogim obrednim propisima.
Tako se euharistijska pobožnost svodila na statično klanjanje, a nije dopuštala sudjelovanje vjernika u slavlju, pogotovo ne u običnim slavljima manjih crkava. Zbog toga je naglo porasla aktivnost vjernika u procesijama, hodočašćima i drugim molitvenim oblicima, prije svega u štovanju Srca Isusova i štovanju Marije.
„Ali svim tim oblicima molitve nedostajao je stvarni i svjesni odnos prema „izvoru i ishodištu, središtu i vrhuncu“ kršćanskog života, prema aktivnom i životnom euharistijskom slavlju. Međutim, te povezanost nije bilo u teološkoj svijesti baroknog vremena.“(12)
Da bi se oslobodio pogled na glavni oltar i svetohranište, prijašnja oltarska pregrada, koja je bila nalik pozornici a nalazila se između prezbiterija i lađe, često je služila za čitanje i pjevanje, zamijenjena je klupom za svetu pričest. Time je došlo do izražaja ono što se još od 11. stoljeća počelo lagano uvoditi a to je primanje svete pričesti klečeći, na koljenima. Odlukom tridentskog koncila redovnicama zapovjeđena mjesečna Sveta pričest. Isusovci su zahtijevali češću svetu pričest. Općenito, često primanje Svete pričesti bila je vrlo malo, i pričest nije bila u velikoj mjeri povezana s misnim slavljem. Iz euharistije kao jednostavne Gospodinove večere, razvila se dvorska ceremonija primanja kod kralja. Vjernici su gledali puni strahopoštovanja kako se odvija djelovanje puno tajnovitosti, ali se nije pristupalo primanju Gospodinova tijela. To je bilo samo propisano za svećenika radi cjelovitost slavlja. Laici su primali pričest prije Svete mise ili poslije nje, ili čak izvan Svete mise.
Ispovijed i zadovoljština za grijehe
Specifična za razdoblje nakon tridentskog sabora bila je pobožnost koja naglašava nasuprot reformatora posebnost katoličkog nauka i štovanja Boga. Time je ta pobožnost imala značenje ispovijedanje vjere. Budući da kalvinisti nisu priznavali stvarnu prisutnost Kristovu u Euharistiji, to vjerovanje bilo je snažno naglašeno i štovano kod katolika. I to nije bilo samo u vrijeme vjerskih ratova u Francuskoj (1562.-1598.) i tridesetogodišnjeg rata u Njemačkoj (1618.-1648.) nego i prije i poslije toga. Napose je bilo karakteristično pljačkanja katoličkih crkava i svetogrđe nad euharistijom (svetogrđe hostije i sl), što je bolno vrijeđalo katolike. Iz tog razloga su od 16. stoljeća nastajale pobožne udruge koje su ispovijedanje vjere u euharistiju tumačile na katolički način i putem klanjanja i štovanja tražile naknadu i zadovoljštinu za bezboštvo i svetogrđe koje se nanosilo euharistijskom Gospodinu. Kad je Katarina de Bar (redovničkog imena majka Mechthild od Presvetog sakramenta) 1653. osnovala udrugu Benediktinke vječnog klanjanja Presvetome, u središtu njihove pobožnosti u Francuskoj bila je zadovoljština za uvrede koje su hugenoti nanosili Presvetom sakramentu. U skladu s tim u euharistijskoj pobožnosti majke Mechtilde bila je misao o zadovoljštini za uvrede.
Udruge Presvetog oltarskog sakramenta i vječno klanjanje
Već u 14. i 15. stoljeću su nastajala različita bratstva i udruge s izričitom svrhom za klanjanje Presvetom. Tako je nastala Kongregacija Svetog Tijelova1328. u gradu Asizi u Italiji ili Klarise franjevke od Presvetog Sakramenta u Rimu.
U Njemačkoj su u 15. stoljeću u mnogim dekanatima nastale Svećeničke bratovštine u svrhu promicanja zajedničke proslave Tijelova. Tako je nastala „Nadbrabratovština svetog oltarskog sakramenta“, zvana također i „Corpus Cristi bratovština“. Sporedna svrha tih zajednica bila je između ostaloga nabavka misnog ruha i vječno klanjanje.
