{{Infookvir književnik
| Ime            = Antun Gustav Matoš
| boja           = #77DD77
| slika          = Antun Gustav Matoš.jpg
| veličina       = 220px
| opis slike     = A. G. Matoš
| puno ime       = Antun Gustav Matoš
| pseudonim      = Gustl, A.G.M.
| rođenje        = 13. lipnja 1873., Tovarnik, Hrvatska
| smrt           = 17. ožujka 1914., Zagreb, Hrvatska
| zanimanje      = pisac, novinar
| nacionalnost   = Hrvat
| period pisanja = 1899. – 1913.
| vrsta          = poezija, novela, feljton, putopis
| teme           = pejzaž, patriotizam
| period         = moderna
| supruga        =
| suprug         =
| djeca          =
| djela          = Iverje: skice i sličice, Novo iverje: skice i sličice, Umorne priče, Život za milijune| nagrade        =
| potpis         =
| web            =
| fusnote        =
}}

Antun Gustav Matoš (Tovarnik, 13. lipnja 1873. – Zagreb, 17. ožujka 1914.), bio je hrvatski pjesnik, novelist, feljtonist, esejist i putopisac. Smatra se jednim od najboljih hrvatskih književnika.Matoš, Antun Gustav, enciklopedija.hr, pristupljeno 12. travnja 2019.

 Životopis
 Rani život, Zagreb
Antun Gustav Matoš je rođen u Srijemu, u Tovarniku, na petak trinaesti, 1873. godine.Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 11., 49. Odmah nakon njegovog rođenja, babica je rekla Matoševoj majci: ,,Ovaj vaš mali bit će veliki čovjek, njegovo će se ime mnogo spominjati, ali - mnogo će i trpjeti."Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 48. Djed s očeve strane, Grgur Matoš (1812. – 1899.), bio je iz Kaćmara, kao i obitelj Matoš, koja se onamo doselila tijekom 18. stoljeća iz Turjaka južno od Sinja, a podrijetlom su iz Rame u Hercegovini. Grgur Matoš bio je učitelj namješten u Plavni kraj Vukovara gdje se iz braka s Mađaricom Ersebeth Orovecz iz Kaćmara rodio njegov sin August Matoš (1847. – 1914.). August je završio učiteljsku školu u Đakovu te isprva službovao u Našicama gdje se vjenčao sa sudetskom Njemicom Marijom Schams (1851. – 1944.) iz Našica, čiji je djed Franjo Schams bio ugledni farmaceut i autor niza cijenjenih knjiga o vinima i vinogradarstvu panonske Mađarske i Hrvatske. August Matoš bio je učitelj i orguljaš.Senija Badić, U društvu s Matošem, str. 2., 5., profil-klett.hr, pristupljeno 25. svibnja 2019. August je kao učitelj bio premješten u Tovarnik gdje su im se rodila prva dva sina: Feliks (preminuo 1877. godine) i Antun; zatim je 1875. godine premješten na učiteljsku školu u Zagrebu gdje se seli s obitelji. S njima se seli i djed Grgur s dvogodišnjim Antunom. Stoga je Matoš za sebe znao reći: ,,Ja sam dakle Bunjevac porijeklom, Srijemac rodom, a Zagrepčanin odgojem."Antun Gustav Matoš (1873. – 1914.) – 2014., Virtualna zbirka Antun Gustav Matoš, virtualna.nsk.hr, pristupljeno 11. srpnja 2019.

Prvih deset godina Matoševi su stanovali u današnjoj Tomićevoj ulici 12 (prije izgradnje uspinjače), a 1885. godine su kupili prizemnicu u Jurjevskoj ulici br. 10 na čijem su mjestu 1904. godine sagradili dvokatnicu koja se i danas ondje nalazi. Otac August radio je u gornjogradskoj osnovnoj školi kao učitelj sve do umirovljenja. Uz taj posao bio je orguljaš u crkvi sv. Marka, a uvečer je podučavao pjevanje u obrtnoj ili šegrtskoj školi.Senija Badić, U društvu s Matošem, str. 6., profil-klett.hr, pristupljeno 25. svibnja 2019. U Zagrebu su se rodili Matoševa sestra Danica (1876. – 1962.), pijanistica i operna solistica, poslije profesorica u glazbenoj školi u Gundulićevoj ulici, te braća Leon (1878. – 1947.), profesor zemljopisa i violinist te Milan (1884. – 1960.), financijski činovnik koji je nakon bratove smrti skrbio o njegovu djelu i rukopisima. Godine 1879. krenuo je u prvi razred zagrebačke opće pučke škole, a 1883. godine završio je četvrti razred i krenuo u prvi razred gimnazije. Do sedmoga razreda gimnazije bio je učenik Klasične gimnazije u Zagrebu. Sedmi razred polazio je dva puta. Ocjenu nedovoljan osim iz fizike i propedeutike dobio je i iz hrvatskoga jezikaDubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 14. kod profesora Ivana Broza.Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 57. i 66. Pjevao je u dječjem zboru u crkvi sv. Katarine te je polazio Školu Hrvatskog zemaljskog glazbenog zavoda gdje je naučio svirati violončelo.Senija Badić, U društvu s Matošem, str. 5., profil-klett.hr, pristupljeno 25. svibnja 2019.

Pokušaj studiranja na Vojnomu veterinarskom fakultetu u Beču svršio je neuspjehom. Izgubio je stipendiju zbog nepoloženog kolokvija.Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 67. Godine 1893. odlazi u vojsku, ali sljedeće 1894. godine dezertira nakon osam mjeseci službe u Kutjevu, pa iz Hrvatske tj. Austrije bježi u Srbiju. Najprije u Šabac, a zatim u Beograd. Mladi Antun ljeta je provodio kod rođaka u Brezovici (što je opisao u pripovijetci Nekad bilo - sad se spominjalo), a obiteljski zavičaj i Tovarnik, kao i rodbinu u Senti i Bačkoj, posjetio je tek tijekom bijega u Srbiju 1894. godine, kad se neko vrijeme skrivao i kod djeda Grgura, koji je redovito ljetovao na obiteljskom imanju.

 Beograd
Kako sâm navodi, u Beogradu je tijekom sljedeće tri godine i nekoliko mjeseci radio kao "čelist pa novinar, literat". U Beogradu je bio stalan gost kavane "Dardaneli" gdje su se okupljali književnici-boemi, neovisni novinari i glumci. Tu je upoznao Janka Veselinovića, Stevana Sremca i Milovana Glišića.Mirko Žeželj, Tragajući za Matošem, Matica hrvatska, Zagreb, 1970., str. 80. Kad je došao u Beograd prvo vrijeme zarađivao je držeći instrukcije u obitelji Sarajevčić gdje je u to doba i stanovao.Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 83. Kasnije je preživljavao na razne načine, svirajući violončelo i pišući članke prvo za Pobratim Janka Veselinovića, potom za sarajevsku Nadu koju je uređivao Silvije Strahimir Kranjčević dok je formalni urednik bio Kosta Hörmann.Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 89.-92.Mirko Žeželj, Tragajući za Matošem, Matica hrvatska, Zagreb, 1970, str. 90. Pisao je osvrte na kazališni i glazbeni život Beograda. Također je pisao kritike priča i romana koji su tada izlazili. Iako je bio prijatelj s Veselinovićem koji ga je objavljivao u Pobratimu, Matoš je bio beskompromisan kritičar. Bez dlake na jeziku udarao je desno i lijevo, po živim ljudima, prijateljima i neprijateljima,Mirko Žeželj, Tragajući za Matošem, Matica hrvatska, Zagreb, 1970., str. 103. pa kad je izašao Veselinovićev Hajduk Stanko, roman s tematikom I. srpskog ustanka, Matoš ga je "pokopao": ,,Žali sebe što je morao čitati roman do kraja, a i pisca što je morao napisati tih 456 strana."Mirko Žeželj, Tragajući za Matošem, Matica hrvatska, Zagreb, 1970., str. 105.

 Pariz
U siječnju 1898. godine odlazi preko Beča i Münchena u Ženevu, a odatle početkom kolovoza 1899. godine u Pariz, u kojemu će ostati punih pet godina, sve do 1904. godine. Za vrijeme boravka u Parizu, koji je tada bio središte europskoga kulturnoga života, napisao je najznačajniji dio svoje proze. U vrijeme Svjetske izložbe u Parizu 1900. godine Hörmann je Matoša angažirao kao novinara: ,,Imenovao me vrstom sekretara bosanskog pavillona, pribavi mi od ministarstva trgovine novinarsku kartu",Mirko Žeželj, Tragajući za Matošem, Matica hrvatska, Zagreb, 1970., str. 176. te je Matoš punih džepova živio najsretnije u zadnjih 5 ili 10 godina. Godine 1904. opet je, živeći u Beogradu, još uvijek kao vojni bjegunac, u četiri navrata potajno dolazio u Zagreb i to tijekom 1905., 1906. i 1907. godine.

 Povratak u Zagreb
mini|200px|Obiteljska grobnica Matoševih na Mirogoju

Konačno, 1908. godine, poslije trinaestogodišnjeg izbivanja iz Hrvatske, nakon amnestije, pomilovan od austrougarskih vlasti, definitivno vraća se u Zagreb. Godine 1911. i 1913. putuje u Italiju - prvi put u Firencu, a drugi put u Rim, gdje piše svoje posljednje djelo, Rimske feljtone. U toj kasnoj fazi posvađan je sa svim književnim i političkim opcijama u Hrvatskoj - 1909. godine istupio je iz Čiste stranke prava i javno se razišao s Josipom Frankom, polemizirao je s naprednjacima i projugoslavenskim strujama, kao dosljedni starčevićanac i antiklerikalac borio se protiv katoličkog segmenta hrvatske književnosti i klerikalnih struja u pravaštvu, a 1910-ih se družio mahom s mladim piscima (npr. Tin Ujević, Vladimir Čerina, Ljubo Wiesner, Fran Galović, Nikola Polić i inima), pokazavši razumijevanje za skretanje pokreta antiklerikalne pravaške starčevićanske omladine "Mlada Hrvatska" u jugonacionalizam. Nakon istupanja iz frankovačkih krugova surađivao je u glasilima projugoslavenske Starčevićeve stranke prava (tzv. milinovaca) i pozdravio atentat jugoomladinaca na bana Slavka Cuvaja. Svi su se ti odnosi odrazili i na njegovu književnu djelatnost - tada piše mnogo polemika, epigrama i humoreski u kojima satirizira Hrvatsku i Zagreb, a nije uspio objaviti više knjiga (Pjesme, četvrtu knjigu novela, Drage naše savremenike), dok je Pečalba bila cenzurirana i poslana u knjižare tek godinu dana nakon tiskanja.

Umro je u Zagrebu 17. ožujka 1914. godine od karcinoma grla, zbog pogrješnog liječenja (tretiran je za tumor umjesto za rak), ostavivši iza sebe dvadesetak svezaka sabranih djela tiskanih tek 1973. godine: pripovijedaka, feljtona, putopisa, pjesama, kritika, političkih članaka, polemika, humoreski, satira, epigrama, pisama i bilježnica. Smatra ga se prvim modernim hrvatskim likovnim, glazbenim, književnim, ali i plesnim kritičarem. Cijeli je život bio izrazito domoljuban, a u politici je bio naklonjen Čistoj stranci prava, tj. izvornom pravaštvu, odnosno starčevićanstvu. Po njegovim riječima: "Stekliš sem bil i stekliš bokibokme bum vumrl".Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 254. Ipak, Matoš koji je "(...) Antu Starčevića cijenio svim srcem, više nego ijednoga drugog Hrvata napisao je o Strossmayeru stranice ljepše od svih koje su o njemu ikad napisane".Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 257. Za Antu Starčevića rekao je: "Isto što nam je zemlja naša, narod naš, riječ naša, naše pravo: on je naša trobojnica!".Senija Badić, U društvu s Matošem, str. 10., profil-klett.hr, pristupljeno 25. svibnja 2019.

Umro je s knjigom u ruci, s knjigom Ksavera Šandora Gjalskoga Na rođenoj grudi, pokušavši pred samu smrt nešto na unutarnjoj strani korica napisati "(...) ali što je htio napisati ostat će zauvijek tajna. Ruka mu više nije imala snage da razgovjetno "naslika" ni jedno slovo.".Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 388.-390. Sprovod i pokop bio mu je 19. ožujka 1914. godine. Pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoju.Gradska groblja Zagreb - M , gradskagroblja.hr, pristupljeno 12. travnja 2019. Nad njegovim grobom govore održali su Julije Benešić u ime Društva hrvatskih književnika, Zvonimir Vukelić u ime Hrvatskog novinarskog društva, Ljubomir Maštrović u ime "Mlade Hrvatske", a u ime hrvatskih sveučilištaraca Milan Anić i Salih Baljić.Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 33.

 Književni rad
Matoš je središnja osobnost hrvatske moderne te radikalne inovacije hrvatske književnosti koja se ubrzano europeizirala i modernizirala, apsorbiravši suvremena strujanja od simbolizma, modernizma, impresionizma i ostalih pokreta, s osloncem na francusku književnu kulturu od Baudelairea do Mallarmea, Barresa i Huysmansa. Esteticizam i umjetničke norme su postali primarnim kriterijem vrjednovanja, dok je nacionalni i društveni angažman, dotle praktični jedini credo, ostalo uklopljen u cjelovitiju vizuru zadaće hrvatskih pisaca, koji od Matoša nadalje nisu (osim u komunističkom razdoblju) mogli gojiti pretežito utilitaristički odnos spram umjetničkoga stvaralaštva.

U književnost je ušao 1892. godine pripoviješću Moć savjesti (Vienac, br. 33, 13. kolovoza 1892.), koja naznačuje početak razdoblja moderne. U nekoliko navrata pisao je o svojemu poimanju poetike proznog stvaralaštva te o svojim literarnim uzorima. "... Od novelista najviše volim genij Poeov, zatim superiornu, konciznu točnost Merimeeovu i prirodnost Maupassantove satire", izjavljuje on u jednome pismu prijatelju Milanu Ogrizoviću. Težnju da se nigdje ne ponavlja, da ne zapadne u manirizam, uspio je ostvariti u većem dijelu svojih pripovijedaka skupljenih u tri zbirke i izdanih redom: Iverje, 1899.; Novo iverje, 1900.; Umorne priče, 1909. godine.

S obzirom na Matoševu stvaralačku tehniku, načine i stilske postupke u ostvarivanju fabula pripovijedaka, a prije svega s obzirom na tematske interese i ostvaraje, poznata je već standardna podjela njegova pripovjedačkog opusa na dva temeljna tematska kruga:
 - jedan s tematikom iz domaće zagrebačko-zagorske sredine i stvarnim junacima što ih je sretao u životu,
 - te drugi s novelama bizarnog sadržaja s nadmoći čudaka, tipova posve individualnoga karaktera.
Zajednički nazivnik jednoga i drugoga kruga su naglašena lirska nota i nazočnost ljubavnih motiva. Novele jednoga i drugoga kruga nastajale su usporedno, istodobno, što govori da nije riječ o nekom posebnom evoluiranju Matoša pripovjedača, nego o njegovim pokušajima da na različitim temama ostvaruje i iskušava različite, kako je on to znao reći, "stilske studije".

 Proza
mini|200px|Matoš na klupi, djelo Ivana Kožarića, Zagreb

Dobar dio elemenata od kojih je istkana pripovjedačka proza s tematikom "naših ljudi i krajeva", dodirivanje nekih aktualnih društvenih problema i u groteskno-fantazijskom ciklusu će naći odjeka, ali motivi misterija ljubavi, jednako tako i smrti, uopće nokturalnih stanja i atmosfera, u ovom će drugom krugu doći do punog izražaja, produbljenije i intenzivnije doživljeni. Posebnost tih motiva očitovat će se u prvom redu sužavanjem fabulativnih zahvata, analizom pojedinačnih sudbina literarnih junaka, nestajanjem površnih anegdotskih elemenata i unošenjem nevjerojatnih događaja i bizarnih likova, što će uvjetovati pojačanu psihološku motivaciju, a potiskivanje sociološke u drugi plan. Sve je to rezultiralo činjenicom da je proza ovoga kruga, umjesto područnog ili nacionalnog, poprimila širi kozmopolitski karakter.

U putopisnoj prozi Matoš je jedan od najvećih hrvatskih inovatora. Motiv krajolika, ne samo kao dio pripovjedne cjeline, nego i kao samostalna tema, novost je koju Matoš, povodeći se za Barresom, uvodi u hrvatsko prozno stvaralaštvo. Njegov krajolik se ne zaustavlja samo na izvanjskoj slici, nego on uključuje aktivno svojeg autora: ne samo po lirskoj intonaciji, po izrazu koji nosi osobnu notu i posebnom fokusu kroz koji autor sagledava taj krajolik, nego naročito po tome što svaki krajolik obilno razvija asocijacije za promišljanja o posve različitim problemima. Ta izrazito impresionistička crta, gdje pejzaž dobiva određenu funkciju da kao povod emocionalnom uzbuđenju razvije do maksimuma sposobnost iskričavih asocijacija, tipična je za Matoševe krajolike gotovo u svim njegovim tekstovima. Posebno se to, dakako, očituje u brojnim njegovim putopisima u kojima je krajolik isključiva tema, npr., u izvanrednome lirskom putopisu Oko Lobora.

 Pjesništvo
Dok je novele, putopise, kritičke članke i feljtone pisao i objavljivao usporedno od samog početka svojeg pisanja, pjesništvom se počeo neprestano javljati u časopisima dosta kasno, tek oko 1906. godine. Do kraja života napisao je svega osamdesetak pjesama koje su skupljene i tiskane 1923. godine, nakon pjesnikove smrti, u zbirci Pjesme.Ljerko, srce moje, ti si lutka mala … — u spomen na Antuna Gustava Matoša, nsk.hr, 13. lipnja 2014., pristupljeno 9. svibnja 2019. Pjesme su mu objavljene u više antologija hrvatskoga pjesništva.Zoran Kravar, Matoš lirik, ffzg.unizg.hr, pristupljeno 9. svibnja 2019. Prva objavljena pjesma bila mu je "Hrastovački nokturno", napisana u kajkavskome narječju, koju je napisao u Parizu kao dio pripovijesti Nekad bilo - sad se spominjalo, a objavljena je u knjizi Novo iverje 1900. godine u Zagrebu. Vrijednost te pjesme je u tome što je njome Matoš hrvatskoj književnoj tradiciji vratio zanemarenu dijalektalnu poeziju.17. ožujka 1914. - Umro Antun Gustav Matoš, HRT, 17. ožujka 2019., pristupljeno 9. svibnja 2019.

Neprijeporno je da je Baudelaire bio veliki učitelj Matošev, od kojega je preuzeo niz formalnih elemenata, i o kome je više puta oduševljeno pisao. Osjećaj i potrebu za strogo određenim oblikom - konkretno za oblik soneta, smisao za muzikalnost stiha, povezivanje u opći sklad glazbe riječi, boje i mirisa, dakle osjećaj za sinesteziju, vrlo profinjen ritam, te izmjena govorne i pjevne intonacije - vanjske i vidljive su odlike Matoševog pjesništva. Ljubav i cvijet, možda dvije ključne riječi i njihovo variranje, međusobno pretapanje i pretvaranje čiste apstrakcije poimanja ljubavi u konkretan pjesnički simbol cvijeta, javljaju se kao nadmoćni motivi u početku Matoševa pjesničkoga govora. Česta pojava motiva smrti u toj lirici, elegičnost, sumornost i baladičnost mnogih njegovih stihova, intenzivno osjećanje prolaznosti i nestajanja, sivilo boja i zvukova, sumnje i doživljaji ljubavi kao velike boli - posljedica su sukoba sna i stvarnosti, najjače izraženih u ponajboljim ljubavnim pjesmama "Samotna ljubav", "Djevojčici mjesto igračke", "Utjeha kose".

No, i onda kad je bio najviše obuzet intimnim dilemama i oblikovanjem vlastitih koncepcija života i svijeta, traženjem puta do ljepote i harmonije, kad je svoja emocionalna stanja izražavao u poetskim krajolicima "Jesenje veče", "Notturno", on je, istodobno, izražavao i svoja domoljubne osjećaje koji su bili neprekidan, sastavan dio njegove osobnosti. U ponajboljim svojim rodoljubnim stihovima "Stara pjesma", "1909.", "Iseljenik", razočaran po povratku u domovinu (1908.) malodušnošću Hrvata u khuenovskoj i postkhuenovskoj eri, Matoš piše elegične stihove obojene sumornim doživljajem domovine. Upravo u osjećaju za jezik i njegovu melodioznost, u povezivanju subjektivnog, intimnog s objektivnim i općim, i u posebno naglašenoj težnji za modernim izrazom, i leži Matoševa pjesnička veličina.

 Kritika
Uz iskričav raspravljački duh kojim se tijekom svojega spisateljskog puta nerijetko služio u obračunavanju s mnogim svojim suvremenicima, Matoš je dubok trag ostavio i u žanru kritike i esejistike, te feljtonistike. U njima uz naglašen impresionistički pristup djelima pojedinih hrvatskih (Kranjčević, Vidrić, Domjanić, Kamov) ili srpskih pisaca (Sremac, Veselinović, Pandurović), Matoš je nerijetko iznosio i svoje umjetničke postulate. Shvaćajući umjetnost kao istoznačnicu za lijepo, on intenzitet pjesnikove nadmoći riječi i izraza, dakle individualnoga piščevog stila, uzima kao osnovan kriterij za estetsko vrjednovanje djela. To je i razlog što ne radi razlike između pojedinih književnih vrsta: pripovjedna proza, lirika i kritika za njega su samo umjetnost iz kojih na prvom mjestu treba zračiti individualna osobnost stvaraoca i njegova vještina plastičnog i nebanalnog izražavanja. No, iako je polazio od izrazito estetskih mjerila, dakle određenoga univerzalnog pristupa i ocjenjivanja, nikad nije zanemarivao ni specifičan nacionalan kriterij u analizi pisaca hrvatske književnosti.

Matoševo je djelo prijelomno u povijesti hrvatske književnosti: slobodno se može reći da bez njegova zaokreta i ostvaraja, poglavito na polju kritike, eseja i poezije, ne bi bilo hrvatske književnosti kakvu poznajemo.

 Djela
 Iverje: skice i sličice, Izdavačka knjižarnica Pacher i Kisić, Mostar, 1899.
 Novo iverje: skice i sličice, Nakladom Kr. sveučilištne knjižare Fr. Suppana (R.F. Auer), Zagreb, 1900.
 Ogledi: studije i impresije, Izdanje Hrvatske knjižarnice, Zadar, 1905.
 Vidici i putovi: eseji i impresije, Nakladna knjižara i industrija papira Lav. Klein-a, Zagreb, 1907.
 Umorne priče, Naklada Knjižare Mirka Breyera, Zagreb, 1909.
 "Cvijet sa raskršća"
 Tri humoreske, Humoristična knjižnica, Zagreb, 1909.
 Život za milijune, Zagreb, 1909. (strojopis), (2. izd. Humoristična knjižnica, Zagreb, [1911?])
 Naši ljudi i krajevi: portraiti i pejzaži, Naklada J. Sokol, Zagreb, 1910.
 Moralista i druge satire, Humoristična knjižnica, Zagreb, [1912?]
 Pečalba: kaprisi i feljtoni, Društvo hrvatskih književnika, Zagreb, 1913.

 Posmrtno
Nepotpun popis:
 Umorne priče. Vidici i putovi: novo izdanje s uvodom o Matošu Vladimira Lunačeka, sa slikom Matoševom Ljube Babića, Nakladom Knjižare Mirka Breyera, Zagreb, 1917.
 Feljtoni i eseji, Naklada Juga, Zagreb, 1917.
 Pjesme, Izdanje Narodne knjižnice, Zagreb, 1923.
 "Notturno"
 "Utjeha kose"
 "1909."
 "Jesenje veče"
 Dok je srca bit će i Kroacije, Nakladom Milana Matoša, [Zagreb?], 1925.
 Ličnosti, problemi i pejzaži, Binoza, Zagreb, 1938.
 Pereci, friški pereci, Be-l-ka, Zagreb, 1940.
 Kip domovine, Be-l-ka, Zagreb, 1942.
 Camao et autres nouvelles, Institut bibliographioue Croate, Zagreb, 1944.
 Izabrane pjesme, Mala biblioteka, knj. 32, Zora, Zagreb, 1950.
 Pripovijetke, Mala biblioteka, knj. 82, Zora, Zagreb, 1951.
 Odabrani tekstovi, Školska knjiga, Zagreb, 1952.
 Eseji i feljtoni o srpskim piscima, Prosveta, Beograd, 1952.
 Izabrane pjesme, Hrvatski pjesnici, Matica hrvatska, Zagreb, 1954. ( 2. izd. 1962.)
 Misli i pogledi A. G. Matoša, Leksikografski zavod FNRJ, Zagreb, 1955. (2. izd. Misli i pogledi, Globus, Zagreb, 1988.)
 Pejzaži, Nolit, Beograd, 1956.
 Pripovijetke i eseji, Mala knjižnica Matice hrvatske, knj. 15, Matica hrvatska, Zagreb, 1964.
 Pripovijetke, Biblioteka Golub, Zora, Zagreb, 1968.
 Feljtoni i eseji, Biblioteka Prosveta, knj. 165, Prosveta, Beograd, 1968.
 Eseji i kritike, Biblioteka Reč i misao, kolo 9, knj. 217, Rad, Beograd, 1969.
 Poezija i proza, Biblioteka Jelen, Mladost, Zagreb, 1972. (2. izd. 1977.)
 Poezija i proza, Biblioteka Zlatno slovo, Mladost, Zagreb, 1981.
 Jesenje veče: i druge pjesme, Iro "Veselin Masleša, Sarajevo, 1981.
 Pripovijesti, Rotulus, Grafički zavod Hrvatske, Zagreb, 1983.
 Prometej na raskršću, Mladinska knjiga, Zagreb, 1991.
 Camao et autres nouvelles, The croatian writer's association, Zagreb, 1994.
 Izabrane pjesme, Biblioteka Parnas: niz Književnost, Matica hrvatska, Zagreb, 1996.
 Matoševa probrana pisma iz Ženeve i Pariza, Tiskara "Franjo Kluz", Omiš, 1997.
 Pjesme. Pripovijesti. Putopisi, Riječ, Vinkovci, 1997.
 Poezija. Camao. Oko Lobora i druga proza, Biblioteka Učilišno štivo. Lektira, Zagrebačka stvarnost, Zagreb, 1998. (2000., 2002., 2003.)
 Cvijet sa raskršća i druge pripovijetke, Nart-trgovina, Zagreb, 1998.
 Pjesme, Nart-trgovina, Zagreb, 1999.
 Domovini iz tuđine: Matoševa pisma iz Beograda, Biblioteka Theca Croatica, AGM, Zagreb, 1999.
 Cvijet sa raskršća: izbor iz djela, Znanje, Zagreb, 2003.
 Notturno: izabrane pjesme, Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 2004. (2. izd. 2009.)
 Pjesme rezignacije i bunta, Riječ, Vinkovci, 2005.
 Pripovijetke, Stoljeća hrvatske književnosti, knj. 118, Matica hrvatska, Zagreb, 2013.
 Putopisi i portreti, Stoljeća hrvatske književnosti, knj. 119, Matica hrvatska, Zagreb, 2013.
 Pjesme i ogledli, Stoljeća hrvatske književnosti, knj. 120, Matica hrvatska, Zagreb, 2014.
 Polemički i drugi spisi, Stoljeća hrvatske književnosti, knj. 121, Matica hrvatska, Zagreb, 2014.
 Posvudašnji Matoš oko Rijeke njim samimdnik, Prva sušačka hrvatska gimnazija - Naklada Kvarner, Rijeka, 2014.
 La rose mysterieuse: 49 poemes = Tajanstvena ruža: 49 pjesama, Dominis Publishing, Ottawa, 2014.
 Anegdote i misli Antuna Gustava Matoša, Hrvatska paneuropska unija, Zagreb, [2014?]
 Domoljubne misli: o naciji i politici, Biblioteka Mali mrav, knj. 20 (182), Šareni dućan, Koprivnica, 2014.
 Antun Gustav Matoš, Biblioteka Hrvatski velikani, Privlačica, Vinkovci, 2014.
 Pečalba: kaprisi i fejtoni, Biblioteka Pretisci / Društvo hrvatskih književnika, Društvo hrvatskih književnika, Zagreb, 2014
 Mȍra, prir. Ružica Pšihistal, Društvo hrvatskih književnika, Zagreb, 2017.Mala knjižnica 2017 / Antun Gustav Matoš: Mȍra, Društvo hrvatskih književnika, pristupljeno 9. svibnja 2019.
 Pogledi iz zagrebačkoga života: izbor, Ex libris, Zagreb, 2018.
 Malo pa ništa: [drama], Društvo hrvatskih književnika, Ogranak slavonsko-baranjsko-srijemski - Zavod za kulturu vojvođanskih Hrvata, Osijek - Subotica, 2018.

 Putopisi
 Lijepa naša domovina i drugi putopisi, Nakladni zavod Matice hrvatske, Zagreb, 1987.
 Putopisi, Privlačica, Vinkovci, 1995.
 Oko Lobora, Kajkaviana, Donja Stubica, 1996.
 Oko Lobora i drugi putopisi, Alfa, Zagreb, 1996.
 Oko Lobora: izbor iz djela, SysPrint, Zagreb, 1998.
 Oko Zagreba i po Hrvatskoj, Biblioteka Boje zavičaja, Dom i Svijet, Zagreb, 1999.

 Sabrana djela
 Djela A.G. Matoša, I-XVII, Binoza, Zagreb, 1935. – 1940.
 Izbor, 2 sv., Svjetlost, Sarajevo, 1962.
 Izabrana dela, Narodna knjiga, Beograd, 1963. (2. dop. izd. 1968.)
 Izabrana djela, Pet stoljeća hrvatske književnosti, sv. 64, 65, 66,  Matica hrvatska - Zora, Zagreb, 1967.
 Sabrana djela, I-XX, JAZU - Liber - Mladost, Zagreb, 1973.
 Izabrana djela, Školska knjiga, Zagreb, 1977.
 Izabrana djela, 1-6, Tiskara Rijeka, Rijeka, 1990.
 Izbor iz djela, Školska knjiga, Zagreb, 1993.
 Sabrana djela Antuna Gustava Matoša, 1-11, "A. G. Matoš", Samobor, 2003. – 2008.

 Pouke, misli, citati
 Ne, nije Hrvatska samo ime golo i bez sadržine! Mi već živujemo preko hiljadu godinica zasebnim političkim životom i naši stari znaše kroz bure vjekova sačuvati na trošnom čunu domovine prastaro hrvatsko obilježje državno kojemu je bio ban i sabor predstavnikom ne samo po imenu. (u Novom vijeku, 1898.)Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 260.
 Mučicu mu, kada već za to malo slobodice tavorim, daj da i slobodu govorim! (Matoš Milakoviću, 1899.; XIX, 325.)Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 6.
 Mi bo ljubimo Hrvatsku, jer ljubimo sebe (Matoš: Kod kuće, 1905.; IV, 32.)Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 207.
 I dok je srca, bit će i Kroacije! (iz pjesme "Pri Sv. Kralju", Savremenik, 1910.)Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 209.
 Ne ispovijedam se, da popa ne pokvarim (Matoš, XI. Bilježnica; XVIII, 178.)Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 80.
 Najbedastija mlada zdrava žena je zabavnija od najduhovitijeg muškarca. (Matoš, Nedjeljne novosti, 1912.)Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 224.
 Narodi mogu postići sve, samo ime ne, ako ga izgube.(Matoš, u Bilježnici II; XVII, 190.)

 Spomen
 U Zbirci rukopisa i starih knjiga Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Zagrebu čuva se dio njegove rukopisne ostavštine.
 Mnoge ulice, škole i trgovi u Hrvatskoj nose nazive po njemu.
 U Zagrebu mu je 1954. godine povodom 40. obljetnice smrti postavljena spomen ploča na dvokatnici na mjestu stare kuće u Jurjevskoj ulici br. 10, u kojoj je Matoš proveo svoju mladost.Ivan Klindic, Dvokatnica na mjestu stare kuće u kojoj je Matoš proveo svoju mladost, licegrada.hr, 8. travnja 2019., pristupljeno 24. svibnja 2019.
 U Tovarniku ispred škole nazvane po njemu postavljeno je 1974. godine Matoševo poprsje, rad kipara Mihaela Kajfeša.
 Portretnom kiparstvu pripada i A. G. Matoš Emila Bohutinskoga, odliven u bronci i postavljen na dugu horizontalnu podlogu. Oslonjen na lijevu ruku podignutu do čela (desna je ostala nedefinirana, zarobljena u materiji spomenika), Bohutinskijev Matoš, izdužena upala lica, djeluje zamišljeno i turobno. Nevelika, vodoravno položena figura (svega 26 cm visine) nastala je 1975. godine, a čuva se u Gradskom muzeju u Križevcima.Katica Čorkalo Jemrić, Neostvareni projekt Matoševa spomenika u Zagrebu godine 1938. i pregled likovne matošiane, Kolo, br. 3, 2014., pristupljeno 24. svibnja 2019.
 U Zagrebu mu je 1978. godine na Strossmayerovu šetalištu u Gornjemu gradu postavljen spomenik, Matoš na klupi, rad kipara Ivana Kožarića. Replike toga spomenika postavljene su u Sisku, na šetnici uz Kupu (1992. godine) i u Issy-les-Moulineauxu pokraj Pariza, u parku Mille Roses kapelice St. Sauveur kod bolnice Corentin CeltonOtkrivanje spomenika u čast Matošu u Issy-les-Moulineaux, hr.ambafrance.org, 19. veljače 2014., pristupljeno 25. svibnja 2019. (8. veljače 2014. godine).
 U Tovarniku je 1997. godine ustanovljeno Kulturno umjetničko društvo Antun Gustav Matoš.
 Na rodnoj kući mu je 1998. godine povodom o 125. obljetnice rođenja postavljena spomen ploča, rad kipara Mladena Mikulina.
 Od 1999. godine u spomen na njega dodjeljuje se Nagrada Matice hrvatske za književnu i umjetničku kritiku "Antun Gustav Matoš".
 Matoševo poprsje postavljeno je 2007. godine pred Gimnazijom Antuna Gustava Matoša u Zaboku, a rad je kiparice Mirjane Drempetić Hanžić-Smolić.
 U Zrenjaninu je 4. studenoga 2013. godine utemeljeno Hrvatsko kulturno udruženje Antun Gustav Matoš.Hrvatsko kulturno udruženje „Antun Gustav Matoš“ – Zrenjanin, Zavod za kulturu vojvođanskih Hrvata, zkvh.org.rs, 1. prosinca 2015., pristupljeno 24. svibnja 2019.
 Od 2014. godine dodjeljuje se Nagrada Antun Gustav Matoš, trijenalna je nagrada za najbolju knjigu poezije koju je ustanovio Zavod za kulturu vojvođanskih Hrvata.ZKVH utemeljio trijenalnu nagradu za najbolju knjigu poezije „Antun Gustav Matoš“, Zavod za kulturu vojvođanskih Hrvata, zkvh.org.rs, 20. svibnja 2014., pristupljeno 24. svibnja 2019.
 Rodna kuća Antuna Gustava Matoša rekonstruira se u Tovarniku.

 Galerija

 Bilješke "Jednu od svojih najljepših i najuzbudljivijih svojih pjesama, Notturno, u kojoj je dramatičnost svoga položaja i svojih slutnji izrazio svježim i prozaičnim lirskim slikama, pjesmu koja mu bijaše posljednja, napisao je tih dana u bolnici. Prvobitno ju je naslovio Nokturno i poslao Livadiću za "Savremenik", a onda ga nekoliko dana kasnije, u jednoj od posljednjih dopisnica, moli da naslov Nokturno promijeni u Notturno. Samo dva-tri dana prije smrti obavio je Matoš i njezinu korekturu, ali nije dočekao travanjski broj "Savremenika", u kome je bila otisnuta."Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 386.

 Izvori

 Vanjske poveznice

 Martina Kalle, Matošev život, ostavština i korijeni. // Vjesnik.hr, 10. veljače 2011.
 Društvo Antuna Gustava Matoša, Tovarnik
 Virtualna zbirka Antun Gustav Matoš
 Andrić i Matoš: Dva grla
 "Matoš je najveći hrvatski emigrantski pisac"
 Matoš, Antun Gustav, Krležijana
 Martina Mičija Palić, Antun Gustav Matoš kao instrumentalist i glazbeni pisac, Kolo'', 1, 2017.
 Antun Gustav Matoš, Pjesme , eLektire.skole.hr, knjigasvima.com
 Leksikon Antuna Gustava Matoša, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2016.

Kategorija:Hrvatski pjesnici
Kategorija:Hrvatski esejisti
Kategorija:Hrvatski novinari
Kategorija:Hrvatski putopisci
Kategorija:Hrvatski pravaški pokret
Kategorija:Srijem
Kategorija:Bunjevci

Antun Gustav Matoš (Tovarnik, 13 June 1873)

Zagreb, 17 March 1914), was a Croatian poet, novelist, feljtonist, essayist and travel writer.

Matoš, Antun Gustav, hrvatski književnik (Tovarnik, 13. VI. 1873 – Zagreb, 17. III. 1914). U Zagrebu, gdje mu se obitelj naselila ubrzo nakon njegova rođenja, pohađao osnovnu školu i gimnaziju. Nakon nedovršene gimnazije propao mu je i pokušaj studija na Vojnome veterinarskom fakultetu u Beču. Odustao je od građanskog poziva i potpuno se posvetio pisanju i glazbi. Prvu pripovijetku Moć savjesti objavio je 1892. u Viencu. Sljedeće je godine bio pozvan u vojsku, ali je 1894. dezertirao te morao napustiti Hrvatsku. Otišao je u Beograd, gdje je svirao violončelo u tamošnjim orkestrima i radio kao novinar. Početkom 1898. nakratko je boravio u Münchenu, Beču i Ženevi, a zatim otišao u Pariz, gdje je ostao pet godina. Pariško je razdoblje bilo odlučujuće u formiranju njegovih estetičkih načela. Temeljito se upoznao s najnovijim umjetničkim kretanjima, a osobito su bila značajna iskustva s pjesništvom Ch. Baudelairea, francuskih parnasovaca i simbolista te s proznim djelom E. A. Poea, P. Mériméea i G. de Maupassanta. U tih pet godina napisao je i velik dio svoje fikcijske proze (Iverje, 1899; Novo iverje, 1900).
God. 1904. vratio se u Beograd, gdje je ostao do konačnoga povratka u Zagreb 1908., kada je bio pomilovan. Za drugoga boravka u Beogradu, u Hrvatskoj su mu objavljene još dvije knjige (Ogledi, 1905; Vidici i putovi, 1907). U tom je razdoblju počeo pisati i pjesme, koje je objavljivao u različitim listovima i časopisima, ali mu je taj dio opusa objavljen tek posmrtno (Pjesme, 1923), i to u nepotpunu obliku. U Zagrebu se uključio u književni i politički život. Neprestano je ulazio u sukobe i polemike stvarajući književne i političke protivnike, ali i istomišljenike. Oko sebe je okupio skupinu mladih pjesnika »Gričana« (Lj. Wiesner, F. Galović, A. Ujević i dr.). Njegovao je bohemski životni stil, preživljavajući kao profesionalni pisac i novinar, neprestano u oskudici. Za života su mu izišle još tri knjige: Umorne priče (1909), Naši ljudi i krajevi (1910) i Pečalba (1913). Velik broj Matoševih neobjavljenih tekstova prikupljen je tek za sabrana djela koja su izišla u razdoblju 1935–40.
Sam je Matoš pripovijetke smatrao najvrjednijim dijelom svojega opusa, a njegovi suvremenici i kritičari iz desetljeća izravno nakon njegove smrti visoko su cijenili pojedine putopise. Najznačajnija putopisno-feljtonistička proza Oko Lobora (1907) osebujan je Matošev spoj lirizma nadahnuta ljepotom krajolika i, s druge strane, reportažnih, historiografskih i društveno-kritičkih opservacija pripovjedača. S vremenom je njegovo djelo uravnoteženije procijenjeno, pri čem je posebno dobilo na vrijednosti pjesništvo. Danas se pojedine pjesme (Mora, Notturno, Jesenje veče, Maćuhica, 1909., Srodnost, Utjeha kose) smatraju zaštitnim znakom Matoševa opusa i ponajboljim pjesmama iz razdoblja hrvatske moderne. I kao pjesnik Matoš je u hrvatskoj književnosti bio promotorom modernističkih strujanja koja su dolazila iz europskih književnih središta. Poput E. A. Poea, Ch. Baudelairea i pjesnika simbolističkoga pokreta inzistirao je na dotjeranoj formi pa je sonet u njegovu pjesničkom opusu postao kanonskim oblikom. Poetski artizam ogleda se i u strogom poštivanju pravila akcenatsko-silabičke versifikacije. U okviru Matoševe škole velika se pozornost pridavala sinesteziji i zvukovnim (»glazbenim«) kvalitetama izraza, a osobito se njegovala čista i bogata rima. Tematski se Matoševa lirika kreće od simbolizacije krajolika (Notturno, Jesenje veče, Srodnost, Maćuhica, U travi) preko estetizacije smrti, starosti ili drugih pojava koje inače pobuđuju odbojnost i nelagodu (Utjeha kose, Prababa). Pjevanje o pojavama koje tradicionalno ne pripadaju području lijepoga tumači se prihvaćanjem »estetike ružnoga« kao novog impulsa u europskom modernom pjesništvu, premda Matoševi pjesnički tekstovi ne dosežu onaj stupanj provokativnosti do kojega su išli tekstovi Ch. Baudelairea i A. Rimbauda. Drugi dio pjesničkoga opusa blizak je Matoševu kritičkom i polemičkomu temperamentu. Te Matoševe pjesme satirični su ili humoristični pogledi na moralne kvalitete suvremenika (Stara pjesma, Mora, Savremeni simbol) ili političke okolnosti (Grički dijalog, Basna), a u najpoznatijim domoljubnim pjesmama (1909., Pri svetom kralju, Gospa Marija, Iseljenik) satira uzmiče pred domoljubnom tužaljkom ili alegorijskim prikazima tragičnoga položaja domovine.
Matoš je napisao šezdesetak novela, od čega je za života u trima zbirkama objavio samo oko polovice. Fikcijska proza prilično je raznovrsna i postoje različiti pokušaji njezine klasifikacije. Tradicionalnije podjele drže se tematskih skupina, pri čem se izdvajaju pripovijesti u kojima se opisuju ljudi i događaji iz domaće sredine te skupina priča u kojoj prevladavaju bizarni likovi, nevjerojatni događaji, redovito smješteni u koji od europskih gradova. Postoji i manja skupina kratkih tekstova (Samotna noć, O Tebi i o meni, Sjena) u kojima priča gotovo nestaje, iskaz se lirizira i oprema simboličkim značenjima, pa se ti tekstovi žanrovski mogu obilježiti i kao pjesme u prozi. U većoj ili manjoj mjeri, međutim, lirizacija se iskaza uočava u gotovo svim Matoševim pripovijetkama.
Novije podjele pripovjedačkog opusa temelje se na dominantnim stilskim obilježjima. Prvu skupinu čine impresionističke novele koje obrađuju kakav istinit događaj (Kip domovine leta 188*) ili se u njima literarno oblikuju autorovi privatni doživljaji (Nekad bilo – sad se spominjalo, Za novim bogom). Katkad je pak riječ o pričama koje su utemeljene na stvarnim slučajevima za koje je Matoš čuo u privatnome životu, ali nemaju autobiografskih elemenata (On, Duševni čovjek, Pereci, friški pereci). Specifičnost toga tipa priča sastoji se u njihovu anegdotskom, reportažnom značaju, u fragmentarnosti i odmaku od realističke poetike. Na štetu realističke psihologije u tim novelama prevladavaju karikatura i humoristični ton, pri čem likovi nose tipske osobine svoje sredine ili nacionalnosti. Drugoj skupini pripadaju pripovijesti kao što su Camao, Cvijet sa raskršća, Lijepa Jelena, Put u Ništa ili Balkon, koje se po vrijednosti ubrajaju u najbolji dio Matoševe fikcijske proze. Suvremena ih kritika označava kao simbolističke novele budući da njihova radnja ima simbolično značenje i naglašava razmak između realne, svakodnevne zbilje i idealnog svijeta u kojem se naslućuju ljubav, ljepota i harmonija. Protagonisti i pripovjedači Matoševih simbolističkih priča društveni su autsajderi, bohemi, lutalice, umjetnici i sanjari, često bolesni i krajnje neurotični. Raskorak između materijalnoga svijeta i idealnoga prostora mašte dio je njihova svojevoljno odabranog identiteta, jer ih više formira umjetnički milje kojemu pripadaju nego zbiljski društveni odnosi i uhodana svakodnevica, koju preziru. Izdvojena društvena pozicija glavnih likova (i prostori koji su daleki hrvatskomu čitatelju) omogućuje da se napusti realistička razina priče i uvedu bizarni, bajkoviti ili fantastični motivi (Camao, Put u Ništa, Miš).
Matoš je i jedan od najznačajnijih hrvatskih kritičara s početka XX. st. Pisao je o hrvatskim (S. S. Kranjčević, V. Vidrić, D. Domjanić, J. Polić Kamov) i o srpskim autorima (S. Sremac, J. Veselinović, S. Pandurović). Njegovao je impresionističku kritiku, vodeći se artističkim, ali i nacionalnim kriterijima. I u književnoj kritici i u žurnalističkim tekstovima nerijetko je ulazio i u političke teme. Matoševi politički nazori, s obzirom na protuaustrijska stajališta i skepsu prema jugoslavenskom unitarizmu, bili su bliski Starčevićevu pravaštvu, ali mu je u kulturnom smislu bio stran svaki izolacionizam. Dio njegove esejistike posvećen je istaknutim inozemnim piscima, o kojima je pisao s visokim stupnjem kompetencije pa je hrvatsku sredinu sustavno upoznavao s glavnim kretanjima suvremene europske i svjetske literature. Matoš je znatno modernizirao hrvatsku književnost, nametnuo se kao uzor mnogim mlađim piscima i uspostavio umjetničke kriterije kao glavni element literarnoga djela te se danas općenito smatra jednim od najboljih hrvatskih književnika.

Question: which croatian poet, novelist, feljtonist, essayist and travel

Antun Gustav Matoš (Tovarnik, 13 June 1873)

Zagreb, 17 March 1914), was a Croatian poet, novelist, feljtonist, essayist and travel writer.

which croatian poet, novelist, feljtonist, essayist and travel

Question: in which year was poet antun gustav matoš born

in which year was poet antun gustav matoš born

Question: when did antun gustav matoš die

Question: when did the poet antun gustav matoš die

when did the poet antun gustav matoš die

Question: in which year was poet anton gustav matoš born

in which year was poet anton gustav matoš born

Question: what nationality was poet anton gustav matoš

what nationality was poet anton gustav matoš

Question: what is the career of croatian poet antony gustav matoš

what is the career of croatian poet antony gustav matoš

Question: poet, novelist, feljtonist and essayist antun gustav mato

poet, novelist, feljtonist and essayist antun gustav mato

Antun Gustav Matoš ( Tovarnik , 13 June 1873 )

Zagreb , 17 March 1914 ) , was a Croatian poet , novelist , feljtonist , essayist and travel writer .