Navodimo i neke ranije udruge: „Benediktinke od vječnog klanjanja“ u gradu Au kod Einsiedelna (1526.), „Družba regularnih klerika“ u Napulju, koje su također zvali Marijanci i Karolinci (1558.), Teatinke u Napulju (1583.), redovnice od vječnog klanjanja u Švicarskoj (1591.), „Svećenici sakramenta“, osnovani za vođenje seminara i pučke misije (1632.), „Bernardinci ili Cistercite od vječnog klanjanja“ u Port Royalu (1633.).
U Parizu je 1630. osnovana „Udruga Presvetog sakramenta“ svećenika i laika kao obrana pred protestantizmom i jansenizmom. Neke su udruge bile ustanovljene za duhovnu pouku, moralno uzdizanje i materijalnu potporu nižih slojeva društva. Neke su od njih bile tajna društva (Kabala pobožnih i sl.) koja su se vrlo brzo širila.
Leksikon za teologiju i Crkvu navodi 43 redovničke udruge i bratovštine koje su koncem 19. stoljeća nastale sa svrhom klanjanja Presvetom sakramentu.
Četrdesetosatna ura i „vječno klanjanje“
Kao poseban oblik euharistijske pobožnosti nastala je u 16. stoljeću „četrdesetsatna ura“. Po prvi put se spominje u Milanu za godinu 1527. Tamo je u crkvi Svetog groba Gian Antonio Belotti tražio od vjernika tijekom propovijedi za vrijeme korizme da se mole četrdeset sati pred Presvetim sakramentom, da se postigne Božja pomoć u teškom ratnom vremenu. Te molitve trebale su se moliti četiri puta u godini: za Uskrs, Duhove, Marijino uznesenje i Božić.
1529. taj je običaj preuzela i milanska katedrala. Sveti Antun Maria Zaccaria i kapucin Josip von Ferno postat će u narednim godinama najveći zagovornici te nove pobožnosti klanjanja. Kapucin Ferno je u Milanu 1537. objavio i proširenu verziju svete ure: pojedinačne crkve u gradu bi nastavljale pobožnost u neprekinutom lancu četrdeset sati tijekom cijele godine i to pred izloženim Presvetim. Rim je odobrio četrdesetsatnu uru 1539.
A 1591. pobožnost je posredstvom nuncija Frangipanija uvedena u Köln. Klement VIII. je 1592. u svojoj buli „Graves et diuturnae“ propisao ovu pobožnost bez prekida za sve rimske crkve i tako je nastao današnji oblik „vječnog ili sveudiljno klanjanja“ odnosno „trajne molitve“ pred Presvetim koju organizira Crkva.
Klement XIII. objavio je otprilike 150 godina kasnije (1731.) detaljne upute za dostojanstveno izvođenje četrdesetosatne ure:
• Presveti se oltarski sakrament mora izložiti na glavni oltar ali ne u patrijarhalnim bazilikama;
• kipovi, relikvije i slike oko oltara gdje je izloženo Presveto moraju se uklonit ili prekriti;
• u svetištu oko izloženog Presvetog smiju se brinuti samo klerici obučeni u roketu;
• klanjatelji se moraju redati jedan za drugim, neprekinuto, a s njima uvijek mora biti svećenik ili klerik s višim redovima;
• za oltarom gdje je izloženo Presveto za to vrijeme ne smiju se slaviti Sveta misa.
Donosimo poseban primjer „vječnog klanjanja“ u vremenu od 1226. do1792. Kralj Ludwig VII. nakon pobjede nad albigenzima zamolio je biskupa u Avignona da izloži Presveto u kapeli Svetoga Križa (14. rujna 1226.). Budući da je zanimanje i sudjelovanje vjernika bilo jako veliko, biskup je odlučio to klanjanje nastaviti i noću. Sveta Stolica odobrila je tu pobožnost, koja se nazivala vječno ili sveudiljno klanjanje, a nastavila se sve do Francuske revolucije 1792. Obnovljena je ponovno 1829. i traje do danas