Antun Gustav Matoš (Tovarnik, 13. lipnja 1873. – Zagreb, 17. ožujka 1914.), bio je hrvatski pjesnik, novelist, feljtonist, esejist i putopisac.

Antun Gustav Matoš (Tovarnik, 13. lipnja 1873.

– Zagreb, 17. ožujka 1914.), bio je hrvatski pjesnik, novelist, feljtonist, esejist i putopisac.

Antun Gustav Matoš (Tovarnik, 13 June 1873) Zagreb, 17 March 1914), was a Croatian poet, novelist, feljtonist, essayist and travel writer.

Antun Gustav Matoš (Tovarnik, 13 June 1873)

Zagreb, 17 March 1914), was a Croatian poet, novelist, feljtonist, essayist and travel writer.

August Matoš was a teacher and proud.Senija Badić, In Society with Matoš, page 2, 5, profile-klett.hr, accessed on May 25, 2019.

August as a teacher was moved to Tovarnik where the first two sons were born: Feliks (dead in 1877) and Antun; then in 1875 he was moved to a teaching school in Zagreb where he moved with his family.

Question: where was august matoš born

August Matoš was a teacher and proud.Senija Badić, In Society with Matoš, page 2, 5, profile-klett.hr, accessed on May 25, 2019.

August as a teacher was moved to Tovarnik where the first two sons were born: Feliks (dead in 1877) and Antun; then in 1875 he was moved to a teaching school in Zagreb where he moved with his family.

Question: who was the father of antun and feliks

Question: in which city was antony matoš born

Question: when is in society with matoš published

Question: when did matoš move to zagreb

Question: in what year was the first of the matoš twins born

in what year was the first of the matoš twins born

Question: what was the first name of matoš's first two sons

what was the first name of matoš's first two sons

Question: who is the author of in society with matoš

who is the author of in society with matoš

August Matoš was a teacher and proud . Senija Badić , In Society with Matoš , page 2 , 5 , profile-klett.hr , accessed on May 25 , 2019 .

August as a teacher was moved to Tovarnik where the first two sons were born : Feliks ( dead in 1877 ) and Antun ; then in 1875 he was moved to a teaching school in Zagreb where he moved with his family .

August Matoš bio je učitelj i orguljaš.Senija Badić, U društvu s Matošem, str. 2., 5., profil-klett.hr, pristupljeno 25. svibnja 2019.

August Matoš was a teacher and proud.Senija Badić, In Society with Matoš, page 2, 5, profile-klett.hr, accessed on May 25, 2019. August as a teacher was moved to Tovarnik where the first two sons were born: Feliks (dead in 1877) and Antun; then in 1875 he was moved to a teaching school in Zagreb where he moved with his family.

August Matoš was a teacher and proud.Senija Badić, In Society with Matoš, page 2, 5, profile-klett.hr, accessed on May 25, 2019.

August as a teacher was moved to Tovarnik where the first two sons were born: Feliks (dead in 1877) and Antun; then in 1875 he was moved to a teaching school in Zagreb where he moved with his family.

His hand no longer had the power to speak a word."Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984, pp. 388-390.

His funeral was held on March 19th, 1914.

|
Lokacija
||
Osoba
|
|
161-I-61
||
Macanović Hrvoje (1. 6. 1904. Arbanasi – 4. 1. 1980. Mali Lošinj) novinar i sportski djelatnik
|
|
1.-pav.vel.1
||
Maček Vladko (20. 7. 1879. Jastrebarsko – 15. 5. 1964. Washington) političar
|
|
7.V.Pav.-stan-6
||
Magovac Božidar (13. 10. 1908. Zagreb – 24. 1. 1955. Zagreb) političar i publicist
|
|
40-I-2
||
Majcen Milan (1854. Zagreb – 1913. Zagreb) prvi upravitelj groblja Mirogoj
|
|
18-II-73
||
Majer Vjekoslav (27. 4. 1900. Zagreb – 4. 12. 1975. Zagreb) književnik
|
|
33-II/I-44
||
Makanec Milan (11. 7. 1843. Zagreb – 2. 7. 1883. Zagreb) političar i pravnik
|
|
73A-I-5
||
Makanec Miron (1. 12. 1908. Sarajevo – 17. 7. 1991. Zagreb) slikar
|
|
5.M.Pav.-STAN-21
||
Mandrović Adam (5. 11. 1839. Nova Gradiška - ) glumac i redatelj
|
|
2gi-I-50
||
Maraković Ljubomir (17. 6. 1887. Topusko – 22. 2. 1959. Zagreb) književnik i književni kritičar
|
|
49-I-70
||
Maretić Tomislav (13. 12. 1854. Virovitica – 15. 1. 1938. Zagreb) književnik i jezikoslovac
|
|
89-I-139
||
Marjanović Branko (12. 5. 1909. Zagreb 13. 2. 1996. Zagreb) filmski režiser
|
|
89-I-139
||
Marjanović Milan (12. 5. 1897. Kastav – 21. 12. 955. Zagreb) književnik
|
|
3-I-21
||
Marković Franjo (26. 7. 1845. Križevci – 15. 9. 1914. Zagreb) filozof i književnik
|
|
MALA ARKADA 7B GI
||
Mašić Nikola (28. 11. 1852. Otočac – 4. 6. 1902. Zagreb) slikar
|
|
13-I-17
||
Matačić Lovro (14. 2. 1899. Sušak – 4. 1. 1985. Zagreb) skladatelj i dirigent
|
|
Ark.mala-61
||
Matković Marijan (21. 9. 1915. Karlovac – 31. 7. 1985. Zagreb) književnik
|
|
11A-I-119
||
Matoš Antun Gustav (13. 6. 1873. Tovarnik – 17. 3. 1914. Zagreb) književnik i publicist
|
|
127-I-1/4
||
Maurović Andrija (29. 3. 1901. Muo, Boka Kotorska – 2. 9. 1981. Zagreb) slikar i crtač stripova i ilustrator
|
|
3.Pav.veliki-1
||
Mažuranić Antun (13. 6. 1805. Novi Vinodolski – 18. 12. 1888. Zagreb) književnik i jezikoslovac
|
|
Mala arkada 57
||
Mažuranić Brlić Ivana (18. 4. 1874. Ogulin – 21. 9. 1938. Zagreb) književnica
|
|
3.pav.vel-1
||
Mažuranić Ivan (11. 8. 1814. Novi Vinodolski – 4. 8. 1891. Zagreb) književnik, političar, hrvatski ban
|
|
77A-I-161
||
Mesarić Kalman (17. 9. 1900. Prelog 30. 1. 1983. Zagreb) redatelj i književnik
|
|
7-I-37
||
Mesić Matija (19. 2. 1826. Brod na Savi – 6. 12. 1878. Zagreb) povjesničar
|
|
166-I-20
||
Metikoš Karlo (1940. – 1991.) glazbenik
|
|
67-II-279
||
Mezdjić Antun (5. 4. 1907. Zagreb – 15. 5. 1981. Zagreb) slikar
|
|
62A-II-39
||
Mihovilović Ive (21. 9. 1905. Premantura – 15. 9. 1988. Zagreb) novinar
|
|
MRŠ 210-I-49
||
Mijić Karlo (7. 2. 1887. Bileća – 5. 2. 1964. Zagreb) slikar
|
|
arkada mala 37
||
Miletić Oktavijan (1. 10. 1902. Zagreb – 17. 8. 1987. Zagreb) snimatelj i redatelj
|
|
arkada mala 37
||
Miletić Stjepan (24. 3. 1868. Zagreb – 8. 9. 1908. Munchen) redatelj, kritičar, intendant HNK u Zagrebu, dramaturg
|
|
41A-II/I-15
||
Mohorovičić Andrija (23, 1. 1857. Volosko – 18. 12. 1936. Zagreb) meteorolog i seizmolog
|
|
KRM 13-K-322
||
Molnar-Talajić Ljiljana (30.12.1937. Bosanski Brod - 17.09.2007. Zagreb) operna diva
|
|
ARK.MALA-9
||
Mošinsky Adolf ( 1843. Donji Miholjac – 18. 7. 1907. Zagreb) zagrebački gradonačelnik
|
|
111-I-21
||
Motika Antun (30. 12. 1902. Pula – 13. 2. 1992. Zagreb) slikar
|
|
9a-I-54
||
Muhvić Ivan ( 1876. 1942. ) skladatelj i dirigent
|
|
3A-II/I-17
||
Mujadžić Omer (1. 2. 1903. Bosanska Gradiška – 28. 10. 1991. Zagreb) slikar
|
|
17-II/I-2
||
Murai Jurica (1927. – 1999.) pijanist
|
|
izm.ark.i kap. L-1
||
Murtić Edo (4. 5. 1921. Velika Pisanica – 3. 1. 2005. Zagreb) slikar
|

Question: in which year did antun gustav matoš die

His hand no longer had the power to speak a word."Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984, pp. 388-390.

His funeral was held on March 19th, 1914.

in which year did antun gustav matoš die

Question: in what year did antun gustav matoš die

Question: what is the title of dubravko jelčić, matoš

what is the title of dubravko jelčić, matoš

Question: what no longer had the power to speak a word

what no longer had the power to speak a word

Question: in which city was antun gustav matoš born

in which city was antun gustav matoš born

Question: what part of his body no longer spoke a word

what part of his body no longer spoke a word

His hand no longer had the power to speak a word . "Dubravko Jelčić , Matoš , Globus , Zagreb , 1984 , pp . 388 - 390 .

His funeral was held on March 19th , 1914 .

Ruka mu više nije imala snage da razgovjetno "naslika" ni jedno slovo.".Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 388.-390. Sprovod i pokop bio mu je 19. ožujka 1914. godine.

Ruka mu više nije imala snage da razgovjetno "naslika" ni jedno slovo.".Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984., str. 388.-390.

Sprovod i pokop bio mu je 19. ožujka 1914. godine.

His hand no longer had the power to speak a word."Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984, pp. 388-390. His funeral was held on March 19th, 1914.

His hand no longer had the power to speak a word."Dubravko Jelčić, Matoš, Globus, Zagreb, 1984, pp. 388-390.

His funeral was held on March 19th, 1914.

Poetry

Ljerko, srce moje, ti si lutka mala … — u spomen na Antuna Gustava Matoša
Ljerko, srce moje, ti si lutka mala,
Pa ne slutiš smisla žalosnih soneta;
Kesteni pred kućom duhu tvom su meta.
Još je deset karnevala do tvog bala.
Ti se čudiš dušo. Smijat si se stala
Ovoj ludoj priči. Tvoja duša sveta
Još ne sniva, kako zbore zrela ljeta.
Gledaš me ko grle. Misliš — to je šala.
Al će doći veče, kad ćeš, ko Elvira,
Don Huanâ sita i lažnih kavalira,
Sjetiti se sjetno nježne ove strofe.
Moje će ti ime šapnut moja muza,
A u modrom oku jecati će suza
Ko za mrtvim clownom iza katastrofe.
(Djevojčici mjesto igračke)
Čitajući stihove jedne od najljepših pjesama o čaroliji djetinjstva, prisjećamo se znamenitoga hrvatskog književnika Antuna Gustava Matoša. Bez njegova stvaralaštva na prijelazu stoljeća, hrvatska književnost ne bi bila onakva kakvu je danas poznajemo. Smatra se da ju je Matoš pokrenuo iz razdoblja mirovanja i uveo u okruženje svjetske pisane riječi.
Ovaj vaš mali bit će veliki čovjek, njegovo će se ime mnogo spominjati, ali mnogo će i trpjeti, riječi su babice upućene majci Mariji nakon Matoševa rođenja.
Antun Gustav Matoš rođen je 13. lipnja 1873. u Tovarniku u zapadnome Srijemu. S dvije godine preselio je s roditeljima u Zagreb gdje je njegov otac radio kao učitelj, a poslije i kao orguljaš u crkvi sv. Marka. U Zagrebu je pohađao pučku školu i Gornjogradsku gimnaziju. Kao zanimljivost vrijedi spomenuti da je u gimnaziji pao sedmi razred, s negativnim ocjenama iz propedeutike, fizike i hrvatskoga jezika. Uz redovitu školu, pohađao je i satove violončela.
Nakon završene gimnazije u Beču se upisuje na Vojni veterinarski fakultet. Zbog loših rezultata izgubio je novčanu potporu te je morati napustiti studij i vratiti se u Zagreb. U časopisu Vienac 1892. objavljuje svoju novelu Moć savjesti, koja se smatra početkom razdoblja moderne. Iste godine odlazi u vojsku, ali već sljedeće bježi iz vojske, prvo u Srbiju (Beograd), a zatim u Pariz, 1899. godine. U Beogradu živi boemski, svira u kazališnome orkestru kao čelist, piše za novine književne kritike i bavi se književnim radom. Ondje započinje svoju feljtonističku, esejističku i kritičarsku djelatnost.
Nakon Beograda i kraćega zadržavanja u Münchenu i Beču odlazi u Ženevu. Iz Ženeve putuje u Pariz početkom kolovoza 1899. i tamo ostaje sve do 1904., živeći na rubu bijede. Pariz ga je privukao jer je u to doba središte europskoga kulturnog života. Tu se susreće s književnim djelima i piscima koji će utjecati na njegov rad. Upoznat će se s djelima Poa, Baudelairea i Gautiera.
Godine 1908. vraća se u Zagreb, nakon što su ga austrougarske vlasti pomilovale. Nakon povratka polaže ispite za učitelja Više pučke škole, ali nigdje ne uspijeva dobiti stalan posao. Kao 40-godišnjak u Italiji bezuspješno pokušava liječiti rak grla i uha. Umro je 17. ožujka 1914. u Zagrebu. Pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoj.
Pripovjedački Matošev opus (Iverje, Novo iverje, Umorne priče) sadrži široku panoramu tema i motiva. Tematski se može podijeliti na novele s nacionalnom tematikom (Kip domovine leta 188*, Nekad bilo sad se spominjalo i dr.) i novele s kozmopolitskim temama i neobičnim likovima (Cvijet s raskršća, Camao, Miš, Balkon, Iglasto čeljade i dr.). Matoš je jedan od najboljih hrvatskih putopisaca. Pišući o svojim putovanjima, služi se uglavnom impresionističko-asocijativnom metodom. Krajolik Matošu služi kao građa za unutarnji doživljaj svijeta i života; poistovjećuje se s duševnim stanjem, karakterom, s naravi (Oko Lobora).
Antun Gustav Matoš počeo je pisati i objavljivati pjesme dosta kasno – približno 1906. Napisao ih je osamdesetak, a skupljene su i tiskane u zbirci Pjesme tek 1923., nakon pjesnikove smrti. Odlikuje ih visok smisao za formu, glazbenost, istančan ritam, spajanje boja i mirisa (sinestezija). Bile su prava novost u onodobnoj hrvatskoj književnosti, donoseći pjesničko iskustvo francuskoga simbolizma, posebno na području glazbenosti riječi i stihova. U njima je ostvarena ogledna strogost sonetnoga stiha, ali i začudnost pjesničke riječi oslobođene dotadašnje tradicije. Među sonetima nekoliko ih je antologijske vrijednosti (Utjeha kose, Nokturno, Djevojčici mjesto igračke, 1909). Njegovi pjesnički učenici – Ljubo Wiesner i Tin Ujević – nastavili su, svaki na svoj način, tragom učitelja.
Matoš je tvorac hrvatske impresionističke i stilističke kritike, ističući dojam, impresiju kao temeljno polazište u kritičarskome radu. Pisao je o najznamenitijim ličnostima suvremene hrvatske lirike, o Vidriću, Domjaniću, Begoviću i Kranjčeviću.
U Zbirci rukopisa i starih knjiga Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Zagrebu čuva se dio njegove rukopisne ostavštine, uključujući pjesme Bajaderin sonet, Maćuhica i Živa smrt, dio korespondencije, kritički osvrt Lirska šetnja te feljton Literatura i skandali.
U Knjižnici su pohranjeni i Matoševi Ogledi iz 1905., kao i zbirka Pjesme iz 1923. godine.
Danas njegovo ime nose brojne škole i ulice te nekoliko kulturnih društava. U Zagrebu mu je podignut i spomenik na gornjogradskoj klupi, na kojoj sjedi i promatra prekrasnu panoramu grada.

Question: what type of writing did antun gustav matoš write

Poetry

what type of writing did antun gustav matoš write

Question: when was poetry first published in newspapers

Poetry

when was poetry first published in newspapers

Question: what type of articles did antun gustav matoš write

Poetry

what type of articles did antun gustav matoš write

Question: what type of poetry did antun gustav matoš write

Poetry

what type of poetry did antun gustav matoš write

Question: when did poetry begin to be published in newspapers

Poetry

when did poetry begin to be published in newspapers

Question: where did antun gustav matoš write poetry

Poetry

where did antun gustav matoš write poetry

Question: what types of books did matoš write

putopise , kritičke članke i feljtone pisao i objavljivao usporedno od samog početka svojeg pisanja , pjesništvom se počeo neprestano javljati u časopisima dosta kasno , tek oko 1906 . godine .

Poetry

While novels , tracks , critical articles and feljtons were written and published parallelly from the very beginning of his writing , poetry began to be continuously published in the newspapers quite late , only around 1906 .

Poetry While novels, tracks, critical articles and feljtons were written and published parallelly from the very beginning of his writing, poetry began to be continuously published in the newspapers quite late, only around 1906.

The value of this song is in the fact that Matoš returned to the Croatian literary tradition the neglected dialectal poetry on March 17, 1914.

- Died Antun Gustav Matoš, HRT, 17 March 2019, accessed 9 May 2019.