Od 1556. pobožnost vječnog klanjanja kao naknadu za grijehe u tri zadnja dana karnevala započeli su i širili najprije Isusovci, a zatim kapucini. Dakle, pojavila se nova tema: nije se više radilo o javnoj nakani kao moliti za mir, što je bilo u počecima te pobožnosti, već se sada na prvom mjestu nalaze zadovoljština za grijehe, za nemoral. Euharistijska pobožnost na obje nakane raširile se posvuda u 17. i 18. stoljeću.
Pobožnost svetog groba
Podrijetlo četrdesetosatne ure treba tražiti u Crkvi prvih stoljeća. U ono vrijeme postojao je običaj da se na spomen 40 satnog Isusova počivanja u grobu, posti, bdije i moli na svetom grobu. Povjesničar Euzebija spominje 40 satni post u Kartagi (HE 24,12), hodočasnica Eterija spominje bdijenje i molitvu na svetom grobu u Jeruzalemu . To bdijenje i molitva živjelo je u uspomeni kršćana prvih stoljeća i došlo je do novog vijeka. Znano je još u 10. stoljeću da se uz grob na Veliku subotu nije stavljao samo križ ili lik Isusova tijela nego se izlagalo i Presveto. Od 16. stoljeća taj se običaj proširio, tako da je na svetom grobu iznad tijela Isusova bila izložena pokaznica s Presvetim. Tako udaljeni od svetog groba u Jeruzalemu i od vremena Kartage usvojena je pobožnost 40 satne svete ure koja se i danas drži.
Posjet Presvetom
Sve do 15. stoljeća euharistijski se sakrament štovao samo u nekim zgodama: (javno izlaganje, procesije). Općenito govoreći nitko nije došao na ideju da se moli pred zatvorenim svetohraništem. Ipak činili su to samo neki pobožni kao blaženi Henrik Seuse koji posebno skretao pažnju na trajnu prisutnost euharistijskog Spasitelja u crkvi. Sve do 15. stoljeća u mnogim biskupijama bili su na snazi izričiti propisi da se župne crkve po danu moraju držati zatvorene. A i u redovničkim crkvama u to vrijeme nije bilo dopušteno čuvati Presveto, budući da one nisu imali pravo na dušebrižništvo (13). Ukoliko su vjernici htjeli posjećivati poznate crkve, ali ne zbog mise, onda su to činili zbog nekog groba mučenika ili nekog velikog sveca.
Međutim u stoljećima poslije tridentskog sabora posjet Presvetomu (pa i pred zatvorenim svetohraništem) postao je jedna od omiljenih pobožnosti katolika. Sveti Alfons Liguori (1696.-1787.) posebno je promicao molitvu i adoraciju Presvetome. On je napisao i knjižicu: „Posjet Presvetom sakramentu i bezgrješnoj Djevici Mariji svaki dan u mjesecu“. U njoj se nalazi 31 razmatranje koje se odvija u obliku razgovora s Gospodinom u svetohraništu.
Sve do 20. stoljeća u odgoju svećenika bila je preporučena pobožnost posjete Presvetom dnevno, barem 15 minuta. Svećenici su se u takvoj adoraciji pripremali za Svetu misu, zahvaljivali se poslije svete mise, a isto tako i poslije podne činili posjet i tako nastavili cijeli života ako nije bilo većih zapreka. Ukoliko bi neki svećenik trajno propuštao tu posjetu Presvetome tumačilo se kao nedostatak u svećeničkom života. Svakom svećeniku se preporučuje od sjemenišnog odgoja da pred Presvetim meditira i izmoli svoj časoslov.
Adoracija Presvetom u 19. stoljeću
U 19. stoljeću štovanje Presvetog sakramenta poprimili je različite oblike i doživjelo svoj vrhunac. To je između ostalog vidljivo ako se pogleda na broj euharistijskih društava i udruga kojih je u tom vremenu osnovano jako mnogo. Sveti Petar Julijan Eymard (1818.-1868.), koji je poznat kao „svetac euharistije“, osnovao je 1856. u Parizu Kongregaciju svećenika klanjatelja Euharistije“, a 1858. osnovao je žensku granu „Službenice Presvetog oltarskog sakramenta“, zatim „Društvo klanjalaca Euharistije“. A 1859. utemeljio je u Marseilleu „Udrugu tri Sveta sakramenta“. Članovi tih zajednice vidjeli su svoju zadaću u štovanja Presvetoj euharistiji i to u osobnom klanjanju i zajedničkoj molitvi časoslova pred izloženim Presvetim. Nadalje, naglašavali su odgoj za svetu misu, promicanje česte svete pričesti kao i promicanje euharistijskog klanjanja putem propovijedi i spisa (duhovne vježbe, kongresi).
U gotovo svim biskupijama u 19.stoljeću bilo je službeno uvedeno vječno klanjanje.
Euharistijski svjetski kongres
Na nagovor pobožne žene Emilie Tamisier iz Toursa (1834.-1910.) održao se prvi euharistijski svjetski kongres. Ta pbožna žena bila je oduševljena konfercijama Petra Julijana Eymarda i zalagala se za hodočašća u svetišta gdje su se dogodila euharistijska čuda. Nakon toga započeli su se održavati euharistijski svjetski kongresi. Prvi Euharistijski svjetski kongres održao se u Lillu, a na petom kongresu koji je održan u Toulouseu 1886. sudjelovalo je više od 1500 biskupa i svećenika te oko 30 000 vjernika. Posljednji, 49. Euharistijski svjetsko kongres održan je u Quebecu, u Kanadi, a slijedeći novi 50. Euharistijski svjetski kongres najavljen je u Dublinu 2012. godine.
Izdvajanje Presvetog od misnog slavlja
U stoljećima poslije tridentskog sabora euharistija je bila usmjeren na žrtvu Kristovu i na stvarnu prisutnost Gospodinovu. Svakako, da se na taj način štovanje euharistije i sveta pričest odvojile od misnog slavlja. (14)
U 18. i 19. stoljeću sveta pričest dijelila se većinom izvan Svete mise. Naime, u njoj se nije gledalo prvenstveno na sudjelovanje u žrtvi, na blagovanju za stolom, Gospodinovu večeru, nego na posjet Spasitelja koji dolazi iz svetohraništa. Pa i onda, kada se sveta pričest primila pod misom, molitve za pričest bile su zasebne i nisu bile povezane sa Svetom misom.
Pokret za često primanje svete pričesti koji je podržao papa Pio X. (1903.-1914.) isticao je važnost štovanja euharistije kod samog primanja svete pričesti. To je rezultiralo sve učestalijim primanjem svete pričesti. No, još uvijek je sveta pričest bila izdvojeno shvaćena od Svete mise. U tumačenju euharistije pa i u katekizmima nalazi se podjela na : euharistijski sakrament, misa, sveta pričest, a ponekad i ova podjela: euharistijski sakrament, sveta pričest, sveta misa.
Poznti liturgičar Jungmann misli: „Ovdje treba govoriti o razdvajanju koje se dogodilo u shvaćanju strukture euharistije. Svi elementi su tu . Sve istine vjere su tu sadržane i ljudi su ih dosljedno priznavali – ali jedinstvo, smisao za cjelinu, za sklad je nedostajao.“ (15)
Liturgičar Emminghaus opisuje to stanje sljedećim riječima: „Sveta misa je dugo vremena bila jedna stvar, a „Sveta hostija“ i njeno primanje ili klanjanje druga stvar. Ta oba vida – barem u općoj pučkoj svijesti – bila su na izvjestan način moguća sama za sebe ili čak donekle neovisni jedan o drugome. Na misu se išlo kao laik...obvezno na nedjelje i blagdane a jedva se što razumjelo. Govorilo se da je to tajna, misterij snažan i neizreciv, misa se poštivala, nije se išlo na pričest nego se za vrijeme mise molila krunica ili pjevale pjesme koje su bile blizu one stereotipne „Schubertove mise“…A svetohranište je bilo nešto drugo gdje je „Krist pod prilikama kruha“ blizu, njemu se molilo i moglo se klanjati.“ (16)
Liturgijska obnova
U liturgijskom pokretu krajem 19. i početkom 20. stoljeća odvijala su se nastojanja vezana za povezivanje odvojenih dijelova, htjelo se od dijelova ponovno napraviti cjelinu, tj. dovesti euharistiju ponovno do njenog punog smisla i vrijednosti. U središte je stavljeno ono što je zapravo od početka bilo središte i smisao otajstva: slavlje euharistije nasuprot klanjanju euharistiji. Klanjanje Presvetom sakramenta time se pomaknulo na primjereno drugo mjesto. Glavno nastojanje liturgijske obnove bilo je otvaranje liturgije vjernicima i njihovo stvarno sudjelovanje u euharistijskoj žrtvi. Jedan od jakih promicatelja te obnove bio je i misal za narod, misal za svaki dan „Misal Schott“.