Zoran Kravar
MATOŠ LIRIK
I. Sudbina opusa; II. Učeni pjesnik; III. Ljupko, uzvišeno, ružno, smiješno; IV. Literatura drugoga stupnja; V. Stih; VI. Matoševa lirika i europska književnost od romantike do moderne
I
Premda je Matoš već za života, a pogotovu nakon smrti stekao glas jednoga od važnijih pisaca hrvatske moderne, njegovim je pjesmama trebalo vremena da se književnoj kritici i javnosti nametnu kao vrijedno književno dostignuće. Za Matoševa se života njegova lirika poštovala uglavnom u njegovu pjesničkom »cenakulu« (Ljubo Wiesner, Karlo Häusler, Nikola Polić) i u širim krugovima pjesnika oko Hrvatske mlade lirike (Fran Galović, Tin Ujević). Ipak, ona nije imala širi prijam, vjerojatno i zato što nije bila objavljena u samostalnoj zbirci.
Od Matoševe smrti g. 1914. do prvoga, vrlo nepotpuna izdanja njegovih pjesama (Pjesme, Zagreb 1923) i do prvoga izdanja njegovih sabranih djela (Zagreb 1935-40), njegova je lirika bila razasuta u časopisima i slabo dostupna široj javnosti. Pamtili su je uglavnom pojedini pisci, ponajviše Matoševi »učenici«, a bavili su se njome i književni znanstvenici, za koje je Matoš pomalo postajao akademskom književnopovijesnom temom. »Učenici« su povremeno objavljivali uspomene o Matošu (Wiesner, Häusler), dodirujući usput i njegovu poeziju, ali je njihov sud, zbog njihova rubnoga položaja u tadašnjoj hrvatskoj književnosti, ostao neutjecajan. Od pisaca koji nisu imali osobnih doticaja s Matošem, a cijenili su ga i kao pjesnika, povremeno se znao oglasiti Krleža, ali on, usprkos najavama, nije posvetio Matoševim pjesmama samostalan članak, nego ih je spominjao samo na margini drugih književnih tema. Od naših sveučilišnih književnih povjesničara, Matoševom se lirikom u prvo doba ponajviše bavio Antun Barac, koji ju je prihvaćao uvjetno i ograničeno. Pravedniji sud o Matošu pjesniku uspostavio se istom nakon g. 1945. Tome su pridonijela izdanja Matoševih pjesama i njihova pojava u više antologija hrvatskoga pjesništva. Nadalje, pedesetih su godina neki književni povjesničari (J. Kaštelan, I. Frangeš) najavili buđenje zanimanja za Matoševu liriku u krugu ljudi kojima je pisanje o književnosti i poučavanje o njoj profesija. Vjerojatno je tome pripomogao zaokret naše znanosti o književnosti prema pitanjima stila i forme. Ima mnogo logike u tome što je Matoš kao pjesnik naišao na bolji prijam u razdoblju u kojem je u nas porastao opseg znanja o pjesničkom izrazu i stihu. Jer, za Matoševu je liriku, za njezinu estetičku djelotvornost, od ogromna značenja baš njezina forma.
I danas, kad se Matoševa lirika vrednuje povoljnije nego ikada, valja joj pristupati izbirljivo. Matoš je pjesme često pisao »tjeran nuždom« (Matković), na brzinu i nedovoljno kritično, pa njegova pjesnička fizionomija dolazi do puna izražaja samo u nekim tekstovima. Na osnovi antologijskih izbora, kritičkih vrednovanja i pojedinačnih interpretacija uspostavio se do danas prilično čvrst konsenzus o neupitnu dijelu Matoševa lirskoga opusa. U nj se računaju otprilike ove pjesme: Srodnost, Maćuhica, Jesenje veče, Utjeha kose, Stara pjesma, Notturno, Mora, 1909., Pri svetom kralju, Lamentacija, Djevojčici mjesto igračke, Zvono, Gnijezdo bez sokola, Čuvar.
Naravno, složan stav u vezi s navedenim naslovima ne ovlašćuje da se ostatak Matoševa opusa zanemari i skloni s očiju književne javnosti. To ne valja činiti već zato što je krug pjesama koje se smatraju reprezentativnima uvijek moguće, a možda i poželjno podvrgavati revizijama. Pročitamo li cjelokupan Matošev lirski opus, lako ćemo uočiti da među njegovim tekstovima što su ih antologičari, kritičari i književni historiografi gurnuli u prednji plan jednostrano prevlađuju pjesme esteticističkoga karaktera i one s domoljubnim sadržajima. Prikrivene pritom ostaju neke snažne crte pjesnikove poetike: njegov, na primjer, smisao za lirski humor i njegova izražena sklonost da svoj esteticizam relativira otvrenošću fenomenu ružnoga. U svojoj Antologiji hrvatske poezije od Kačića do Matoša (Zagreb 1974) Ivan Slamnig ponudio je izbor Matoševih pjesama koji jako odstupa od općega suda, stavivši težište na pjesme s humorističkom poentom i s primjesom sarkazma (Savremeni simbol, Živa smrt, Grički dijalog, Kometi, Erotica biblion, Bogorodica i donator). Neobični Slamnigov izbor pokazao je da dijalog današnjice s Matošem nije završen te da se uvijek iznova valja vraćati ukupnom opusu.
Matoš je liriku počeo pisati razmjerno kasno, u doba kad je kao pripovjedač i feljtonist već bio poznat. Najveći je dio njegovih pjesama nastao i ugledao svjetlo dana u rasponu od g. 1906. do 1914. U Matoševoj biografiji tom razdoblju odgovara kraj drugoga boravka u Beogradu (1904-1908), povratak u Zagreb (početkom g. 1908) i posljednje razdoblje života. Kako je Matoš iznimno naklonjen tematskom kompleksu zavičaja, domovine i domoljublja, valja pretpostaviti da upravo novi susret sa Zagrebom i s Hrvatskom bio jak izazov njegovu lirskom talentu.
Ipak, za razumijevanje Matoševe lirike važna su i druga razdoblja njegova života, a ne samo ona koja izravno prethode nastanku njegovih prvih pjesama i ona u kojima se odvijao daljnji njegov pjesnički rad. Sav je, zapravo, Matošev život bio u neku ruku priprema za kratku pjesničku djelatnost između g. 1905. i 1914.
Ponajprije, Matoševe pjesme uvijek imaju kozmopolitskih primjesa i pretpostavljaju golemo čitateljsko iskustvo. Stoga su mogle nastati samo pod rukom pisca koji se posve posvetio i podredio književnosti i kojem je čitanje i proživljavanje literarnih djela bilo životni poziv. Nadalje, Matoševa lirika, stoji u prepoznatljivim vezama s važnim tendencijama u europskom pjesništvu kasnograđanske epohe, pa su za nju svakako odlučni i pjesnikovi pariški dojmovi i njegovo zanimanje za Baudelairea, za simboliste i za mnoge druge, danas djelomično zaboravljene pojave u europskoj književnosti između romantike i moderne. Napokon, Matoš je u svoju liriku, napose u rukovanje metričkim oblicima, unio i svoju nesvakidašnju muzikalnost, kojom je bio po prirodi obdaren, a koju je odnjegovao i učenjem glazbe, aktivnim muziciranjem i posjećivanjem koncerata.
Činjenice iz Matoševe biografije valja, dakako, imati na umu i kad je riječ o slabijim stranama njegove lirike. Za Matoša je i razmjerno kratko životno razdoblje što ga je posvetio lirici značilo nastavak uobičajene borbe za život, i to uobičajenim sredstvima: neumornim proizvođenjem književne robe koja se može brzo, premda ne osobito unosno, unovčiti, uglavnom u novinskim uredništvima. Često je i pjesme uvlačio u svoju spisateljsku rutinu, sastavljajući ih i objavljujući na brzu ruku. Time se razjašnjuje nejednaka kvaliteta njegove lirike. Nadalje, činjenica što Matoš nije živio tako da bi mu pjesništvo moglo biti jedina ili barem glavna briga, našla je izraza i u ograničenosti njegova pjesničkoga opusa. Matoš je, ako zanemarimo nešto prigodnih rimovanih improvizacija i epigrama, napisao svega osamdesetak pjesama.
G. 1911. Matoš je od svojih dotada objavljenih pjesama sastavio rukopisnu zbirku, koju je predao Društvu hrvatskih književnika da je objavi u ediciji Savremeni hrvatski pisci. To se, nažalost, nije ostvarilo. U zbirku je uvrstio samo 39 pjesama, ali u to doba neke od njegovih danas vrlo poznatih pjesama nisu još ni postojale. Ipak, noviji izdavači njegovih sabranih pjesama u pravilu poštuju njegovu zamisao zbirke, pa je reproduciraju u svojim izdanjima.
II
Kako je već rečeno, Matoševo lirsko djelo po vrijednosnom je kriteriju neujednačeno: pjesnik nije u sve što je napisao stihom uložio jednako ambicija i sabranosti. Ipak, osnove njegove lirske umjetnosti prepoznaju se u većini njegovih pjesama.
Matoševoj se lirici, osobito u starijoj literaturi, često pripisivao visok stupanj racionalne posrednosti. Ta je ocjena točna. Matoš je, o čemu podjednako svjedoči i njegova lirika i ono što je zapamćeno o načinu njegova pjesničkoga rada, težio racionalnoj kontroli nad svim komponentama pjesme, od motiva do stiha. U podlozi njegovih pjesama osjeća se odlično poznavanje hrvatske književnosti raznih razdoblja, književnoga jezika (sintakse, leksika i fonetike, osobito pravilâ u vezi s naglaskom), domaće versifikacije i stranoga stiha.
Starija je književna kritika, polazeći uglavnom od pretpostavke da pjesma mora izražavati osjećaje i osobu te da u njoj mora prevlađivati spontanost, negativno vrednovala visoki racionalitet Matoševe stvaralačke procedure. Danas se, ipak, može o tome razmišljati opuštenije: na temelju širih književnopovijesnih iskustava uvjerili smo se da je težnja racionalizaciji umjetničkih postupaka pojava vrlo tipična za modernu umjetnost i ideal mnogih umjetničkih škola od postromantike do avangarde. Dapače, u teoriji i filozofiji estetičkoga čina koja prati razvoj moderne umjetnosti uspostavljena je i cjelovita slika umjetnika kao homo fabera koji racionalnosti metode i bezličnosti materijala žrtvuje individualnost i privatnu osobnost. Matoš je pak svoju sklonost racionalnoj proceduri vjerojatno osnažio u susretu s pjesništvom simbolizma, a zacijelo i s njemačkim i francuskim prepjevima Poeovih pjesama.
Ali, kod Matoša racionalizam ne obilježava samo izvedbenu stranu pjesničkoga posla. Dojam racionalno usmjerene osobe ostavlja Matoš i kad pozornost obratimo na njegovu lirsku tematiku.
Pjesnici hrvatske i uopće europske moderne često su svoje tematske svjetove temeljili na svjetonazorima koji mijenjaju ili obrću racionalnu sliku svijeta. Tako je radio Vladimir Nazor, koji je u svoje pjesme uvodio elemente mita, a u kategorije mitskoga mišljenja pokušavao transponirati i suvremene povijesne teme. Slično se može reći i za Antu Tresića Pavičića, koji je svojim kultom soneta i sklonošću precioznoj metaforici možda i utjecao na Matoš. On je u svojim Sutonskim sonetima (1904) izložio vrlo cjelovitu platonističku sliku svijeta koja, osim vidljive stvarnosti, uključuje i spiritualnu nadstvarnost, sa »zborovima ideja« i »gospodarom svijeta«, a u kojoj se lirski subjekt koleba između dvaju svjetova. U Matoša takve svjetonazorske ezoterike nema. Njegove teme, što vrijedi i za doslovne korelate njegovih mnogobrojnih alegorija, doživljujemo kao da pripadaju normalnom fizikalnom univerzumu i poznatoj povijesnoj stvarnosti. Tematski svijet njegovih pjesama u osnovi je antropocentričan, a njihovi lirski subjekti ili »likovi« iskazuju razumljive ljudske stavove i interese. Prividne povrede racionalnoga poretka stvari i svakidašnjega razumijevanja odnosa između čovjeka i svijeta što ih Matošev pjesnički jezik zna proizvesti hiperbolom, metaforom, metonimijom ili alegorijom - na primjer, kad spaja duševna stanja i predmetne aspekte opisanoga krajolika (»daljine slijepe ljudskih nemira«, Jesenje veče, »pa grli groznu nemoć beskrajne visine«, Naoblačeni mjesec) ili personificira apstrakcije (»a Vila klekne pored lude glave«, Per pedes) - učinak su pjesničkih figura, a ne svjetonazorskih devijacija.
Dapače, Matoševe teme često zauzimlju prepoznatljivo mjesto u suvremenoj stvarnosti, a kadšto se čini kao da između njih i realnoga svijeta posreduju određeni oblici izvanknjiževnoga govora, na primjer, novinski feljton ili čak politička esejistika. Tematika, na primjer, »balade« Iseljenik očito je izvedena iz suvremenoga političkoga diskurza, a rječnik pjesme odaje jak utjecaj domoljubne pravaške retorike:
Sa grunta mog me tjera dug
Za porez i lihvara,
Zaplijeniše mi već i plug,
Dok čopori Mađara
Ko nekad Turci ono malo grabe
Što ostade od doklaćenog Švabe.
Čak se i u mnogo subjektivnijoj pjesmi Mora zamjećuje ovisnost pojedinih motiva o jeziku političkih komentara i o slici suvremenoga svijeta posredovanoj novinskim medijima, napose u dijelovima pjesme gdje lirski subjekt u raspon svoje široke osjećajnosti uvlači političke činjenice:
Trgovci misli, globadžije puka,
Torkemada, Sad, Žil-Rec i Tamerlan,
Atentati, Kleon, Bizmark, Džengiskan,
Evrope gladne gladni tabori,
Oružan mir - oj, davor, davori!
Napokon, o Matoševu oslonu na društveno normirane oblike racionalnosti i na odgovarajuće diskurzivne prkase svjedoče i česti prodori intelektualističkoga stajališta, iskaza ili rječnika u jezik njegovih pjesama: »Jer svijet je, dušo, cinik sumoran«, Jednoj i jedinoj, »leden glas mi kaza: / Te misli već su stare: pesimizam, fraza, / Banalnost tuđa...«, Mefistov zvuk, »To je smiješak, kakvog voli Taine, / Pun junaštva, plastike i vina«, Pod florentinskim šeširom.
Svjetonazorskim implikacijama svojih pjesama, učenošću svoga leksika i svojom tematikom, filtriranom kroz različite oblike društvenoga diskurza, Matoš se očituje kao pjesnik izrazito intelektualan i racionalan, koji ne literarizira samo svoje osjećaje ili ideale nego cjelinu svoje svijesti, sa svim u njoj pohranjenim iskustvenim sadržajima, kulturnopovijesnim znanjima i komunikacijskim rutinama. Možda bi se s time u vezu mogla doveti književnobiografska činjenica da u Matoševu književnom stvaralaštvu feljtonistika prethodi lirici.
Ipak, iz Matoševa intelektualizma nije se rodila lirika koja bi odgovarala onome što je u kasnijim razdobljima europske književnosti dobilo ime »literatura činjenicâ«. To se nije dogodilo iz više razloga, koje možemo podijeliti u dvije osnovne skupine: s jedne strane, Matoš pri izboru svojih tema, premda im u osnovi pristupa racionalno, ne isključuje kriterij estetičke osjetljivosti, odvagujući temu jačinom svoga dojma, a vjerojatno i nagađanjem o njezinu mogućem djelovanju u duhu čitateljske publike; s druge strane, Matoš svoje početne zamisli, bez obzira na stupanj njihove racionalnosti ili čak prozaičnosti, čini predmetom bogate literarne razrade, koja obuhvaća više raznorodnih i složenih oblikovnih programa.
III
Matošev osjećaj za lijepo i estetički djelotvorno, kako se iskazuje u pjesnikovim temama i njihovim estetičkim obilježjima, mnogostruk je, a upada u oči i da se ne uklapa do kraja u kontekst hrvatske moderne. Od konteksta se Matoš odvaja prije svega razmjerno slabim zanimanjem za ornamentalno i preciozno, što ga razlikuje od suvremenika poput Iva Vojnovića, Milana Begovića, ali i od inače bliskoga Frana Galovića. Distinktivno je i to što je u Matoševoj lirici zanemarujuća uloga pripala tematskim kompleksima temeljenima na pravoj ili simuliranoj vjeri u onostrano (mit, mistika, religija). Od pozitivnih obilježja odmah se uočava sklonost vrijednostima iz »nižega« segmenta estetičkoga spektra, tj. osjetljivost za ljupko, ubavo i uopće skromno, ali i smisao za književnu obradu smiješnoga, karikaturalnoga i grotesknoga, moralne ružnoće, stanjâ duševne nelagode i muke, fizički ružnoga i odbojnoga.
Šireći svoju lirske tematike na područje nelijepoga i neprivlačnoga, Matoš se, naravno, mogao osloniti na iskustva europske književnosti svoga vremena, na primjer, na određene tonove Baudelaireova Cvijeća zla. Ipak, vjerojatno je i ovdje dobro prisjetiti se Matoševa bogata feljtonističkoga opusa. Modernistički se feljton, naime, slobodnije odnosio prema esteticističkim zabranama nego lirika, pa će biti da je Matoš svoju nekonvencionalnu lirsku estetiku i njezin odmak od ideala ljepote donekle temeljio i na feljtonističkim iskustvima. Dapače, i kad je riječ o pozitivnim estetičkim vrijednostima, može se reći da je Matoš neke od njih dosegao najprije feljtonističkom imaginacijom, a istom tada stihom.
O Matoševoj ljubavi za predmete s obilježjem ljupkosti, dražesti i sl. svjedoče mnogi njegovi tipični motivi koji, bilo sami o sebi ili pod utjecajem metaforičke karakterizacije, ostaju u nižim i jednostavnijim estetičkim registrima. Pjesnik ih često upotrebljava na rubu pjesama obilježenih i drugim estetičkim vrijednostima (primjer bi mogle biti »gospođice laste« i »sjetna kiša« iz Jutarnje kiše ili »sitni cvrčak« iz Notturna), ali im nerijetko posvećuje i cjelovite pjesme. Primjeri su pejzažistička pjesma U travi, u kojoj se opisuje čedna okolice prigradskoga sela, zatim Grob bajadere s motivom krhke japanske plesačice i, napose, dvije poznate pjesme o cvijeću, Srodnost i Maćuhica, u kojima se, tako reći, brani pravo skromnih bića ili predmeta da privuku promatrača svojom neotkrivenom ljepotom i višeznačnošću:
Đurđic, skroman cvjetić, sitan, tih i fin,
Dršće, strepe i zebe kao da je zima;
Zvoni bijele psalme snježnim zvončićima
Potajno kraj vrbe gdje je stari mlin.
Pramaljeća blagog ovaj rosni sin
Najdraži je nama među cvjetovima;
Boju i svježi miris snijega i mlijeka ima,
Nevin, bijel i čist ko čedo, suza i krin.
Višega života otkud slutnja ta
Što je kao glazba budi miris cvijeća?
Gdje je tajna duše koju đurđic zna?
Iz đurđica diše naša tiha sreća:
Miris tvoga bića, moja Ljubavi,
Slavi drobni đurđic, cvjetić ubavi.
Sklonost jednostavnoj i nepretencioznoj ljepoti odvojila je Matoša od estetičke kategorije »uzvišenoga«, koju je pjesništvo predromantike i romantike nadredilo ostalima. Njoj pogoduje konteskt pjesničkih vizija zasnovanih na pouzdanim teocentričkim svjetonazorima i pozitivnim svjetskopovijesnim utopijama, čega u Matoša nema, a tipični su joj književni znakovi opisi morskih, šumskih ili planinskih krajolika, kakve matoš nije opjevavao. Estetičkom registru uzvišenoga, točnije njegovu pesimističkom naličju, Matoš se donekle približio u sonetu Jesenje veče, gdje je, uz pomoć usporedbe iz posljednjega retka, prostranom jesenskom krajoliku i njegovu turobnu ozračju podao svemirske razmjere:
Samo gordi jablan lisjem suhijem
Šapće o životu mrakom gluhijem,
Kao da je samac usred svemira.
Radije, međutim, nego ozbiljnu i tragičnu ljepotu prostranih i pustih krajolika, bilježi Matoš u svojoj pejzažističkoj lirici osjećaj intimnoga prožimanja s bliskim predmetima i zvukovima. Taj je osjećaj osobito snažan u njegovim nokturalnim pjesmama, na primjer, u sonetu Notturno. U Notturnu prostor gubi arhitekturu i svodi se na medij međusobno prepletenih zvukovnih signala. Većina motiva nosi predznak ljupkoga, a estetički uzvišeno izdaleka je dodirnuto motivom »blage svjetlosti« koja »sipi sa visina« i »daljinom« iz zadnjega stiha, koju je Matoš, zanimljivim izborom sintaktičko-oblikovnih mogućnosti, promaknuo u subjekt zaključne rečenice, premda je posrijedi riječ predodređena za skromniju službu priložne oznake:
Mlačna noć; u selu lavež; kasan
Ćuk il netopir;
Ljubav cvijeća - miris jak i strasan
Slavi tajni pir.
Sitni cvrčak sjetno cvrči, jasan
Kao srebren vir;
Teške oči sklapaju se na san,
S neba rosi mir.
S mrkog tornja bat
Broji pospan sat,
Blaga svjetlost sipi sa visina;
Kroz samoću, muk,
Sve je tiši huk;
Željeznicu guta već daljina.
Od standardnih estetičkih senzacija, kakvima europska lirika barata već stoljećima, u Matoša je dobro zastupljen i erotski kompleks. Teme s elementima erotike Matoš rado povezuje s prisnošću noćne atmosfere, u kojoj kao da nestaju granice između ljubavnoga zanosa i predmetnoga svijeta. U pjesmi Labud s antičkim motivom Lede i labuda noćni je krajolik nabijen erotskom osjećajima, a tako je i u Naoblačenom mjesecu, gdje žudnja mladoga putnika za boginjom Dijanom ostaje, naravno, bez ispunjenja:
A samac putnik, žrtva Apolona,
Već hvata pustu sreću tvog Endimiona,
Pa grli groznu nemoć beskrajne visine.
Nokturalnu erotiku - u ponešto knjiškoj verziji koja podsjeća na Izoldinu ljubavnu smrt iz završne scene Wagnerova Tristana – nalazimo i u zaključnim stihovima pjesme U vrtu:
Tišinom struje sjene - dršći, dušo:
To mjesec - zanos - k nama silazi;
Kroz zvijezde čežnje, slutnje - umri, dušo:
To smrt i ljubav k nama prilazi.
Kad je riječ o smrti kao naličju ljubavi, valja dodati da u Matoša nalazimo i jednu izazovniju, crno-romantičnu inscenaciju toga motiva, koja uključuje očitovanje manje ili više uspregnutih erotskih osjećaja prema zemnim ostacima mrtve ljubavi. Riječ je, dakako, o sonetu Utjeha kose. Načinjući romantičnu temu »ljubavi na odru«, ta pjesma estetizira predmeta koji u normalnim uvjetima izazivlje nelagodu. Time nas ona uvodi u širi problem Matoševa odnosa prema predmetnosti obilježenoj negativnim estetičkim predznakom.
U Utjesi kose Matoš je s estetički problematičnom temom izišao na kraj nametnuvši joj obradu koja svojom uzdržanošću i inzistiranjem na ljepoti nelijepoga (»smrt krasna«) nastoji preduhitriti prigovor morbidnosti. U mnogim je, međutim, svojim pjesmama Matoš ostao kod gole ružnoće, ne iskupljujući je naknadnim poljepšavanjem. Može se čak reći da je njegova sposobnost literarizacije odbojnoga, nezdravoga ili ružnoga jedno od najizrazitijih razlikovnih obilježja njegove lirske umjetnosti.
Predmete ili stanja stvari s negativnim estetičkim predznakom Matoš uspijeva osobito smisleno zaposliti u pjesmama s učinkom deziluzije, gdje se bilježi ružno naličje prividne dobrote ili ljepote. Kao primjer mogu poslužiti soneti Doňa muerte i Prababa. U prvome se izravno konfrontiraju feudalna pompa i motiv tjelesnoga raspadanja (»Gadan kostur dreči u infantskoj svili«), a u drugom se opisu prababina mladenačkoga portreta oštro i bez prijelaza suprotstavalja prizor njezina umiranja:
Tih pritvorenih usta rajski med,
Taj turban s krupnom viticom ampira,
Neoskvrnut taj pogled, blag i svet,
Ta blijeda ruka još bez kavalira!
Ko mlade višnje pupoljasti cvijet,
Taj krotki posmijeh ljubavi i mira
Na savremeni gleda gadni svijet
Iz debeloga prašnoga okvira.
Još i sad vidim babin smrtni čas,
Na odru sreće svu karikaturu,
Njen krezub grč i zbrčkanu figuru.
Iz mrtvih žica hromog glasovira
Tek katkad čujem valcer, jeku s pira,
I harfu, smijeh, sve tiši ženski glas...
Dvoznačna Matoševa estetika, koja dobro razlikuje tipove umjetnički lijepoga, ali ne zastaje ni pred ružnim, obama je svojim registrima zastupljena u pjesnikovoj domoljubnoj lirici. Kao autor domoljubnih pjesama Matoš se ponajviše oslanja na osjećaj za ljepotu zavičajnoga krajolika i na objektivnu dramatiku događaja iz hrvatske povijesti, kao što su bitka kod siska (»Erdöd Bakač ban«, Pri Svetom Kralju) zagorska seljačka buna (»spomen Gupca Matijaša«, Mora), rakovička buna (»Tu leži Div, / Naš stid i sram«, Epitaf bez trofeja). Ali, njegovo domoljublje ima i naglašeno polemičnu stranu, pa su mu pjesme o hrvatskim temama često popunjene sadržajima prema kojima lirski subjekt zauzimlje stav kritike, prezira i mržnje. S tim se sadržajima - obično je riječ o primjerima moralne manjkavosti i ljudske nesolidnosti - i u Matoševoj patriotskoj lirici učvršćuje estetika ružnoga (Lamentaija, Stara pjesma, mnogi epigrami). I u najvećoj Matoševoj pjesmi, u polimetričnoj Mori, miješaju se motivi različite estetičke djelotvornosti. Subjekt pjesme predstavlja sebe u stanju obuzetosti noćnom morom koja stalno mijenja lik i identitet: ponegdje se čini da ona izvire iz tjelesne trpnje lirskoga subjekta (»Grlo mi grli krvav, rutav pauk«), ponegdje konotira lirskom subjektu nesklone objektivne sile (»Nijema sila, haos, stvar i tmuša«), ali je najčešće moramo tumačiti kao metaforu ili personifikaciju svjetskopolitičkih otvorenih pitanja i nacionalnih trauma:
Demokratski fićfirići,
Umne mule, slavljeni oslići,
Sramotnoga stupa krasni kandidati
I propali - pardon - äch-aristokrati
Brijačkoga tipa, lakajskoga soja:
O raduj se, raduj, Otadžbino moja.
Ipak, u Mori estetika ružnoga i odbojnoga ne odnosi posvemašnju prevlast. Pri kraju pjesme, gdje se lirski subjekt budi iz stanja more, uvodi se motive jutarnjega sunca, mirisnoga vrta i rane ulične buke, koji, u odnosu na motive srednjega, mnogo većega dijela pjesme, djeluju ljekovito.
Od estetičkih vrednota bitnih za Matoševu liriku do danas je ponajmanje zamijećen humor. To začuđuje, jer je Matoš često pokušavao svojim pjesmama izazvati čitatelja na smijeh ili na ironičan, često i zlurad, posmijeh.
Raspon Matoševa lirskoga humora prilično je širok. Jedna su njegova zamjetljiva komponenta polemičke karikature uperene protiv konkretnih i prepoznatljivih ljudi, za što je dobar primjer pjesma Savremeni simbol, koja se smatra nastavkom Matoševe polemike s Milanom Marijanovićem, modernističkim književnim kritičarem scijentističko-naturalističkih nazora:
Lica kao Darwin, đak naturalizma,
Majmun, Magnus Parens, buhe trebi sebi,
Uhvaćen je martir, pa se pun cinizma,
Liberalno buni proti samom sebi.
Pjesme Dva kentaura, Ljubavnik sramežljiv i Arhiloh poruge su protuženskoga karaktera, a pjesme Menažerija i Basna satiričke su alegorije o domaćim političkim prilikama. Osobito je prozirna Basna, u kojoj se aludira na hrvatsko-mađarske odnose i na uzaludna nastojanja hrvatske politike da svojim činovničkim mentalitetom odgovori na egzistencijalne prijetnje:
Sva se perad skupila na prelo:
Susjed lisac trijebi naciju!
Zaključi se poslati mu smjelo
- Kao uvijek - deputaciju.
Premda je važan kao sadržaj opusa, Matošev se humor ne može u svim svojim pojavnim oblicima smatrati i književnim dostignućem. Pjesmama poput Savremenoga simbola ili Basne, jer prikriveno referiraju o osobama i prilikama pjesnikova doba, prijeti da gubitkom aktualnosti postanu nezanimljive. Osim toga, Suvremeni simbol – zajedno s većinom Matoševih epigrama, u kojima ima mnogo prizemna ruganja - mogao bi današnjem čitatelju biti nesimpatičan i zbog otvorene, nesublimirane zluradosti. Iza pjesama s poentom na račun ženske naravi naslućuje se osvetoljubivost izazvana stvarnim frustracijama. Među uzorcima Matoševa lirskoga humorizma možda više pažnje zaslužuju slobodne lirske bufonerije kao Čuvida, Capriccio ili Lakrdijaš, koje, čini se, nemaju određene adrese, a privlače duhovitim rimama i formulacijama. Zanimljiv je i sonet Kometi. U liku »uplašenog nekog astrologa« koji se u panici izazvanoj nailaskom Halleyeva kometa pokušava približiti čednoj Berenici kao da načas uskrsava senex comicus ranonovovjekovne komedije:
Berenice bijela što u kosi
Zvijezde i misterij noći nosi,
Sjajna na oltaru tajnog boga,
Repače se boji, pa ne sluti
Da baš k njojzi vode grešni puti
uplašenog nekog astrologa.
IV
Osim pozitivnom ili negativnom estetičkom obilježenošću tema, Matoševe pjesme ojačavaju svoju literarnost i na drugi način, na primjer, svojim vezama s raznim književnim tradicijama i, napose, svojom formalnom složenošću i dorađenošću.
Jedna od karakterističnih metoda kojima Matoš svoje teme uvlači u krug literarnih znakova jest književna ili kulturnopovijesna aluzija: temi pjesme domeću se – u funkciji metafore, usporedbe, metonimije, antonomazije i sl. - poznati književni sadržaji ili kulturnopovijesne asocijacije, kojima je svrha potcrtati srodnost dane teme i književne činjenice prizvana aluzijom, ali i svjedočiti o pjesnikovoj načitanosti. U sonetu Pravda banalan slučaj ubojstva iz ljubomore (izvučen možda i iz dnevnoga tiska) služi kao podloga mitološkim i literarnim metaforama:
U žutom strahu tone sud i sudnica,
A osuđenik, kobni sin Saturna,
U očaj zuri, Otelo bez koturna,
I veli: - Ljubljah, ubih: bješe bludnica.
U iznalaženju analogije Matoš je tu pokazao, osim književne kulture, i nešto brzopletosti: »Otelo«, naime, može reći »ljubljah, ubih«, ali ne i »bješe bludnica«. Brz je u povlačenju analogija i lirski subjekt pjesme 19. svibnja 1907, koji svoju sentimentalnu ispovijed započinje ovako:
Ko Petrarka Loru jutros sam te snio...
Mnoštvo slično upotrijebljenih književnih asocijacija nalazimo u pjesmi Mora. Na primjer:
Ko iz Filokteta
Iz mene urla otrov ovog svijeta...
[...]
Slijepom dušom plače pokoj starih zala
Ko Dies irae pokornog korala
[...]
Ko temelj Skadra mene jedan grad
Sodom il Babel - mene ruši sad.
Podudarnu vrijednost imaju kulturnopovijesne asocijacije u prvoj strofi soneta Prababa, gdje se u opis portretirane djevojke umeće učena oznaka za modni izgled njezine frizure (»Taj turban s krupnom viticom ampira«).
U Matoša ima i pjesama u kojima sadržaji poznatih djela književne ili umjetničke tradicije nisu samo metafore, nego dijelovi teme: u Naoblačenom mjesecu susrećemo božicu Dijanu, lik iz antičke mitologije i predmet nebrojenih poetskih i likovnoumjetničkih obrada, u Per pedes ap. »grabancijaša, starog, slavnog đaka«, u Prkosu se prepričava mit o sviračkom natjecanju Apolona i Marsije.
Vrlo često Matoš svoje teme smisaono obogaćuje i estetički dorađuje povjeravajući ih jeziku alegorije, čime ih obično uvlači u mrežu književnih odnosa ili ih odvaja od prozaičnosti aktualnoga vremena i premješta u romantične povijesne svjetove. Tako postupa u pjesmi Pri Svetom Kralju, gdje se hrvatska politička stvarnost oko početka 20. stoljeća, zajedno s ključnim misaonim motivima tadašnjih ideologija, inscenira na način alegorijske drame: Hrvatska, alegorizirana likom »neke žene« s križem na leđima, dolazi u zagrebačku katedralu, na grob bana Bakača, koji je pokušava utješiti, citirajući staru saborsku izreku da kraljevstvo kraljevstvu ne propisuje zakona.
Alegoričko, međutim, predočivanje domovine u liku žene ili majke nije u Matoša ograničeno samo na jednu pjesmu. Slično kao u Svetom kralju, i u sonetu 1909. prikazuje se »Hrvatska« alegorijom žene, ovaj put obješene (»jer Hrvatsku mi moju objesiše«), a teme domovine i majke pretapaju se i u pjesmi Gospa Marija.
V
Zaseban i važan aspekt literarnosti Matoševih pjesama jest njihova brižljivo izvedena, najčešće vrlo složena stihovna forma. Matoševo rukovanje pjesničkom formom s jedne strane leži na crti njegova nastojanja da svoje lirske teme uvede u što gušće i uočljivije odnose s književnom tradicijom. S druge strane, formalna složenost mnogih njegovih pjesama svjedoči da su se pod njegovom rukom stih i oblik znali prometnuti u predmet samodostatne i uzbudljive estetičke igre, slobodne od opipljivih i proračunatih ciljeva.
Ponajprije, važno je naglasiti Matoševu sklonost sonetu, pjesničkom obliku koji je u doba moderne - zahvaljujući dubokim vezama s ranonovovjekovnim ljubavnim pjesništvom, ali i povlaštenu mjestu u oblikovnom repertoaru Charlesa Baudelairea i francuskih simbolista - posjedovao veliku evokativnu vrijednost. Bio je, naime, u stanju da djelo modernoga pjesnika koji se njime služi obilježi kao izdanak elitnih književnih tradicija. Osim toga, sonet, kao oblik ponešto složeniji i teži od strofički jednostavnije ustrojene pjesme, izlazi u susret naglašenom formalizmu i esteticizmu književne moderne, tj. želji tadašnjih pjesnika da se okušaju u gradnji složenih i tradicijom posvećenih pjesničkih oblika.
Matoševa se, međutim, stihotvorbena vještina ne iscrpljuje u samu izboru i u zadovoljavajućoj izvedbi sontenog oblika. Od klasičnoga soneta Matoš je preuzimao uglavnom samo njegov strofički okvir (dva katrena, dva terceta), njegov, tako reći, grafički kostur, o kojem je zacijelo vjerovao da je sam u stanju obaviti funkciju metaliterarnoga podsjetnika. Ali, u tom je okviru dopuštao sebi slobodu izbora vrlo različitih stihova, kršeći pritom propisnu izometriju soneta. Dakako, to stihovno »rezbarenje« sonetnoga oblika podrazumijeva vrlo visoku stihotvoračku kompetenciju, koju je Matoš uistinu posjedovao. Bez mnogo oklijevanja može se reći da u hrvatskoj književnosti, u razdoblju otkad u njoj prevlađuje akcenatski stih, nije bilo pjesnika koji bi se po verzifikatorskim ambicijama, ali i sposobnostima mogao mjeriti s Matošem.
Matoš je pjesnički opus nastao u doba kad je u hrvatskom pjesništvu dominirao akcenatsko-silabički ili, kako ga kadšto zovemo, silabo-tonski stih, koji se zasniva na pravilnoj izmjeni naglašenih i nenaglašenih slogova u stihovnom retku. Taj je stih u nas prevladao na izmaku preporodnoga razdoblja, zamijenivši silabičke stihove koji su u nas bili u širokoj upotrebi od najstarijih vremena do epohe ilirskoga preporoda. Prijelaz na akcenatski stih omogućio je hrvatskim pjesnicima da uvezu strane stihovne sheme ili, točnije, da izgrade stihove koji se doimlju kao analogije poznatim stranim metrima (jedanaesterac kao pandan jampskom pentametru ili talijanskom hendekasilabu, akcenatski heksametar kao prijevodni adekvat antičkom heksametru, dvanesterac 6+6 kao zamjena za francuski aleksandrinac). U okviru naše starije, silabičke verzifikacije to nije bilo moguće, pa se ona trajno oslanjala na dostignuća domaće ranonovovjekovne književnosti ili na stihovne sheme narodnoga pjesništva.
Dominacija akcenatskoga stiha u hrvatskoj književnosti od sredine 19. stoljeća nije, ipak, bila posve neupitna. U Hrvata, naime, zbog postojanja duge silabičke tradicije, služenje stihom kojega se ritam zasniva na izmjeni naglašenih i nenaglašenih slogova nije samorazumljiv pjesnički izbor. Hrvatski je pjesnik trajno izložen i sugestijama silabičke verzifikacije. S njima ga uvijek iznova suočuje vlastita književna tradicija (čitanje domaćih klasika poput Marka Marulića, Ivana Gundulića ili Andrije Kačića i prebiranje po zbirkama narodnih pjesama), ali i živa književnost nižih slojeva i seosko-malogradskih društvenih ambijenata. Ako k tome potječe s juga - iz Primorja, Dalmacije ili Dubrovnika - vrlo je vjerojatno da će ga zvuku silabičkih metara dodatno izložiti i lektira talijanskih pjesnika. Nije stoga neobično da su se dvije glavne recepture hrvatskoga stihotvorstva, stara silabička i nova akcenatska, povremeno sudarale i prožimale, što se u pravilu događalo na prostoru nominalno akcenatske versifikacije.
Istina, otkako su akcenatsko-silabički metri ušli u hrvatski stihovni repertoar, bilo je uvijek pjesnika i prevodilaca koji su težili posve ujednačenoj izmjeni naglašenih i nenaglašenih slogova te su njihovi stihovi sposobni izdržati usporedbu i s odgovarajućim njemačkim ili ruskim metrima. Mnogo je, međutim, bilo pjesnika koji su se pri rukovanju oblicima iz akcenatsko-silabičkoga stihovnog repertoara manje ili više otvoreno ispomagali slobodama silabičke verzifikacije: gradili su jedanaesterce i dvanaesterce u kojima raspored naglasaka nije besprijekorno ritimičan te uključuje povremeno naglašavanje slogova koji bi prema shemi stiha morali ostati nenaglašeni. Popustljivost prema takvim stihotvoračkim licencijama porasla je napose u doba moderne, kad su ih de facto ozakonili pjesnici s hrvatskoga juga (Ivo Vojnović, Ante Tresić Pavičić, Milan Begović, Vladimir Nazor), a zatim ih prihvatili i mlađi pjesnici i prevodioci (Tin Ujević, Gustav Krklec, Ivan Goran Kovačić, Mihovil Kombol).
Matoša možemo pribrojiti onim našim silabo-tonicima koji su se strogo pridržavali naglasnih pravila. To znači da u njegovim jampskim stihovima naglasci, uz neznatne iznimke, padaju na neparne slogove, a u trohejskima na parne.
Ozbiljnost s kojom je prihvaćao zakonitosti akcenatsko-silabičke versifikacije navodila je Matoša i na kritičan odnos prema stihovima naših liberalnijih silabo-tonika, pa ćemo u njegovim kritikama naići na nepovoljne sudove o stihovima kakvi nam se danas, kad nas je glavnina naših modernih pjesnika već odavno navikla na prozodijski labavije jedanaesterce ili dvanaesterce, čine normalnima. Dapače, među proučavateljima hrvatske književnosti i hrvatskoga stiha pojavljuje se mišljenje da se Matoš i kao pjesnik i kao ocjenjivač tuđih pjesama pridržavao prestrogih kriterija, da je »pošao od sistema a ne od poezije« (Franičević). Taj problem, o kojem još nema jedinstvena mišljenja, vjerojatno valja razriješiti tako da se obje spomenute akcenatsk-silabičke prakse - i sroga Matoševa, koja se može dodatno obrazložiti pozivom na stanje našega stiha od Šenoe do Kranjčevića, i ona iz koje proizlaze stihovi s više odstupanja od naglasne norme - prihvate kao zakonite. Ipak, valja naglasiti da za Matoša, ako se imaju na umu efekti što ih je izvlačio iz našega akcenatskog stiha, rigorističko stajalište nije imalo alternative: njegove mješavine različitih stihova počivaju na vrlo suptilnim razlikama u silabizmu i ritimičkoj liniji redaka, pa bi se u uvjetima slobodnijega rukovanja naglasnim pravilima posve izgubile.
Matoševa se verzifikacija zasniva na nečemu što bi se možda moglo nazvati poimanjem stiha kao estetičke atrakcije. U većini njegovih pjesama stih nije samo medij nego je istodobno uzorak formalno lijepoga, izvor glazbenih dojmova i podloga bogate metričke figuracije. Osnovni je okvir Matoševe estetizacije stiha polimetrija, tj. sloboda miješanja različitih metara u jednoj pjesmi. Tom su se slobodom, doduše, ispomagali mnogi hrvatski pjesnici 19. stoljeća i Matoševa vremena (Šenoa, Rikard Jorgovanić, Andrija Palmović, Kranjčević, Tresić-Pavičić, Nazor). Matoševa, međutim, polimetrija višestruko je složenija od obične: dok se u velikoj većini hrvatskih polimetričnih pjesama mijenja samo duljina stihovnoga retka, a njegova ritmička linija (jambičnost, trohaičnost) i njegov završetak ostaju nepromijenjeni, Matoš obično mijenja više spomenutih parametara odjednom. U sonetu Notturno, sastavljenu od deseteraca (»Blaga svjetlost sipi sa visina«) i petosložnih redaka (»Slavi tajni pir«), kraći se reci odvajaju od duljih ne samo manjim brojem slogova i iktusa nego i muškim završetkom. U Epitafu bez trofeja, po formi također sonetu, četverosložni reci s muškim završetkom (»Tu leži Div, / Naš stid i sram«) miješaju se s jedanaestercima i s desetercima ženskih završetaka. Napose se doimlju složenima one Matoševe pjesme u kojima se mješaju prividno srodni stihovi, koji se po nekom parametru i podudaraju (recimo, po broju slogova ili po broju iktusa). Tako se u pjesmi Zvono dodiruju dva stiha s jednakim brojem iktusa (5), a s nejednakom ritmičkom linijom - trohejski deseterac i jampski jedanaesterac:
Ovo zvono što ko titan stenje (10)
Pod tuđim nebom, mene sjeća sada... (11)
U Labudu zajedno dolaze jedanaesterac s muškim završetkom (»Al čuti trska. Oblak snuje. Mrak«) i puni trohejski deseterac (»Muklim muči mukom. Mjesec sinu«), dakle dva stiha različite ritmičke linije, a s jednakim brojem iktusa i slogova.
Matoševe polimetrične pjesme u pravilu slijede čvrstu shemu, što znači da se u njima različiti metri nižu po pravilnu redoslijedu. Slobodnu je polimetriju Matoš primijenio samo u opsežnoj Mori, u kojoj njegova sposobnost višestrukoga doziranja razlike između dodirnih stihovnih redaka dolazi do izražaja kao nigdje drugdje.
VI
Osim izoštrenim i mnogovrsnim esteticizmom svoje motivike, književnim i kulturnopovijesnim evokacijama i stihotvoračkom kompetencijom, Matoševa lirika privlači pozornost i svojim izvantekstualnim vezama, prije svega svojim odnosima prema pojavama u europskoj književnosti. Već se, naime, na osnovi površnih uvida u razlikovna obilježja Matoševih pjesama zaključuje da je riječ o književnim tvorevinama koje nisu mogle nastati na iskustvim same hrvatske poezije 19. stoljeća. Taj zaključak podupiru i podaci o Matoševoj lutalačkoj sudbini i o njegovu poznavanju stranih književnosti.
Matoš lirik odgovorio je na izazove mnogih važnih strujanja u europskom pjesništvu 19. stoljeća, u rasponu od romantike do esteticističkih stilova oko g. 1900. Ipak, vrijedi upozoriti da se prema hrvatskoj poeziji koja izravno ili neizravno prethodi njegovu razdoblju odnosio pomirljivije nego većina hrvatskih modernista. To, donekle, dolazi do izražaja i u njegovim književnokritičkim iskazima o pojedinim hrvatskim pjesnicima, ali i u frazeologiji i leksiku njegovih pjesama, u kojima nas štošta podsjeća na dikciju preporodne, Šenoine, Harambašićeve ili Kranjčevićeve lirike. Istina, ta podsjećanja često imaju funkciju književne aluzije, te se ne mogu smatrati posljedicom mehaničkoga nasljedovanja tradicije.
Kad se povede riječ o Matoševim stranim uzorima, obično se ističe pjesnikov boravak u Parizu i njegova francuska lektira. Tome, u načelu, nema prigovora, premda ima naznaka da je Matoš prorađivao i utjecaje primljene s drugih strana. Po njegovu, na primjer, stihu, koji se odlikuje doljednim poštovanjem akcenatsko-silabičkih norma, vidi se da je morao čitati i pjesništvo ne nekom od jezika u kojem se stihovi slažu prema pravilima akcenatske verzifikacije, najvjerojatnije na njemačkom.
Matoša s pravom smatramo modernistom, ali se u njega nailazi i na pjesme pretežno ili djelomično romantična karaktera, kakve su mogle biti napisane u razdoblju između Schillera i Victora Hugoa. Takva je, na primjer, pjesma Zvono, s romantičnim motivim zvona koje postaje analogija duši i s podjednako romantičnim metaforama orla i groma (»orluj s gromovima«). Romantike ima također u Matoševim sentimentalnim i domoljubno-zavičajnim motivima. Ipak, uza svu otvorenost romantičnom pjesništvu i napose njegovoj metaforici, Matoš se u jednoj važnoj pojedinosti udaljuje od toga izvora utjecaja: za razliku od romatičkih pjesnika, on lirsku pjesmu ne zamišlja kao izraz osjećaja, nego racionalno važe estetičku djelotvornost svojih tema i teži osmišljenoj upotrebi jezika i stiha. Kako je već rečeno, taj »racionalizam« duguje Matoš doticajima s poezijom druge polovice 19. Stoljeća, a djelomično i s francuskim prijevodima Poea. Postromantični utjecaji stoje i iza Matoševe osjećaja za estetiku ružnoga. Matoševe pak pjesme okrenute lijepome i ljupkome nalaze se pod nedvojbenim, ali ne lako razmrsivim utjecajima europske esteticističke lirike s kraja stoljeća, od simbolističke do neoromantičke.
Impresionizan, inače vrlo tipičan za Matoševu prozu, fikcionalnu i putopisnu, u njegovoj lirici nije dominantan, ali ga ipak ima. Zacijelo je najbolji primjer pjesma U travi. U njoj opjevani seoski krajolik svodi se na niz trenutnih dojmova (»impresija«) koji su zabilježeni različitim osjetilima (okom, uhom, kožom), te ne kriju svoje senzualno podrijetlo i svoju ovisnost o osjetilnosti ljudskoga subjekta. Pjesma je impresionistička i utoliko što otvoreno rehabilitira slučaj kao temelja pjesničke kompopozicije. Slobodno, naime, nižući dojmove, Matoš se ne pridržava asoocijativnih zakonitosti zasnovanih na logičnu razlikovanjanju bliskoga i dalekoga, visokoga i niskoga, prirodnoga i umjetnoga, a u pjesmi se nepredvidivo miješaju i podaci dobiveni radom različitih osjetila:
Živa zvijezda s vedrog neba, ševa,
Truni biser pjesme prašnim putima,
Žito šušti, bijeli oblak snijeva,
Kukci zuje među cvijetim žutima.
U daljini, među granjem, selo
Pruža molbu tornja k nebu skrušeno,
Vjetar hladi uznojeno čelo
I na plotu vitla rublje sušeno.
Kukovača, majskog grma dika,
Diše mlijekom ženske puti i ljubavi.
Tamo iza srebrnog vrbika,
Blizu mlina, pjeva slavić ubavi.
Hrvatska, oj to su tvoji glasi,
Čežnje tuđinskoga moga stradanja:
Tuđi vjetar ledio mi vlasi,
Sad ih mrsi cjelov tvoga ladanja!
Među granjem, u daljini, selo
Diže k suncu uzdah tornja skrušeno,
Vjetar hladi umireno čelo
I u zraku vitla rublje sušeno.
Matoševa ovisnost o lirskim stilovima druge polovice 19. stoljeća, a djelomično i o još starijima, nije dokaz neoriginalnosti. Neke od ovdje spomenutih »europskih« crta njegove lirike vjerojatno su se pojavile spontano, zahvaljujući pjesnikovoj uronjenosti u umjetnički ukus vremena, a primljeni utjecaji kadšto se miješaju u nove književne vrednote koje se doimlju individualno ne samo na podlozi hrvatske književnosti nego i u europskom književnom kontekstu.
LITERATURA: A. Ujević, »U spomen A. G. Matošu, »Em smo Horvati«, Savremenik 9 (1914), str. 238-244; A. Barac, »Matoševa lirika«, Savremenik 14 (1919), str. 467-475; A. Barac, »Stihovi A. G. Matoša«, Jugoslavenska njiva 8 (1924), str. 199-201; A. B. Šimić, »Matoš«, Književnik 1 (1924), str. 37-43; V. Gligorić, Matoš, Dis, Ujević, Beograd 1929; S. Šimić, »Matoš danas«, Književnik 3 (1930), str. 299-304; A. G. Matoš in memoriam, ur. Lj. Wiesner, Zagreb 1934; Uspomeni A. G. Matoša, ur. B. Ivakić, Zagreb 1938; J. Tomić, »Odnos Matoša prema Bodleru«, XX vek 1 (1938), 729-736; J. Tomić, Matoševo poznavanje francuske književnosti, (doktorska disertacija), Zagreb 1939; V. Nazor, »Matošev sonet Grob bajadere«, Na vrhu jezika i pera, Zagreb 1942; M. Matković, »Lirika A. G. Matoša«, Republika 6 (1950), str. 141-143; Š. Vučetić, »O Matoševoj lirici«, Krugovi 3 (1954), str. 405-421; N. Košutić, »Jedan pogled na pjesničku ličnost Matoševu«, Krugovi 3 (1954), str. 617-621; J. Kaštelan, »Lirika A. G. Matoša«, Rad JAZU 310 (1957), str. 5-145; J. Tomić, »Utjecaj francuske pjesničke strukture na Matoševu poeziju«, Filologija 1 (1957), str. 177-201; J. Tomić, »Baudelaire i A. G. Matoš«, Filologija 2 (1958), str. 175-188; I. Frangeš, »Antun Gustav Matoš: Jesenje veče«, Stilističke studije, Zagreb 1959, str. 241-270; S. Bašić, »Edgar Allan Poe u hrvatskoj i srpskoj književnosti«, Rad JAZU 365 (1972), str. 135 i d; I. Frangeš, Matoš, Vidrić, Krleža, Zagreb 1974; M. Franičević, »Verzifikacija A. G. Matoša«, Croatica br. 6 (1975), str. 175-200; A. Stamać, »O Matoševu sonetu«, Slikovno i pojmovno pjesništvo, Zagreb 1977, str. 17-30.