Benediktinac Anselmo Schott sastavio je „Misal svete Crkve“ koji je objavio 1884. U toku širenja ovog djela nestale se dotadašnje nabožne knjige o euharistiji koje su bile vrlo omiljele ali sladunjave. Navodim jedan primjer: deset godina prije objavljivanja Schottova misala (1874.) bila je objavljena pjesnička knjižica za euharistijsko štovanje pod naslovom: „Kako nam pripovijeda vječno svijetlo“, autorice Cordule Peregrinas. Ta je knjižica doživjela skoro pobjednički pohod u katoličkom svijetu. Sve do 20-ih godina 20. stoljeća držala je korak u nakladi sa Schottovim misalom. Ali 1923. objavljeno je posljednje (27.) izdanje, a Schottov misal je tada dostigao nagli uspon i njegova se naklada danas više i ne broje. Mnoga druga djela euharistijske literature doživjela su istu sudbinu. Liturgičar Jungmann o tome sažeto kaže: „Riječni tok religioznog života promijenio je svoj smjer.“ (17)
Drugi vatikanski sabor i vrijeme poslije njega
Konačan proboj liturgijske obnove donio je Drugi vatikanski sabor. Nova misna knjiga koja je proizašla iz tog sabora sadrži u svom prvom poglavlju „Općeniti uvod“ nauku Crkve o biti mise u skraćenoj verziji: „Slavljenje Svete mise je djelo Krista svećenika kao i hijerarhijski raščlanjena Božjeg naroda. Sveta misa je za cijelu Crkvu kao i za mjesnu Crkvu a isto tako i za pojedine vjernike središte kršćanskog života. U njoj Božje djelovanje nalazi svoj vrhunac, po njoj u Kristu posvećuje se svijet. A u njoj se nalazi i štovanje koje ljudi iskazuju Ocu, a po njemu se Krist, njegov Sin proslavlja. Pri tome se u euharistijskom slavlju otajstvo spasenja događa cijelu godinu tako da ono postaje sadašnje. Sva ostala liturgijska slavlja i sva djela kršćanskog života usko su povezana sa Svetom misom: oni proizlaze iz nje i vode k njoj .“(18)
U skladu s tim stajalištem objavljene su poslije koncilske smjernice za molitveno klanjanje Presvetoj euharistiji koje se čini izvan Svete mise. Glavni ton tih svih uputa jest: Svako štovanje euharistije izvan Svete mise ima prvenstveno svoj smisao da pomogne aktivnom sudjelovanju u samoj Svetoj misi.
U vidu na prijašnja objašnjenja podsjeća i Naputak Kongregacije za svete obrede od 25. svibnja 1967., koji govori o slavljima i iskazivanju štovanja Otajstvu euharistije i podsjeća, da je čuvanje euharistije izvan Svete mise bila „prva i izvorna svrha“ da bude okrepa onima koji umiru, da bude popudbina. (usp. br 49). Druga namjena bila je da bi vjernici mogli primiti svetu pričest i izvan misnog slavlja; i konačno, treća namjena čuvanja Svetih prilika za klanjanje prisutnom Gospodinu. U skladu s tim uputama vjernici neka vode računa da kod štovanja Presvetog prisutan je Krist, da ta njegova nazočnosti proizlazi iz Svete žrtve i da klanjanje ima za cilj primiti Svetu pričest na sakramentalna ili duhovan način. (usp. br. 50)
++++
Među vjerničkim pukom štovanje euharistije izvan misnog slavlja doživjelo je u 20.-tom stoljeću veliki pad. U teologiji se posebno naglašavala osobina blagovanja u euharistijskom slavlju. O adoraciji pred Presvetim kritički se propitivalo. Ona dolazi iz srednjovjekovne pobožnosti promatranja, gledanja Presvetog, a dar euharistije je u biti blagovanje, uzimanje okrepe, a ne predmet izlaganja. I konačno, Gospodinova večera je u biti ispunjenje i događaj a ne stanje koje je u sebi statično i nepomično. (19)
U tim svim kritikama izoštrio se pogled o pravom smislu klanjanja i štovanja euharistije izvan Svete mise. A on je u tome da je klanjanje osobna priprema za Svetu misu (i svetu pričest), a isto tako i zahvala za Svetu misu. U klanjanju se sve pounutrašnjuje i istivremeno ističe što se doista u Svetoj misi događa. „I na tom mjestu, misli se u klanjaju, ispunja se javno ili privatno štovanje euharistije izvan Svete mise koje je doduše sekundaran, ali bitno nužan zadatak“(20). Posvuda, gdje se god održava euharistijsko klanjanje izvan Svete mise događa se buđenje i produbljivanje vjere u otajstvo Euharistije. U slavljenju Svete mise u zajednici malo je vremena za tišinu, da se o cijeloj veličini Otajstva razmišlja. Postavlja se pitanje kad običan vjernik može uzeti vremena da razmišlja u tišini? Možda pojava današnjeg gubljenja razumijevanja za euharistiju u našim prostorima povezano je s time što skoro nema više privatnog i javnog oblika štovanja euharistije izvan svete mise.
Bilješke:
1. Emminghaus, J.: Verehrung der Eucharisti ausserhlab der Messe, 208.
2. Hardon, J.A. : Die Geschichte der Ewigen Anbetung, na Internetu: www.ewigeanbetung.de/Geschichte/geschte.html
3. Augustin, S. Sermo 57, 7.
4. Myst. Katchese, 22(BKV 41, 391) kod Courth F.: Zur Tehologie der eucharistischen Anbetung 70.
5. Enarrtio in Ps 98,9 (CChrL34, 1385) kod Courth, F.: Zur Theologie der eucharistische Anbetung, 70.
6. Emminghaus, J.: Verehrung der Eucharistie ausserhalb der Messe, 215.
7. Jungmann, J.A.: Missarum Solemnia I, 153/154.
8. Browe, P.: Die Entstehung de Sakramentsandachten, 86.
9. Nav. mesto, 98.
10. Nav. mjesto 100.
11. Nuner-Roos: Der Glaube der Kirche, Regensburg 1971, broj 573, 386 str. i slijedeće.
12. Emminghaus, J.: Die Messe, 137/138.
13. Jungmann, J. A.: Molitva pred svetohraništem, str. 342.
14. Jungmann, J.A: Euharistische Frommikeit und eucharistischer Kult in Wandel und Bestand, 74/75.
15. Nav. mjesto, str. 75.
16. Emminghaus, J.M.: Verehrung der Eucharistie ausserhalb der Messe, 208.
17. Jungmann,J. A.: Das Gebet vor dem Tabernakel, 344.
18. Konstitutcija o svetoj liturgija, Opći uvod. Navodi prema Emminghaus, Die Messe, 17/18.
19. Usp. Blatahasar, Hans U. v.: Klarstellung, 111.
Literatura:
Antons Klara: Vom heiligsten Sakrament, u Recherchen X, Benediktinerinnen Koln, 1998. Balthasar, H. U.: Verehrung Allerheiligsten, u Klarestllung, Freiburg, 1971, 111-116.
Browe, P. : Die Verehrung der Eucharistie in Mittelalter, München, 1933.
Courth, F.: Zur Theologie der eucharistischen Anbetug, in Theologie und Glaube 7(1981)63-64
Emminghaus, J. H. : Verehrung der Eucharistie ausserhalb der Messe, in Bibel und Liturgie 45(1972), 207-223.
Emminghaus, J. H. : Die Messe, Wesen, Gestalt, Vollzug, 1976.
Hardon John A. : Die Geschichte der Ewigen Anbetung, internetu: www.ewige-anbetung.de/Geschichte/geschichte.html
Jungmann, J. A.: Die Andacht der 40 Stunden ud das Heilige Grab, , 1952., 184-198
Jungmann, J.A.: Eucharistische Frommicgkeit und eucharistischer Kult im Wandel und Bestand, 1951. 65-79
Jungmann, J.A.: Gebet vor dem Tabernakel, in Geist und Leben, 40(1967) 339-347
Neuner- Roos : Der Glaube der Kirche, Regensburg 1971.
Pascher, J.: Der eucharistischer Kult ausserhalb der Messe, München, 1967.
Rahner, K.: Eucheristische Anbetung, Schriften zur Theologie, 16, Köln, 1984, 301-304.
Prevela: Mirela Vukman-Ivezić, prof.
Teološka lektura don P. Crnjac