Question: when did antun gustav matoš return to croatian poetry

The value of this song is in the fact that Matoš returned to the Croatian literary tradition the neglected dialectal poetry on March 17, 1914.

- Died Antun Gustav Matoš, HRT, 17 March 2019, accessed 9 May 2019.

when did antun gustav matoš return to croatian poetry

Question: when does antun gustav matoš die

Question: what nationality is the poet antun gustav matoš

what nationality is the poet antun gustav matoš

Question: who is the composer of the march 17 song

who is the composer of the march 17 song

Question: which croatian poet died on march 17, 1914

which croatian poet died on march 17, 1914

The value of this song is in the fact that Matoš returned to the Croatian literary tradition the neglected dialectal poetry on March 17 , 1914 .

- Died Antun Gustav Matoš , HRT , 17 March 2019 , accessed 9 May 2019 .

Vrijednost te pjesme je u tome što je njome Matoš hrvatskoj književnoj tradiciji vratio zanemarenu dijalektalnu poeziju.17. ožujka 1914.

- Umro Antun Gustav Matoš, HRT, 17. ožujka 2019., pristupljeno 9. svibnja 2019.

The value of this song is in the fact that Matoš returned to the Croatian literary tradition the neglected dialectal poetry on March 17, 1914. - Died Antun Gustav Matoš, HRT, 17 March 2019, accessed 9 May 2019.

The value of this song is in the fact that Matoš returned to the Croatian literary tradition the neglected dialectal poetry on March 17, 1914.

- Died Antun Gustav Matoš, HRT, 17 March 2019, accessed 9 May 2019.

His songs were published in several antologies of Croatian poetry.Zoran Kravar, Matoš lirik, ffzg.unizg.hr, accessed on May 9, 2019.

Question: where did antun gustav matoš write his first song

His songs were published in several antologies of Croatian poetry.Zoran Kravar, Matoš lirik, ffzg.unizg.hr, accessed on May 9, 2019.

where did antun gustav matoš write his first song

Question: when will antun gustav matoš be released

when will antun gustav matoš be released

Question: antun gustav matoš wrote his first song in which book

antun gustav matoš wrote his first song in which book

Question: when did antun gustav matoš write his first song

when did antun gustav matoš write his first song

Question: what was the first song to be written by antun gustav matoš

Hrastovački nokturno "" , napisana u kajkavskome narječju , koju je napisao u Parizu

what was the first song to be written by antun gustav matoš

Question: what type of narrative was hrastovački nokturno written in

what type of narrative was hrastovački nokturno written in

Question: antun gustav matoš's songs were published in antologies of what

antun gustav matoš's songs were published in antologies of what

Question: where was antun gustav matoš born

His songs were published in several antologies of Croatian poetry . Zoran Kravar , Matoš lirik , ffzg.unizg.hr , accessed on May 9 , 2019 .

The first published song to him was " Hrastovački nokturno " , written in a kajakovsky narrative , which he wrote in Paris as part of the story Once there was - now it was mentioned , and published in the book Novo iverje in 1900 in Zagreb .

Pjesme su mu objavljene u više antologija hrvatskoga pjesništva.Zoran Kravar, Matoš lirik, ffzg.unizg.hr, pristupljeno 9. svibnja 2019.

His songs were published in several antologies of Croatian poetry.Zoran Kravar, Matoš lirik, ffzg.unizg.hr, accessed on May 9, 2019. The first published song to him was "Hrastovački nokturno", written in a kajakovsky narrative, which he wrote in Paris as part of the story Once there was - now it was mentioned, and published in the book Novo iverje in 1900 in Zagreb.

His songs were published in several antologies of Croatian poetry.Zoran Kravar, Matoš lirik, ffzg.unizg.hr, accessed on May 9, 2019.

Postmortal Incomplete List: Fatigue Stories.

Visitors and roads: a new edition with an introduction to Matoš Vladimír Lunaček, with a picture of Matošev Lube Babića, the Book of Mirka Breyer, Zagreb, 1917.

Feljtoni i eseji, Naklada Juga, Zagreb, 1917.

Publication of the National Library, Zagreb, 1923.

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

As long as the heart will be and Croatia, by Milan Matoš, [Zagreb?], 1925.

Personalities, Problems and Landscape, Binoza, Zagreb, 1938.

Pereci, friški pereci, Be-l-ka, Zagreb, 1940

Ove godine navršava se 110. godina od prvotiska Matoševe poeme Mȍra ("Hrvatska smotra", 1907.). Kao najduži (290 stihova), najsmjeliji i najambiciozniji pjesnički tekst po stilskoj fakturi i značenjskome rasponu neprispodobiv niti s jednim drugim, Mȍra je jedinstven tekst iznimne vrijednosti u Matoševu opusu, kao i u cijeloj hrvatskoj lirici, kako je to zapazio Jure Kaštelan (1956), što je potvrđeno i u nizu važnih književnoznanstvenih studija i osvrta (Donat, Flaker, Kravar, Oraić Tolić). Mora međutim do sada nije samostalno objavljena, a njezin jezik zahtijeva tumačenje prilagođeno recepcijskim mogućnostima suvremenih čitatelja, što je u dosadašnjim izdanjima Matoševih pjesama (1923., 1938., 1953., 1973. 2014. i dr.) tek djelomice ispunjeno.
Samostalno izdanje Mȍre u obljetničkoj godini sadrži opširnu popratnu studiju i nužnu tekstološku opremu (tumač imena i izraza te rječnik) kakvu ona zavrjeđuje prema svojem kanonskome statusu u hrvatskome pjesništvu.
Trenutačni broj članova: 505
Zaključno sa datumom: 11. 10. 2022.

Question: when was the book of mirka breyer published

Postmortal Incomplete List: Fatigue Stories.

Visitors and roads: a new edition with an introduction to Matoš Vladimír Lunaček, with a picture of Matošev Lube Babića, the Book of Mirka Breyer, Zagreb, 1917.

Feljtoni i eseji, Naklada Juga, Zagreb, 1917.

Publication of the National Library, Zagreb, 1923.

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

As long as the heart will be and Croatia, by Milan Matoš, [Zagreb?], 1925.

Personalities, Problems and Landscape, Binoza, Zagreb, 1938.

Pereci, friški pereci, Be-l-ka, Zagreb, 1940

when was the book of mirka breyer published

Question: what is the name of the fictional character created by antun gustav matoš

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

what is the name of the fictional character created by antun gustav matoš

Question: when was the autumn evening written

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

Question: when was the national library established

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

when was the national library established

Question: who is the author of the book of mirka breyer

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

who is the author of the book of mirka breyer

Question: who wrote the book as long as the heart will be croatia

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

who wrote the book as long as the heart will be croatia

Question: when was the book of binoza published

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

Question: what is the title of a book by anton gustav matoš

“Noturno” “Relief Hair” “1909”

The Autumn Evening.

what is the title of a book by anton gustav matoš

Postmortal Incomplete List : Fatigue Stories .

Visitors and roads : a new edition with an introduction to Matoš Vladimír Lunaček , with a picture of Matošev Lube Babića , the Book of Mirka Breyer , Zagreb , 1917 .

Feljtoni i eseji , Naklada Juga , Zagreb , 1917 .

Publication of the National Library , Zagreb , 1923 .

As long as the heart will be and Croatia , by Milan Matoš , [ Zagreb ? ] , 1925 .

Personalities , Problems and Landscape , Binoza , Zagreb , 1938 .

Pereci , friški pereci , Be - l - ka , Zagreb , 1940

Vidici i putovi: novo izdanje s uvodom o Matošu Vladimira Lunačeka, sa slikom Matoševom Ljube Babića, Nakladom Knjižare Mirka Breyera, Zagreb, 1917.

Feljtoni i eseji, Naklada Juga, Zagreb, 1917.

Pjesme, Izdanje Narodne knjižnice, Zagreb, 1923.

Dok je srca bit će i Kroacije, Nakladom Milana Matoša, [Zagreb?], 1925.

Ličnosti, problemi i pejzaži, Binoza, Zagreb, 1938.

Pereci, friški pereci, Be-l-ka, Zagreb, 1940.

Postmortal Incomplete List: Fatigue Stories. Visitors and roads: a new edition with an introduction to Matoš Vladimír Lunaček, with a picture of Matošev Lube Babića, the Book of Mirka Breyer, Zagreb, 1917. Feljtoni i eseji, Naklada Juga, Zagreb, 1917. Publication of the National Library, Zagreb, 1923. “Noturno” “Relief Hair” “1909” The Autumn Evening. As long as the heart will be and Croatia, by Milan Matoš, [Zagreb?], 1925. Personalities, Problems and Landscape, Binoza, Zagreb, 1938. Pereci, friški pereci, Be-l-ka, Zagreb, 1940

Postmortal Incomplete List: Fatigue Stories.

Visitors and roads: a new edition with an introduction to Matoš Vladimír Lunaček, with a picture of Matošev Lube Babića, the Book of Mirka Breyer, Zagreb, 1917.

Feljtoni i eseji, Naklada Juga, Zagreb, 1917.

Publication of the National Library, Zagreb, 1923.

As long as the heart will be and Croatia, by Milan Matoš, [Zagreb?], 1925.

Personalities, Problems and Landscape, Binoza, Zagreb, 1938.

Pereci, friški pereci, Be-l-ka, Zagreb, 1940

The portrait sculpture belongs to A. G. Matoš Emila Bohutinskoga, scattered in a bronze and placed on a long horizontal ground.

Hunted on the left hand lifted up to the forehead (right remains undefined, captured in the matter of the monument), Bohutinsky's Matoš, extended inflammation of the face, acts imaginary and turbo.

Question: who is the artist of antun gustav matoš

The portrait sculpture belongs to A. G. Matoš Emila Bohutinskoga, scattered in a bronze and placed on a long horizontal ground.

Hunted on the left hand lifted up to the forehead (right remains undefined, captured in the matter of the monument), Bohutinsky's Matoš, extended inflammation of the face, acts imaginary and turbo.

Question: what type of stone is the matoš monument

what type of stone is the matoš monument

Question: what part of the face is matoš on

Question: what is the effect of matoš on the face

Question: what is the meaning of matoš in art

Question: what is the effect of matoš on the human body

what is the effect of matoš on the human body

Question: who sculpted the portrait of antun gustav matoš

who sculpted the portrait of antun gustav matoš

Question: on which hand is matoš seated

The portrait sculpture belongs to A. G. Matoš Emila Bohutinskoga , scattered in a bronze and placed on a long horizontal ground .

Hunted on the left hand lifted up to the forehead ( right remains undefined , captured in the matter of the monument ) , Bohutinsky 's Matoš , extended inflammation of the face , acts imaginary and turbo .

Portretnom kiparstvu pripada i A. G. Matoš Emila Bohutinskoga, odliven u bronci i postavljen na dugu horizontalnu podlogu.

Oslonjen na lijevu ruku podignutu do čela (desna je ostala nedefinirana, zarobljena u materiji spomenika), Bohutinskijev Matoš, izdužena upala lica, djeluje zamišljeno i turobno.

The portrait sculpture belongs to A. G. Matoš Emila Bohutinskoga, scattered in a bronze and placed on a long horizontal ground. Hunted on the left hand lifted up to the forehead (right remains undefined, captured in the matter of the monument), Bohutinsky's Matoš, extended inflammation of the face, acts imaginary and turbo.

The portrait sculpture belongs to A. G. Matoš Emila Bohutinskoga, scattered in a bronze and placed on a long horizontal ground.

Hunted on the left hand lifted up to the forehead (right remains undefined, captured in the matter of the monument), Bohutinsky's Matoš, extended inflammation of the face, acts imaginary and turbo.

In the Tovarnik in front of the school named by him in 1974 was placed the Matošovo poprsje, the work of sculptor Michael Kajfeš.

Najveće ime hrvatske moderne i jedan od najvećih hrvatskih književnika uopće, Antun Gustav Matoš u stoljetnom je trajanju lijepe hrvatske knjige jedini koji u književnu školu okuplja sljedbenike svoje poetike – matoševce – odnosno specifičan njihov ogranak gričane (suradnike almanaha »Grič«, 1917./1918./1920.). A ipak je živio život nesrećom obilježena umjetnika kakvi su u hrvatskoj prošlosti češće pravilo negoli iznimka. Siromaštvo, nesporazumi i prijepori s neistomišljenicima pratili su ga cijeloga života. Aludirajući u nedovršenoj Autobiografiji na fatumsku znakovitost rođenja, u petak 13. lipnja 1873., sâm zaključuje: »Petak i trinaesti ostadoše moji važni datumi i osim rođenja«1. A nije mogao znati da će se sudbinski, aluzivni biografski nagovještaj tvrdoglavo neumitno ostvarivati i poslije smrti, budući da se uskovitlane strasti oko njegove iznimne pojave na uzburkanom poprištu hrvatske moderne nisu smirivale ni nakon prerane mu smrti, u noći 17. ožujka 1914. godine2 Jedan je »od rijetkih koji je uspio da se o njemu i nakon smrti loše govori«3.
U više će navrata o takvu odnosu prema velikome pokojniku, varirajući temu, pisati Krleža4 u Dnevnicima:
Na Mirogoju, nad otvorenim grobom A. G. M.-a, govorio je Julije [Benešić!], u crnom salonroku (...), a one karmine kod Milčeka M.-a [Milana Marjanovića!] pretvorile su se u histerično ogovaranje mrtvog Matoša.5
Ostavio sam našu literarnu kremu tamo na karminama i preko Orlovca popeo se na Cmrok (...) Plač na proljetnoj kiši za jednim Perom koje se slomilo, a do kojega nam nije bilo stalo dok je pisalo živo. (...) Značenje vrijednosti njegovih tekstova objavljuje se tek mnogo kasnije, iz retrospektive, tek negdje oko 1921–28. Karmine kod M. M.-a [Milana Marjanovića!] bile su moj prvi šok.6
Moglo se to, uostalom, i očekivati, jer su brojni s Matošem sukobljeni protagonisti nastavili stvarati ne mijenjajući odnos ni prema mrtvome bardu, no dok on iz godine u godinu postaje sve veći i veći, »sjene njegovih ljutih protivnika tonu u zaborav«.7
Znalcima Matoševa opusa to su manje-više poznate činjenice, no manje je poznato da se ukleta dvadesetostoljetna, ideološki diktirana politika sudbonosno uplela i u prvo programsko nastojanje oko podignuća Matoševa spomenika u Zagrebu, na čemu su godine 1938. ustrajno i marljivo radili njegovi književni kolege, prijatelji i poštovatelji. Dakle, ne može se govoriti o nedostatku volje da neumrli Matoš dobije spomenik u gradu gdje nije rođen, ali ga je smatrao najvažnijim svojim gradom, iskazujući nesebičnu ljubav prema Zagrebu i tada kad je uočavao njegove mane, pa i tada kad je imao razloga ljutiti se zbog načina kako se prema njemu odnosilo. Najzad će nemirni lutalica u Zagrebu i počinuti pod obiteljskom pločom na Mirogoju, gdje će njegovu agramersku pripadnost »nad otvorenim grobom« isticati zemljak mu iz Srijema, Julije Benešić. Opraštajući se s pjesnikom u ime Društva hrvatskih književnika povezuje ga Benešić s najzagrebačkijim hrvatskim piscem Šenoom: »Eno Ti pruža ruku pisac ‘Zagrebulja’ pozdravljajući do smrti Zagrebu vjernoga Matoša!«8
Isticali su osobitu privrženost i ljubav prema Zagrebu svi koji su se Matošem i njegovim djelom bavili, pa je jedan od dvaju urednika prvoga izdanja njegove ostavštine, netom spomenuti Benešić, VIII. knjigu Matoševih Djela9naslovio Oko Zagreba i po Hrvatskoj.10Ljubav prema Zagrebu svjedočio je Matoš na mnogim stranicama vrstovno različitih djela izričito se nazivajući Zagrepčaninom i neuvijeno iznoseći zanosne osjećaje prema gradu u koji je kao dvogodišnji mališan s roditeljima prispio.11 Zadivljen kulturnom poviješću grada i krajolicima zagrebačke okolice, zasvagda je uz grad svih Hrvata vezan dječačkim i đačkim uspomenama te, nadasve, s do bola žarkim, romantičnim rodoljubljem:
– Zagreb je barem za nas Zagrepčane najljepši grad na svijetu.
– Treba biti odgojen Zagrepčanin i treba biti petnaest godina daleko od Zagreba, pa da se osjeti, da se razumije, da se zavoli taj čudni grad.
– Na čitavom svijetu nema možda šetališta, hrastovog šetališta kao Tuškanac. Drveće u renomiranoj Bulonjskoj šumi kraj Pariza prava je karikatura našeg Tuškanca, o maksimirskim divnim dubovima, punim sjene, okrepe i mira, da i ne besjedim.
– Zagreb, bio kakav mu drago, središte je Hrvatske i hrvatstva, pa nije dobar Hrvat koji nije dobar Zagrepčanin.12
– Kad ne mogoh boraviti u tome gradu – bez kojega u ostalom ne mogoh biti (...) – čeznuo sam za Zagrebom kao Hrvat za Hrvatskom, kao vojnik za civilom, kao uznik za slobodom.
– Jer pored tih tolikih i takvih Zagreba ima još jedan Zagreb, hrvatski kao grička tradicija, zanosan kao tornjevi nove katedrale, domaći i narodan kao krasni zagrebački pejzaž, zdrav kao divna okolica zagrebačka. To je Zagreb što radi, što se muči, što trpi, što ne očajava (...) prava Hrvatska u Zagrebu.13
A što se pak tiče naše teme o prvom ozbiljnom nastojanju da Matoš četvrt stoljeća poslije smrti dobije spomenik u Zagrebu, evo što o spomenicima u Zagrebu sebi svojstvenim načinom kaže on sâm: »U Zagrebu imaju veće spomenike tek Jelačić, Preradović i Kačić«.14 Ostavio je prešućenom implicitnu misao da ni jedan od njih nije rođeni Zagrepčanec. Istina je da novija kiparska umjetnost, držeći se suvremenih estetskih načela, tako monumentalne spomenike više ne oblikuje, pa kad je sedamdesetih godina 20. stoljeća Matoš svoj spomenik u Zagrebu napokon dobio, bio je to eklatantan dokaz da je vrijeme veličanstvenih spomenika na postamentima prošlo.
Upravo zato na značenju dobiva projekt Odbora za podignuće Matoševa spomenika sadržan u knjizi Uspomeni A. G. Matoša, gdje se izričito govori o namjerama Odbora da spomen-knjigom tekstova posvećenih Matošu prikupi novac za zasluženi i dugovani mu spomenik u Zagrebu. Odbor se konstituirao na prvom sastanku i prijavio vlastima u sljedećemu sastavu: predsjednik dr. Branimir Ivakić, tajnik Branimir Gršković, blagajnik Alfred Bauman, odbornici dr. Ivan Esih, Josip Pavičić i Radovan Žilić.15
U plavo platno uvezana i zlatotiskom naslovljena knjiga Uspomeni A. G. Matoša zborničke je naravi i složena od žanrovski različitih tekstova: književnokritičkih, biografskih i pjesničkih. Strukturirana je znalački i pomno, upravo tako da brižljivo probranim sadržajem privuče pretplatnike i podupiratelje (donatore, sponzore) Matoševa monumenta. Autori tekstova odreda su priznata imena u hrvatskoj književnosti i svi su već otprije imali zapažene referencije o Matošu.
Unutarnjoj naslovnici spomenice prethodi na kunstdrucku doneseno poprsje budućega spomenikaMatošu, rad kipara Rudolfa (Rude) Ivankovića,16 a na sljedećoj je neparnoj stranici verzalom otisnut tekst namjere: OVO SE DJELO / UZ / DOBROHOTNU SURADNJU / NAŠIH KNJIŽEVNIKA / PRODAJE / U KORIST PODIGNUĆA / SPOMENIKA / A. G. MATOŠU / U ZAGREBU. Ispod teksta označeno je mjesto za pretplatni broj. Nenaslovljeni predgovor, tiskan kurzivom, potpisuje urednik Branimir Ivakić kao predsjednik Odbora,17 argumentirano i nadahnuto zagovarajući spomenik i obrazlažući zašto Matošu treba podignuti spomenik u Zagrebu. Na taj se uvodnik nadovezuje završna bilješka o radu Odbora, gdje u nepotpisanu tekstu nalazimo dodatne obavijesti o projektu spomenika i njegovu provođenju u djelo.18 Ideju o Matoševu spomeniku predstavio je Odbor i propagirao u domaćemu tisku, a prema odjeku u javnosti činilo se da mogu računati na puni uspjeh. K tomu su, kako se i danas i oduvijek čini, potražili zagovor moćnih, a oni se gotovo uvijek nalaze u okrilju aktualne politike. Zato se izaslanstvo Odbora uputilo najutjecajnijemu tadanjem hrvatskom političaru dr. Vladku Mačeku i predavši mu plaketu s Matoševim likom, zadobilo potporu s najviše adrese.
A tko su bili navedeni članovi Odbora i autori tekstova u knjizi Uspomeni A. G. Matoša, koji su voljeli hrvatsku književnost i Matoša u njoj? Istaknutiji su članovi bili pripadnici lijeve inteligencije, Ivakić, Gršković i Pavičić, od kojih će prva dvojica svoj politički angažman platiti progonom, zatvorima i smrću, a takve su političke orijentacije bili i pojedini autori u spomenici zastupljenih tekstova (npr. Antun Barac). No bilo je među njima i pravaša (Milan Ogrizović) te ideološki neopredijeljenih (Ivan Esih) i Matošu vrlo bliskih boemskih natura (Vjekoslav Majer i Ljubo Wiesner).
Sadržaj spomen-knjige čine izabrani, već prije objavljeni i kronološki poredani tekstovi: Ogrizovićev Artista (»Hrvatska smotra«, 1907.), Barčeva Matoševa lirika (»Savremenik«, 1919.), Lunačekov Matoš (predgovor Umornim pričama, 1917.), Gjalskijeve Nekoje uspomene na Matoša (»Savremenik«, 1929.), Nikolajevićevi Matoševi boravci u Beogradu (»Novosti«, 1928.), dio nedovršene Wiesnerove monografije Matoš u Parizu i Esihov esej Živi Matoš. Uz navedene je članke, također kronološkim poretkom, složeno šest Matošu posvećenih pjesama.
Knjigu Uspomeni A. G. Matoša otvara opsežan tekst Milana Ogrizovića, koji jednom riječju naslova Artista19 na najkraći mogući način definira Matoševu umjetničku bit, umijeće da s najmanje riječi kaže najviše i postigne začudan učinak na čitatelja. U petodijelnoj studiji dokumentirao je Ogrizović i potkrjepljivao Matošev artizam navodima iz putopisa, proza i feljtona, zagovarajući njegovu jedinstvenu izvornost i darovitost.
Ugledni književni povjesničar, tvorac moderne hrvatske znanosti o književnosti i urednik prvih sedam knjiga Matoševih Djela (1934.–1938.), Antun Barac20 za ovu je iznimnu prigodu priložio studiju Matoševa lirika.21 Napisana 1918. godine, prvi put progovara o još uvijek nepriznatoj Matoševoj poetskoj ostavštini, koja će ga zasvagda svrstati u sam vrh hrvatske moderne i našega književnoga Parnasa uopće. Jer, upravo su pjesme »kadre da Matošu osiguraju trajno ime u historiji naše literature«,22 piše Barac, za razliku od sljedećeg autora u spomenici Vladimira Lunačeka koji, uza sav respekt prema Matoševu stvaralačkom geniju, nije razumio, a slijedom toga ni cijenio – Matoša pjesnika. Proglasivši pukim formalizmom Matoševu težnju za izražajnim savršenstvom, izrekao je posve blasfemičnu misao da bi bolje bilo da Matoš svojih pjesma »nikad napisao nije«23. I inače sklon ishitrenim prosudbama, sam bi Lunaček bolje učinio da je svoje usamljeno mišljenje o Matoševim pjesmama – zadržao za sebe.24
Pišući s petnaestogodišnjim odmakom od bardove prerane smrti Nekoje uspomene na Matoša, dvadesetak godina stariji Ksaver Šandor Gjalski25 prisjeća se rijetkih trenutaka iz književnoga i osobnoga suputništva s velikim mučenikom Matošem te zaključuje: »Bio mi je drag kano tolikogodišnji patnik i kano tako stalan i vjeran Hrvat«.26 A simpatije su bile obostrane; i Matoš je volio Gjalskoga zato što je »najhrvatskiji, natipičniji«27 od svih tada živućih hrvatskih pisaca.
Među uknjiženim člancima dva su informativna biografska priloga o dva razdoblja Matoševa života, beogradskom i pariškom: Matoševi boravci u Beogradu Bože S. Nikolajevića28 i Matoš u Parizu – tek jedan dio nedovršene monografije Ljube Wiesnera29 o Matošu. Ovo djelo je Wiesner kao najvjerniji učenik i štovatelj Rabija pisao cijeloga života, da bi mu većina rukopisa propala u nevremenu Drugoga svjetskog rata.30
Što se Matošu posvećenih pjesama tiče, uvršteno ih je u spomen-knjigu svega šest: Nad versima A. G. Matoša Ljube Wiesnera, Plinska laterna na Griču i Na grobu Matoša Vjekoslava Majera, Modri grad i Posljednji petak Matoša Radovana Žilića te Trubač sa Seine (Matoš u Parizu) Dobriše Cesarića. A i te su pjesme zapravo svojevrsni spomenici Matošu – u riječi.
Posljednji tekst u knjizi Uspomeni A. G. Matoša Esihov je esej rječita naslova Živi Matoš, jer Matoševa je živa prisutnost u hrvatskoj književnosti nepobitna. Moglo se Matoša kritizirati i osporavati, moglo se na izvjesno vrijeme minirati njegovu afirmaciju i zasluženo mjesto među nekolicinom književnih velikana koji su utjecali na svoj i sljedeće književne naraštaje te bitno obilježili hrvatsku književnost u cjelini, ali ga se na dulji rok nije moglo minorizirati i prešućivati, jer je legenda o njemu nezaustavljivo rasla, umnažala istraživače njegova djela i pretakala se u pjesme. A one su, u međuvremenu, sa šest naslova četvorice pjesnika zastupljenih u knjizi Uspomeni A. G. Matoša, narasle u impozantnu zbirku od trideset i devet pjesama dvadeset i šestorice autora. Objavljujući ih u knjizi Matošiana s priloženom bibliografijom, Tadijanović ne propušta naglasiti da je to jedinstven primjer u hrvatskoj književnosti, jer očigledno niti jedan naš književnik nije nadolazećim pjesničkim naraštajima bio u tolikoj mjeri inspirativan i stvaralački poticajan kao Matoš.
Iz današnje perspektive gledajući, knjiga Uspomeni A. G. Matoša govori više od rečenoga, jer otkriva tragediju ratnih sudbinâ, koja je fatalno pogodila najvažnije članove Odbora, dvojicu Branimirā: predsjednika Ivakića31
i tajnika Grškovića.32 I jedan i drugi svrstani su u poviješću obilježene kataloge nestalih. Branimira Ivakića ustaške su vlasti uhitile 1943. godine i s petnaestoricom talaca osudile na smrt vješanjem za odmazdu zbog ilegalnog djelovanja u Zagrebu i okolici33, a tajnik Odbora Branimir Gršković više je puta zatvaran 1943. i 1944., te također sa skupinom talaca ubijen pri kraju rata 1945. godine. Okupaciju je preživio Antun Barac, zatočenik logorâ Jasenovac i Stara Gradiška od studenoga 1941. do svibnja 1942. Tako je ideološki zatrovana povijest presudila i njima i Matošu, a tajanstveni je zaborav prekrio projekt njegova spomenika odgodivši ga za puna četiri desetljeća. Iako su ondašnje novine najavljivale da je brončani spomenik gotov te u kiparskoj radionici Rude Ivankovića u Kustošiji čeka da uđe u Zagreb,34 taj spomenik nije ušao u Zagreb ni tada ni poslije.
Ako je spomenik simbol čovjeka i preobrazba umjetnikove misli u materiju kipa, te ako su za njegov uspješan nastanak i trajanje u narodu kojemu pripada potrebni veliki pokojnik i veliki kipar, onda skulptura Matoš na klupi kipara Ivana Kožarića ispunjava spomenute preduvjete. »Baštinik stečenih povijesnih avangardi«,35 Kožarić je u spomeniku izrazio težnje naraštaja koji je na hrvatskoj umjetničkoj sceni sedamdesetih godina obavio preobražaj poznat po pojmovima nova umjetnost ili nova umjetnička praksa.
Izložen na 13. Zagrebačkom salonu 1973. godine kao jedan od prijedloga za Matošev spomenik, Kožarićev je rad pod prvotnim nazivom Pjesnik Zagrebu pobijedio, te je otkupljen za izvedbu. Skulptura je izrađena u aluminiju, »jezikom volumena i svjetla«36, a postavljena je na Strossmayerovu šetalištu u Gornjemu gradu tek 1978. godine, odakle se spomeničkom Matošu otvara pogled na Donji grad i prekosavske daljine. Bio je to spomenik s otklonom od tradicijskih uzusa, načinjen u dosluhu s Matoševim životom i sudbinom, a s ciljem da nam približi pjesnika kako bi postao dionikom naše gradske svakodnevnice. Spomenik nema uobičajeni postament, nego Matoš ležerno sjedi na klupi prekriženih nogu s rukama raširenima na naslonu klupe, te tako opušten promatra kako užurbano teče život današnjega čovjeka. Time je Zagreb obogaćen za »jednu izrazito urbanu plastiku, i to u prostoru svog najosjetljivijeg tkiva«37.
Smjestivši Matoša među ljude i oslobodivši ga pijedestala, Kožarić je spomenik humanizirao i demokratizirao,38 te njegovu skulpturu ne gledamo odozdo, kako smo navikli gledati kiparske monumente iz žablje perspektive, nego je Matoš tu, među nama, u srcu staroga Griča-grada koji je silno volio i uzastopno mu posvećivao zapise svojih lirskih nadahnuća. Asimetrično smješten na lijevu stranu klupe, na desnoj ostavlja mjesto svakome tko to želi, domaćima i strancima, sjesti i u njegovu društvu uživati u panorami Zagreba, dok u neposrednom zaleđu odjekuju glasovi mladeži gornjogradske Klasične gimnazije.
Netom je skulptura postavljena, oštroumni ju Veselko Tenžera proglašava velikom, a dao bi taj isti spomenik postaviti na dvadesetak mjesta u gradu. Naime, »Kožarić je pomiješao Matoša sa Zagrebom, na način opake ljubavi, koja je među njima vladala, puna tepanja i kletve, zanosa i svađe, tako da zaslužuje ovaj počinak pun dostojanstva i običnosti, u susjedstvu ljubavnika i ptica, dokonih šetača i buke radnog svijeta«, ističe Tenžera.39
Nakon prvih čuđenja i nedoumica zbog nekonvencionalnosti spomenika, Matoš na klupi pozitivno je odjeknuo i u javnosti, a njegova replika, postavljena 1992. godine u Sisku na šetnici uz Kupu, također se izvrsno uklopila. Dakako, ambijentalna vizura Matoša promatrača ovdje je bitno drukčija, no i tu je uključen u život prolaznika.
A u najnovije vrijeme, 8. veljače 2014., dogodio se i treći Kožarićev Matoš na klupi, zaputivši se sa »zagrebačkoga Gornjega grada, preko sisačke šetnice, sve do okolice Pariza«,40 u park Roseraie u gradiću Issy les Moulineaux, i to na poticaj Udruge AMCA naših bivših pariških studenata.41 Kožarićeva skulptura je i tu postavljena na mjesto koje odgovara umjetnikovoj zamisli interakcije i komuniciranja spomeničkoga Matoša s ambijentom i njegovim posjetiteljima. Tako se najveći naš parizlija i frankofil opet našao u prostoru svojih književnih hodočašća i nadahnuća u godini koju, njemu u čast, Opća skupština UNESCO-a uvrštava u program poticanja suradnje među različitim nacionalnim kulturama.
Na dan Matoševe smrti 17. ožujka 1914. godine kipar Robert Jean Ivanović snimio je u Bolnici sestara milosrdnica njegovu posmrtnu masku. Međutim, prvi odljev te maske izložen je tek 1954. godine na izložbi A. G. Matoš Akademijina Instituta za književnost, koju je priredio izvrsni poznavatelj Matoševa života i rada i s njim u svezi već spominjani Dragutin Tadijanović. Tu su također izložene skice za spomenik Matošu (u sadri) Vanje Radauša i Frana Kršinića.
Portretnom kiparstvu pripada i A. G. Matoš Emila Bohutinskoga, odliven u bronci i postavljen na dugu horizontalnu podlogu. Oslonjen na lijevu ruku podignutu do čela (desna je ostala nedefinirana, zarobljena u materiji spomenika), Bohutinskijev Matoš, izdužena upala lica, djeluje zamišljeno i turobno. Nevelika, vodoravno položena figura (svega 26 cm visine) nastala je 1975. godine, a čuva se u Gradskom muzeju u Križevcima.
Od poznatijih skulptura valja spomenuti i Matoševo poprsje kiparice Mirjane Drempetić Hanžić-Smolić, načinjeno na prijedlog i u suradnji s Udrugom »Muži zagorskoga srca« i postavljeno 2007. godine pred Gimnazijom Antuna Gustava Matoša u Zaboku.
A kad je o likovnoj Matošu posvećenoj baštini riječ, navodimo i slikarske radove. Dva od četiri poznata i za Matoševa života nastala portreta načinili su njegovi pariški prijatelji, slikari Buisset (crtež olovkom, Pariz, 1901.) i Ernest L. Gubelin (karikatura, 1902., reproducirana 1913. u Matoševoj knjizi Pečalba). Treći je portret izradio hrvatski slikar Ljubo Babić 1913. godine u Zagrebu (objavljen u knjizi Umorne priče – Vidici i putovi, Zagreb, 1917.). Babić je u povodu 80. obljetnice Matoševa rođenja objavio zanimljiv predmetni članak pod naslovom Kako sam crtao Matoša.42 Nakon 80 godina, dok prevrće svoje zapise o tomu, Babiću pred očima izranja Matošev lik iz vremena kad ga je crtao. Dugo ga je Matoš odbijao, nećkao se uz smijeh: »Em ja nis spomenik, ne bum poziral, a nis ni tak lep da bi me trebalo molovati«.43 Napokon ga je Babić nagovorio, a pristao je tek kad mu je obećao da ne treba pozirati, nego može čitati ili pisati. Najzad je dvadeset i jednogodišnji, još nesvršeni slikar i grafičar Ivan Palčić portretirao Matoša (crtež ugljenom, Zagreb, 1913.), i to je posljednji za života načinjen pjesnikov portret.
Nešto kasnije samouki je slikar Luka Rupčić načinio Matošev portret, poznat po tomu što je objavljen u knjizi naslovljenoj prema često citiranoj Matoševoj maksimi Dok je srca bit će i Kroacije (Zagreb, 1925.). Zacijelo ima i drugih, prema fotografijama i, uglavnom, po narudžbi načinjenih Matoševih portreta, no oni nisu u fokusu zanimanja meritorne stručne prosudbe, pa dakle ni od općega nacionalnog interesa.44
Matoševe karikature, kojih je podosta, a često su anonimne, svojevrsni su indikator njegove popularnosti i uz njegovo ime vezanih i umnožavanih kontroverzija. Posebno je zanimljiva povijest karikature Andréa Rouveyrea (crtež, Pariz, 1925.), na kojoj slikar na francuskom jeziku opisuje njezin sadržaj (u prijevodu: Matoš i ja u šetnji u vrijeme Svjetske izložbe u Parizu 1900.). Nakon četvrt stoljeća, godine 1925., prisjećao se slikar prijatelja Matoša – krupne figure, brkata, sa štapom – te izradio crtež kao originalnu litografiju. Kamen i prvi litografski otisak poslao je Matoševu bratu Milanu, te se danas čuva s cjelokupnom Matoševom ostavštinom u Zavodu za povijest hrvatske književnosti, kazališta i glazbe HAZU u Zagrebu. Crtež je prvi put objavljen u »Savremeniku« (1926.) uz Rouveyreov na francuskom jeziku napisan članak Fragmentarne uspomene na A. G. Matoša.
Poznati hrvatski karikaturist i slikar Branimir Petrović bio je fasciniran Matoševim likom. Držeći ga zahvalnim slikarskim motivom, načinio je oko tridesetak crteža, među kojima su i tri popularne karikature: prva je nastala za slikarovih studentskih dana 1909. (objavljena iste godine u »Hrvatskoj smotri«, knj. V, str. 107.); druga prikazuje Matoša sa štapom (objavljena u humoristično-satiričnom listu »Koprive«, 23. XII. 1910.), a tekst ispod karikature napisao je prema vlastitoj izjavi Krešimir Kovačić, duhovito komentirajući neke Matoševe relacije s uglednim francuskim književnicima; treća je karikatura nacrtana u Ženevi 1938. na molbu Karla Häuslera (prvi je put objavljena iste godine u tjedniku »7 dana«), a prikazuje Matoša kao žrtvu sredine. Karikaturu je Häusler objavio i u svojoj knjizi memoarskih zapisa Uspomene na A. G. Matoša (1941.).
Također je poznat triptih karikatura Pjera Križanića Matoševe plejade I, II, III. (objavljen također u »Koprivama« 1911.), gdje je Rabi okružen učenicima: Tinom Ujevićem, Krešimirom Kovačićem (koji je napisao i tumač trima karikaturama), Ljubom Wiesnerom, Nikolom Polićem, Kostom Hlavatyjem, Ivanom Lorkovićem, Stjepanom Parmačevićem i Karlom Häuslerom. U nešto užemu sastavu (a dodavši sebe): Matoš – Wiesner – Ujević – Kovačić – Križanić – Polić – Häusler, objavio je Križanić karikaturu u svojemu članku A. G. Matoš i njegov literarni krug (»Politika«, 27. IV. 1940.).
Osim toga, ondašnji su časopisi i listovi donosili i anonimne karikature A. G. Matoša, jer je očito njegov nemiran život i radikalan književni angažman izazivao pozornost ilustratora onodobna tiska. Među njima poznatija je karikatura Milana Ogrizovića, Josipa Franka i A. G. Matoša, objavljena u splitskom listu »Duje Balavac« (1908.), zatim tri karikature Matoša otisnute u »Koprivama« uz tekst A. G. Matoš – contra Vrbanić (u studenome 1912.), i također u »Koprivama« (30. VIII. 1913.) objavljena karikatura pod naslovom A. G. M. u »Hrvatskoj« – aluzija na Matoševu suradnju u pravaškom glasilu »Hrvatska«.
I dok se središnji hrvatski grad Zagreb baš i nije žurio spomenički obilježiti Matošev život i djelo, malo je srijemsko selo Tovarnik od sedamdesetih godina 20. stoljeća nastojalo udomiti Matoša u selu gdje je rođen: seoska osnovna škola nazvana je Matoševim imenom, a ispred škole postavljeno je uz 60. obljetnicu smrti (1974.) Matoševo poprsje, rad kipara Mihaela Kajfeša. S istim ciljem postavljena je na rodnoj kući o 125. obljetnici rođenja (1998.) spomen-ploča, rad kipara Mladena Mikulina, s tekstom Dragutina Tadijanovića.
Sve do danas Tovarnik (na granici Hrvatske sa Srbijom) ulaže napore da obilježi i trajno sačuva uspomenu na najvećega svoga sina, a sada o tomu brine Društvo Antuna Gustava Matoša (osnovano 1999.), kojemu je glavni cilj izgradnja i uspostava rada Matoševe spomen-kuće na temeljima kuće u kojoj je rođen.45 Dovršena nedavno, spomen-kuća inačica je tradicionalne slavonske kuće, projektirana prema izgledu na slici sačuvane izvorne prizemnice Matoševa rođenja, s trijemom prema prostranome dvorištu i zgradom u dnu, gdje je planiran smještaj knjižnice i čitaonice te dokumentacijski centar o Matošu. Na lijepo je pročelje nove kuće prenesena postojeća Mikulinova spomen-ploča.
Nema sumnje da s Matošem u vlastitu spomen-domu ne trebamo u budućnosti boljega ambasadora hrvatske knjige. Otuda će se njegovo Djelo još intenzivnije obraćati javnosti i punom snagom širiti europske obzore svoje lucidne misli.
Kronološki pregled likovne ostavštine potaknute i inspirirane Matoševim likom i djelom – slikarske, kiparske i graditeljske, svjedoči kako je taj spomenički korpus rastao s odmakom od žive Matoševe nazočnosti među Hrvatima. Vječiti siromah i prognanik, sanjao je Matoš domovinu Hrvatsku slobodnom i sretnom, očajavajući ustrajno nad stradanjem i grijesima njezine prošlosti i zbilje, a njegovo domoljublje posebnog je sjaja; pokloniše mu se zbog toga mnogi, među inima i ljevičar Krleža, proročki obznanivši da će za »proučavanje (...) nacionalne svijesti Matoševo Hrvatstvo ostati jakim dokumentom još dobar niz godina«.46
Zato se i danas vrijedno zapitati: Nismo li mi još uvijek dužni Matošu? I nije li besmrtnik imao pravo kad je pisao o fatalnosti što se širila na sve koji ga vole i koje je sâm volio?! Razmislimo li o tomu, lako ćemo naći dva bitna razloga za istraživačku i spomeničku posvećenost Matošu – književnoumjetnički i nacionalni razlog, bez obzira na to što enigmu Matoš nije moguće do kraja i zasvagda rasvijetliti: perom opisati, olovkom i tušem nacrtati, kistom naslikati, alatom oblikovati. Nije to uspjelo ni autorima studija i monografija, ni učenim književnim kritičarima i povjesničarima, a nije ni likovnim umjetnicima. Matoš je uvijek manje-više izmicao, poput svih koji veličinom nadmašuju vrijeme i prostor svojih fizičkih biografija, zračeći sjajem vječnosti.
Bio je »gospodar riječi, riječi za sve, nikad dosadne« (I. Andrić) – nadahnuće i izazov mnogima, velika provokativna lektira. Umjetnik i vizionar u svakom potezu nadarena pera, zagovarao je europsku budućnost Hrvatske i sâm je punom snagom neiscrpna stvaralačkog potencijala živio. I zato je naša dužnost uvijek se vraćati Matošu, ne samo o obljetnicama, promicati, zaštićivati i valorizirati njegovo književno djelo – samosvojne estetske vrijednosti i izvorišne hrvatske misli – podignuto na razinu nacionalnoga i europskoga kulturnog dobra. Jer svestrano je istraživanje Matoševe i matoševske baštine najbolje što možemo učiniti za njega, inače posvema nemoćni pred tragičnim usudom dragoga nam pjesnika.
______________
1 Antun Gustav Matoš: Nedovršena Autobiografija, u: Antun Gustav Matoš: Putopisi, priredila Dubravka Oraić Tolić, SN »Privlačica«, Vinkovci, 1995., str. 171.
2 Sa smrtne postelje u Bolnici sestara milosrdnica u Vinogradskoj slao je Matoš uredniku »Savremenika« Branimiru Livadiću posljednje napisane pjesme, među njima i posmrtno objavljen sonet znakovita naslova i sadržaja Notturno. S tim u vezi Krleža zapisuje: »(...) malo pjesnika umire tako sretno da bi pod mrtvačkim uzglavljem ostavili jednu od svojih najboljih pjesama. Njegov [Matošev!] Notturno nosi u sebi sve velike dimenzije posljednje pjesme pisane u agoniji (...)« (Miroslav Krleža: Pjesme A. G. Matoša, u: Miroslav Krleža: Svjetiljke u tmini, Sarajevo 1988., str.199). I za Frangeša je Notturno »oporučna, velika pjesma« (Ivo Frangeš, Krleža i Matoš, »Forum«, br. 10–12, str. 732, Zagreb, 1982.).
3 Veselko Tenžera: Klupa – Panteon skitnice, rubrika U prolazu, »Vjesnik«, XXXIX, str. 8, Zagreb, 4. lipnja 1978.
4 Naraštajnu smjenu dvaju epohalnih velikana, Matoša i Krleže, nazvao je Frangeš »najdramatičnijom primopredajom u novijoj hrvatskoj književnosti« (Ivo Frangeš: Krleža i Matoš, »Forum«, br. 10–12, str. 690, Zagreb, 1982.) zbog niza obilježujućih razloga. Naime, u godini Matoševe smrti 1914., na samom zalasku moderne, izlazi antologija Hrvatska mlada lirika, ukoričena suma njegova pjesničkoga utjecaja na naraštaj mladih, a godina je to i Krležina ulaska na velika vrata u hrvatsku književnost dramom Legenda, prvijencem objavljenim u Marjanovićevim »Književnim novostima«.
5 Miroslav Krleža: Dnevnik 1943., priredio Anđelko Malinar, »Oslobođenje«, Sarajevo, 1977., str. 183.
6 Isto, str. 22.
8 Antun Gustav Matoš: Pečalba, Kaprisi i fejtoni, Djela, knjiga IX., priredio Julije Benešić, Zagreb, [1939.], str. 152.
9 DjelaA. G. Matoša, u izdanju zagrebačke Binoze prvi su pokušaj sinteze opsežne Matoševe ostavštine u sedamnaest knjiga. Ostavštinu je sabrao najmlađi Matošev brat Milan Matoš, Djela su pokrenuta 1935. godine, a izlazila su do 1940.: Knjiga I. i II. (1935.), Knjiga III. (1936.), Knjiga IV. (1937.), Knjiga V., VI. i VII. (1938.), Knjiga VIII. i IX. (1939.), Knjiga X.– XVII. (1940.). Prvih sedam knjiga uredio je Antun Barac, a preostale Julije Benešić objavivši u samo dvije godine, 1939. i 1940., deset knjiga, ali bez godine izlaska. Naknadno je godine izdanja utvrdio neumorni bibliograf i Benešićev suvremenik Dragutin Tadijanović. Svakako je Binozino izdanje Djela A. G. Matoša najambiciozniji nakladnički pothvat sve do kritičkoga izdanja Sabranih djela A. G. Matoša u dvadeset svezaka (Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnosti – Liber – Mladost, Zagreb, 1973.), za koje je najviše zaslužan već spomenuti poštovalac Matoševa djela – Tadijanović.
10 U knjigu Oko Zagreba i po Hrvatskoj uvršteni su i ovi, rječito zagrebocentrični prilozi: Zagreb po danu, Kod kuće, Božićnica Zagreba, Dva grada (čuvena Matoševa usporedba Zagreba i Beograda!), Zagrebačko pismo, Zagrebački Beedeker, Zagrebačka kronika.
11 Uklesani tekst spomen-ploče na kući Matoševih roditelja, izgrađenoj na mjestu stare kuće u koju se obitelj po dolasku iz Tovarnika u Zagreb smjestila, vidno je oštećen i nužno ga je restaurirati.
12 Antun Gustav Matoš: Oko Zagreba i po Hrvatskoj, Djela, knjiga VIII., uredio Julije Benešić, Zagreb [1939.], str. 56, 81, 82, 111.
13 Antun Gustav Matoš: Pečalba, Kaprisi i fejtoni, Djela, knjiga IX., uredio Julije Benešić, Zagreb, [1939.], str. 38, 43.
15 Branimir Ivakić (ur.): Uspomeni A. G. Matoša, Odbor za podignuće njegova spomenika, Zagreb 1938., str. 157.
16 Suradnik Augustinčićeve majstorske radionice, Ivanković je odabran jer je do tada već stekao reputaciju kipara koji oblikuje javne spomenike (reljef Augusta Šenoe u Zagrebu i Antuna Mihanovića u Klanjcu).
20 Kad je 1938. pokrenut projekt Matoševa spomenika, Barac je upravo izabran za redovnoga profesora Filozofskog fakulteta u Zagrebu, iza sebe ima već pet objavljenih znanstvenih knjiga, a od toga dvije književnopovijesne monografije, Vladimir Nazor (1918.) i August Šenoa (1926.).
23 Isto, str. 81.
24 Lunačeka se tada ipak nije moglo zaobići, ni kao autora predgovora Matoš u izdanju Umorne priče – Vidici i putovi (Zagreb 1917.), a niti kao književnoga kritičara, zagovornika i arbitra moderne u Hrvatskoj, zaslužnog za portrete najvažnijih modernista, Domjanića, Vidrića i osobito Matoša.
25 Prema svjedočenju brata Milana, Matoš je izdahnuo s rukom na Gjalskijevoj knjizi Na rođenoj grudi, koju mu je dodao da napiše to što je htio reći, a zbog bolesti grla nije mogao izgovoriti; no iznemogli Matoš više nije mogao ni pisati, ali knjigu nije ispuštao iz ruku do posljednjega daha (Mirko Žeželj: Tragajući za Matošem, Matica hrvatska, Zagreb, 1970., str. 462.).
27 Antun Gustav Matoš: Dragi naši savremenici, Polemike, epigrami i satire, Djela, knjiga X., uredio Julije Benešić, Zagreb, [1940.], str. 17.
28 Dr. Boža S. Nikolajević upoznao je Matoša u Beogradu 1894. godine, prijateljevao s njim i razmjenjivao misli o književnosti i drugim temama u slavnoj kavani »Dardaneli«.
29 Pjesnik, kritičar i publicist Ljubo Wiesner najviše je pisao o Matošu. K tomu je i urednik znamenite antologije Hrvatska mlada lirika, gdje u predgovoru iznosi program Matoševih učenika okupljenih poslije oko časopisa »Grič«, pa ga Krleža smatra »izvršiteljem pjesničke oporuke Matoševe«. (Navedeno prema: Ivo Frangeš: Krleža i Matoš, »Forum«, br. 10–12, str. 719, Zagreb, 1982.)
30 Neumornom je istraživaču Dragutinu Tadijanoviću u polustoljetnom bavljenju Matoševom ostavštinom uspjelo skupiti dosad raspršene fragmente vrijedne Wiesnerove Studije o A. G. Matošu i objaviti ih u 22 naslova. (Vidi: Ivo Frangeš – Dragutin Tadijanović (prir.): Matošiana, Građa za povijest književnosti hrvatske HAZU, knjiga 34, Zagreb, 1994.)
31 Predsjednik Odbora Branimir Ivakić, glazbeni i književni kritičar, sin je slavnijega Vinkovčanina Joze Ivakića, književnika, kazališnoga i filmskog redatelja. Istodobno dok za Nezavisne Države Hrvatske radi kao vježbenik u Odjelu za seljačko gospodarstvo (1940.–1941.), te kao novinar u Hrvatskom dojavnom uredu »Croatia«, surađuje i u zagrebačkim ilegalnim listovima »Vijesti«, 1942. i »Narodna borba«, 1943. (Ma. Pr. [Marijana Pintar], IVAKIĆ, Branimir, Hrvatski biografski leksikon,6, I – Kal, ur. Trpimir Macan, Zagreb, 31. siječnja 2005., str. 62–63.)
32 Branimir Gršković, kazališni kritičar i novinar, predratni član KPJ, otpočetka Drugog svjetskog rata uključio se u ilegalni rad. (Ni. V. [Nikola Vončina], GRŠKOVIĆ, Branimir, Hrvatski biografski leksikon,5, Gn – H, ur. Trpimir Macan, Zagreb, 25. siječnja 2002., str. 244.)
33 (HDU), Vješanje redarstveno utvrđenih komunista i djelatnih partizana. Povodom partizanskih napadaja na ubojno skladište u Sopnicama i terorističkih napadaja u Zagrebu i okolici, »Hrvatski narod«, V, br. 916, str. 10, Zagreb, 21. XII. 1943.
34 Anonim.: Matošev spomenik na pragu Zagreba čeka da uđe u Zagreb. Nadnaslovi: Gotov je spomenik A. G. Matošu. Matoš u Kustošiji, »Večer«, XIX, br. 5313, str. 3, Zagreb, 13. kolovoza 1938.
35 Jerko Denegri: Ivan Kožarić, Matica hrvatska i Narodna knjižnica i čitaonica u Sisku, Sisak, 2006. [nepag.]
37 F. M. [Franjo Marinković]: Matoš naš svagdašnji, »Čovjek i prostor«, XXV, br. 309, Zagreb, prosinac 1978.
38 E.[lena] Cvetkova: Matoš im ne da mira!, »Večernji list«, XXIII, br. 6049, str. 11, Zagreb, petak 13. IV. 1979.
40 Martina Lončar: Kožarićev Matoš u Parizu, Hrvatsko-francuska kulturna suradnja, »Vijenac«, XXII, br. 520, str. 2, Zagreb, 6. veljače 2014.
41 Postavljanjem spomenika u Parizu svečano je obilježena 100. godišnjica Matoševe smrti u nazočnosti ministrice kulture Republike Hrvatske prof. dr. sc. Andree Zlatar Violić, hrvatskoga veleposlanika u Francuskoj prof. dr. sc. Ive Goldsteina, gradonačelnika spomenuta gradića Andréa Lévya te predsjednika Udruge inicijatora Damira Perinića.
42 Ljubo Babić: Kako sam crtao Matoša, »Narodni list«, IX, br. 2488, str. 6, Zagreb, 14. lipnja 1953. -Matoš je tada stanovao u maloj sobici na Josipovcu, otkuda je pucao pogled na zelenilo i zvonike voljenoga Griča i savsku ravnicu. A dok je Matoš pisao vodeći istodobno duhovite monologe, Babić motri njegove zgrčene prste u pisanju, ruku pečalbara-umjetnika (crta tu lijepu ruku prije nego lice, nalazeći u njoj neki živi fluid), lubanju istaknuta čela i jake kosti lica što probijaju ispod tamne kože. Očito je bio fasciniran Matoševim likom, osobito glavom na kojoj je sve oštro kao isklesano, te duboko usađenim, nemirnim očima koje se nisu mogle zaboraviti, jer je u njima »živio lirizam sumnje i čemer i jad«. (Isto.)
44 Zahvaljujući svojim bivšim učenicima, i sama posjedujem jedan takav naručeni Matošev portret, rad pok. slikara Stjepana Jozića, bivšega ravnatelja Galerije u Vinkovcima.
45 Izradbu idejne projektne dokumentacije i koncepciju stalnoga postava povjerilo je Društvo ekspertnome timu tvrtke »Muze«, već dokazane u poslu kreiranja i osmišljavanja kulturnih programa u Hrvatskoj. U vizualiziranu projektu vidjet ćemo tadašnji Tovarnik, upoznati Matoševu obitelj i prijatelje, a na peronu i u vagonima proći s Matošem trnovite postaje prognanika putnika – zagrebačko, beogradsko, ženevsko i pariško boravište.
46 Miroslav Krleža: Pjesme A. G. Matoša, u: Miroslav Krleža: Svjetiljke u tmini, književni eseji, priredio Ivo Frangeš, Sarajevo, 1988., str. 200.
3, 2014.
Klikni za povratak