Question: who founded the house of scholars of merton

in Sussex.

Question: how long was de montfort the king of england

in Sussex.

Question: who led the jewish massacre in canterbury

in Sussex.

Question: where did the irish parliament meet in 1264

in Sussex.

Question: who defeated edward i and made him king of england

in Sussex.

Question: where did the irish parliament meet on june 18

in Sussex.

Question: what was the name of the house of scholars of merton

in Sussex.

Question: who escaped from prison and returned to the throne

in Sussex.

Until the end of the battle , the forces of de Montfort conquered the king and his son , the future king Edward I , making de Montfort the unbeaten king of England for 15 months until Edvard escaped from prison and returned the throne .

June 18 – The Irish parliament met in Castledermott in the district of Kildara , the first definitely known meeting of this Irish legislative institution . travanj – Gilbert de Clare , the 6th Cemetery of Hertford led the Jewish massacre in Canterbury .

14 September – Walter de Merton formally completed the foundation of the House of Scholars of Merton , later Merton College , to enable education at the Ward Maldene and the University of Oxford .

in Sussex. Until the end of the battle, the forces of de Montfort conquered the king and his son, the future king Edward I, making de Montfort the unbeaten king of England for 15 months until Edvard escaped from prison and returned the throne. June 18 – The Irish parliament met in Castledermott in the district of Kildara, the first definitely known meeting of this Irish legislative institution. travanj – Gilbert de Clare, the 6th Cemetery of Hertford led the Jewish massacre in Canterbury. 14 September – Walter de Merton formally completed the foundation of the House of Scholars of Merton, later Merton College, to enable education at the Ward Maldene and the University of Oxford.