Question: in what year was a record placed on a two-storey plate at the place

In the Tovarnik in front of the school named by him in 1974 was placed the Matošovo poprsje, the work of sculptor Michael Kajfeš.

in what year was a record placed on a two-storey plate at the place

Question: who sculpted the matošovo poprsje

Question: where was antun gustav matoš buried

Question: when is ivan klindic dvokatnica going to be

when is ivan klindic dvokatnica going to be

Question: when was the record placed on a two-storey plate

mu je 1954 . godine povodom 40 . obljetnice smrti

when was the record placed on a two-storey plate

Question: what is the name of the sculpture in front of the school named by matoš

what is the name of the sculpture in front of the school named by matoš

Question: where is ivan klindic located

In 1954 , on the occasion of the 40th anniversary of his death , a record was placed on a two - storey plate at the place of the old house in the Jurevska ulica no . 10 , in which Matoš spent his youth . Ivan Klindic , Dvokatnica at the place of the old house in which Matoš spent his youth , licegrada.hr , 8 April 2019 , accessed on 24 May 2019 .

In the Tovarnik in front of the school named by him in 1974 was placed the Matošovo poprsje , the work of sculptor Michael Kajfeš .

U Tovarniku ispred škole nazvane po njemu postavljeno je 1974. godine Matoševo poprsje, rad kipara Mihaela Kajfeša.

In 1954, on the occasion of the 40th anniversary of his death, a record was placed on a two-storey plate at the place of the old house in the Jurevska ulica no. 10, in which Matoš spent his youth.Ivan Klindic, Dvokatnica at the place of the old house in which Matoš spent his youth, licegrada.hr, 8 April 2019, accessed on 24 May 2019. In the Tovarnik in front of the school named by him in 1974 was placed the Matošovo poprsje, the work of sculptor Michael Kajfeš.

In the Tovarnik in front of the school named by him in 1974 was placed the Matošovo poprsje, the work of sculptor Michael Kajfeš.

In Zagreb, in 1978, a monument, Matoš na klupi, was placed on Strossmayer's walkplace in the Upper City, the work of the sculptor Ivan Kožarić.

U povodu obilježavanja 100. godišnjice smrti Antuna Gustava Matoša, u parku Mille Roses kapelice St. Sauveur kod bolnice Corentin Celton u Issy les Moulineaux pored Pariza, 8. veljače 2014. godine u 11 sati otkriven je spomenik „Matoš na klupi“ akademika Ivana Kožarića. Svečanosti otkrivanja spomenika prisustvovali su ministrica kulture dr. sc. Andrea Zlatar Violić, veleposlanik RH u Francuskoj Ivo Goldstein, gradonačelnik grada Issy les Moulineaux André Santini i zamjenik gradonačelnika za kulturu Alain Lévy.
Antun Gustav MATOŠ (1873.-1914.) živio je u Parizu između 1899. i 1904. godine. Spomenik, istovjetan onom na Strossmayerom šetalištu na Gornjem gradu u Zagrebu, djelo je hrvatskog umjetnika Ivana KOŽARIĆA (rođen 1921. godine).
Ovaj projekt su od 1999. podupirale Francuska alijansa u Zagrebu i udruga AMCA-Paris.
Saznajte više:
http://www.issy.com/ma-ville/histoi...

Question: when was the monument to antun gustav matoš erected

In Zagreb, in 1978, a monument, Matoš na klupi, was placed on Strossmayer's walkplace in the Upper City, the work of the sculptor Ivan Kožarić.

when was the monument to antun gustav matoš erected

Question: what is the name of the monument in zagreb

what is the name of the monument in zagreb

Question: when will the monument in honor of matthew be found

when will the monument in honor of matthew be found

Question: in which european city is the monument to antun gustav matoš

in which european city is the monument to antun gustav matoš

Question: who sculpted the monument to antun gustav matoš in zagreb

who sculpted the monument to antun gustav matoš in zagreb

Question: where is the monument to antun gustav matoš located

where is the monument to antun gustav matoš located

Question: where was the monument matoš na klupi located

Zagrebu mu je 1978 . godine na Strossmayerovu šetalištu u Gornjemu gradu postavljen spomenik , Matoš na klupi ,

where was the monument matoš na klupi located

In Zagreb , in 1978 , a monument , Matoš na klupi , was placed on Strossmayer 's walkplace in the Upper City , the work of the sculptor Ivan Kožarić .

Replies of this monument were placed in Siska , on a walk along the Cup ( 1992 ) and in Issy - les - Moulineaux along Paris , in the Mille Roses chapel park St. Sauveur at the Corentin Celton HospitalThe discovery of a monument in honor of Matthew in Issy - les - Moulineaux , hr.ambafrance.org , February 19 , 2014 , accessed on May 25 , 2019 .

U Zagrebu mu je 1978. godine na Strossmayerovu šetalištu u Gornjemu gradu postavljen spomenik, Matoš na klupi, rad kipara Ivana Kožarića.

In Zagreb, in 1978, a monument, Matoš na klupi, was placed on Strossmayer's walkplace in the Upper City, the work of the sculptor Ivan Kožarić. Replies of this monument were placed in Siska, on a walk along the Cup (1992) and in Issy-les-Moulineaux along Paris, in the Mille Roses chapel park St. Sauveur at the Corentin Celton HospitalThe discovery of a monument in honor of Matthew in Issy-les-Moulineaux, hr.ambafrance.org, February 19, 2014, accessed on May 25, 2019.

In Zagreb, in 1978, a monument, Matoš na klupi, was placed on Strossmayer's walkplace in the Upper City, the work of the sculptor Ivan Kožarić.

In 1997 the Cultural Art Society Antun Gustav Matoš was founded in Tovarnik.

In 1998, on the occasion of the 125th anniversary of his birth, a record of a plate was placed, the work of the painter Mladen Mikulina.

In 1999 he was awarded the Matice Award for literary and artistic criticism "Antun Gustav Matoš".

Question: who is the painter of antun gustav matoš

In 1997 the Cultural Art Society Antun Gustav Matoš was founded in Tovarnik.

In 1998, on the occasion of the 125th anniversary of his birth, a record of a plate was placed, the work of the painter Mladen Mikulina.

In 1999 he was awarded the Matice Award for literary and artistic criticism "Antun Gustav Matoš".

who is the painter of antun gustav matoš

Question: who was awarded the matice award for literary and artistic criticism

who was awarded the matice award for literary and artistic criticism

Question: when was the cultural art society founded in tovarnik

when was the cultural art society founded in tovarnik

Question: the cultural art society antun gustav matoš is based in which city

the cultural art society antun gustav matoš is based in which city

Question: when was antun gustav matoš awarded the matice award

when was antun gustav matoš awarded the matice award

Question: in which year was a record of mladen mikulina's work placed on

in which year was a record of mladen mikulina's work placed on

Question: who is the artist who made a plate for antun gustav matoš

who is the artist who made a plate for antun gustav matoš

Question: what award did antun gustav matoš win in 1999

Matice Award for literary and artistic criticism

Nagrada Matice hrvatske za književnu i umjetničku kritiku "" Antun Gustav Matoš "" .

Matice Award for literary and artistic criticism

what award did antun gustav matoš win in 1999

In 1997 the Cultural Art Society Antun Gustav Matoš was founded in Tovarnik .

In 1998 , on the occasion of the 125th anniversary of his birth , a record of a plate was placed , the work of the painter Mladen Mikulina .

In 1999 he was awarded the Matice Award for literary and artistic criticism " Antun Gustav Matoš " .

U Tovarniku je 1997. godine ustanovljeno Kulturno umjetničko društvo Antun Gustav Matoš.

Na rodnoj kući mu je 1998. godine povodom o 125. obljetnice rođenja postavljena spomen ploča, rad kipara Mladena Mikulina.

Od 1999. godine u spomen na njega dodjeljuje se Nagrada Matice hrvatske za književnu i umjetničku kritiku "Antun Gustav Matoš".

In 1997 the Cultural Art Society Antun Gustav Matoš was founded in Tovarnik. In 1998, on the occasion of the 125th anniversary of his birth, a record of a plate was placed, the work of the painter Mladen Mikulina. In 1999 he was awarded the Matice Award for literary and artistic criticism "Antun Gustav Matoš".

In 1997 the Cultural Art Society Antun Gustav Matoš was founded in Tovarnik.

In 1998, on the occasion of the 125th anniversary of his birth, a record of a plate was placed, the work of the painter Mladen Mikulina.

In 1999 he was awarded the Matice Award for literary and artistic criticism "Antun Gustav Matoš".

The birth house of Antuna Gustava Matoša is reconstructed in Tovarnik.

Question: what is the name of the triennal award for the best book of poetry established

The birth house of Antuna Gustava Matoša is reconstructed in Tovarnik.

what is the name of the triennal award for the best book of poetry established

Question: in which city is the birthplace of poet antun gustav matoš

in which city is the birthplace of poet antun gustav matoš

Question: when was the antun gustav matoš award established

when was the antun gustav matoš award established

Question: when is the antun gustav matoš award coming out

when is the antun gustav matoš award coming out

Question: who awards the antun gustav matoš award

Institute for the Culture of the Duchy Croats

Institute for the Culture of the Duchy Croats

Question: who was the birth of antun gustav matoš

Question: antun gustav matoš was the founder of which duchy croat

antun gustav matoš was the founder of which duchy croat

Since 2014 , the Antun Gustav Matoš Award is awarded , a triennal award for the best book of poetry established by the Institute for the Culture of the Duchy Croats . ZKVH founded a triennal award for the best book of poetry “ Antun Gustav Matoš ” , the Institute for the Culture of the Duchy Croats , zkvh.org.rs , 20 May 2014 , accessed on 24 May 2019 .

The birth house of Antuna Gustava Matoša is reconstructed in Tovarnik .

Rodna kuća Antuna Gustava Matoša rekonstruira se u Tovarniku.

Since 2014, the Antun Gustav Matoš Award is awarded, a triennal award for the best book of poetry established by the Institute for the Culture of the Duchy Croats.ZKVH founded a triennal award for the best book of poetry “Antun Gustav Matoš”, the Institute for the Culture of the Duchy Croats, zkvh.org.rs, 20 May 2014, accessed on 24 May 2019. The birth house of Antuna Gustava Matoša is reconstructed in Tovarnik.

The birth house of Antuna Gustava Matoša is reconstructed in Tovarnik.

External links of Martin Kalle, Matošov life, abandonment and roots. // Vjesnik.hr, February 10, 2011.

|
|
|
||
|
|
||Dobrodošli
na internet stranice Društva Antuna Gustava Matoša. Veliko
nam je zadovoljstvo da ovim putem možemo s Vama uspostaviti
kontakt.
|
Nastojat ćemo da Vam naše internet stranice pruže jednostavan,
brz i vjerodostojan pristup informacijama o radu Društva
Antuna Gustava Matoša, osobito o tijeku realizacije našeg
najzjačajnijeg projekta - rekonstrukcije i izgradnje Spomen-kuće
Antuna Gustava Matoša, jedne od bitnih točaka identiteta
za cijelu istočnu Hrvatsku.
Želimo istaknuti kako ove stranice, osim što se kontinuirano
aktualiziraju informacijama s naše strane, mogu djelovati
i kao interaktivni medij. Stoga Vas pozivamo da nam se
obratite prijedlozima i primjedbama, a mi ćemo nastojati
odgovoriti na Vaša pitanja.
|
||
|

Question: antun gustav matoš was better known by what name

External links of Martin Kalle, Matošov life, abandonment and roots. // Vjesnik.hr, February 10, 2011.

antun gustav matoš was better known by what name

Question: what are the links between marin kalle and antun gustav matoš

what are the links between marin kalle and antun gustav matoš

Question: what links between matoš and kalle

poveznice Martina Kalle , Matošev život , ostavština i korijeni . // Vjesnik.hr

Question: antun gustav matoš was the real name of which soviet leader

antun gustav matoš was the real name of which soviet leader

Question: antun gustav matošov is associated with what

poveznice Martina Kalle , Matošev život , ostavština i korijeni . // Vjesnik.hr

antun gustav matošov is associated with what

Question: what is the subject of an essay by martin kalle

Matošev život , ostavština i korijeni . // Vjesnik.hr

what is the subject of an essay by martin kalle

External links of Martin Kalle , Matošov life , abandonment and roots . // Vjesnik.hr , February 10 , 2011 .

Vanjske poveznice Martina Kalle, Matošev život, ostavština i korijeni. // Vjesnik.hr, 10. veljače 2011.

Vanjske poveznice Martina Kalle, Matošev život, ostavština i korijeni. // Vjesnik.hr, 10. veljače 2011.

External links of Martin Kalle, Matošov life, abandonment and roots. // Vjesnik.hr, February 10, 2011.

External links of Martin Kalle, Matošov life, abandonment and roots. // Vjesnik.hr, February 10, 2011.

// Vjesnik.hr, 10 February 2011.

Antun Gustav Matoš, Pjesme , eLektire.skole.hr, knjigasvima.com Leksikon Antuna Gustava Matoša, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2016.

Question: who is the largest croatian emigrant writer

// Vjesnik.hr, 10 February 2011.

Antun Gustav Matoš, Pjesme , eLektire.skole.hr, knjigasvima.com Leksikon Antuna Gustava Matoša, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2016.

who is the largest croatian emigrant writer

Question: antun gustav matoš is the largest emigrant writer in which city

// Vjesnik.hr, 10 February 2011.

antun gustav matoš is the largest emigrant writer in which city

Question: what is the profession of antun gustav matoš

// Vjesnik.hr, 10 February 2011.

what is the profession of antun gustav matoš

Question: what is the name of antun gustav matoš, the largest croat

Antun Gustav Matoš Andrić and Matoš: Two throats

Antun Gustav Matoš Andrić i Matoš : Dva grla "" Matoš je najveći hrvatski emigrantski pisac "" Matoš , Antun Gustav , Krležijana Martina Mičija Palić , Antun Gustav Matoš

// Vjesnik.hr, 10 February 2011.

Antun Gustav Matoš Andrić and Matoš : Two throats

what is the name of antun gustav matoš, the largest croat

Society Antuna Gustava Matoša , Tovarnik Virtual collection Antun Gustav Matoš Andrić and Matoš : Two throats " Matoš is the largest Croatian emigrant writer " Matoš , Antun Gustav , Krležijana Martina Mičija Palić , Antun Gustav Matoš as instrumentalist and musical writer , Kolo , 1 , 2017 .

Antun Gustav Matoš , Pjesme , eLektire.skole.hr , knjigasvima.com Leksikon Antuna Gustava Matoša , Leksikografski zavod Miroslav Krleža , Zagreb 2016 .

// Vjesnik.hr, 10. veljače 2011. Društvo Antuna Gustava Matoša, Tovarnik Virtualna zbirka Antun Gustav Matoš Andrić i Matoš: Dva grla "Matoš je najveći hrvatski emigrantski pisac" Matoš, Antun Gustav, Krležijana Martina Mičija Palić, Antun Gustav Matoš kao instrumentalist i glazbeni pisac, Kolo, 1, 2017. Antun Gustav Matoš, Pjesme , eLektire.skole.hr, knjigasvima.com Leksikon Antuna Gustava Matoša, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2016.

Antun Gustav Matoš, Pjesme , eLektire.skole.hr, knjigasvima.com Leksikon Antuna Gustava Matoša, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2016.

// Vjesnik.hr, 10 February 2011. Society Antuna Gustava Matoša, Tovarnik Virtual collection Antun Gustav Matoš Andrić and Matoš: Two throats "Matoš is the largest Croatian emigrant writer" Matoš, Antun Gustav, Krležijana Martina Mičija Palić, Antun Gustav Matoš as instrumentalist and musical writer, Kolo, 1, 2017. Antun Gustav Matoš, Pjesme , eLektire.skole.hr, knjigasvima.com Leksikon Antuna Gustava Matoša, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2016.

Antun Gustav Matoš, Pjesme , eLektire.skole.hr, knjigasvima.com Leksikon Antuna Gustava Matoša, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2016.