Država je organizirana društvena zajednica ujedinjena pod zajedničkim političkim sustavom. Države mogu biti suverene ili mogu biti članovi savezne države, odnosno federacije u kojoj je savezna država nositelj suverenosti. Vlade konstitutivnih država u federaciji mogu imati ovlasti neovisno o federalnoj vlasti. Često su te države postojale prije udruživanja u federaciju.

U hrvatskom jeziku, riječi "država" i "zemlja" često imaju istovjetno značenje.država, enciklopedija.hr, pristupljeno 27. lipnja 2020.

 O državi

Članak 1 Montevidejske konvencije navodi općeprihvaćene pravne kriterije za državu:
"Država, kao osoba prema međunarodnom pravu, mora imati sljedeće osobine: (a) stalno stanovništvo; (b) definirani teritorij; (c) vlast; i (d) sposobnost da stvara odnose s drugim državama."Haramija, Predrag. Korporacija i država – ustrojstvo i sposobnost za odgovornost, // Obnovljeni Život: časopis za filozofiju i religijske znanosti, sv. 66., br. 1, (2011.), str. 75. - 87. , str. 76. - 77., pristupljeno 27. lipnja 2020. (Montevidejska konvencija je regionalna američka konvencija, ali načela iz ovog članka prihvaćena su posvuda kao precizan izričaj običajnog međunarodnog prava.) Ipak, neki se pitaju jesu li ti kriteriji dovoljni.

Veliko pitanje je sukob između dvije teorije o priznavanju država: konstitutivne i deklarativne. Konstitutivna teorija kaže da država postoji samo ako je priznaju druge države.
S druge strane, deklarativna teorija kaže da postojanje neke države ne ovisi o njezinu priznavanju od drugih država. Koja teorija je ispravna? To je i danas kontroverzno pitanje u međunarodnom pravu. Praktičan primjer je urušavanje središnje vlasti u Somaliji početkom 1990-ih godina: prema Konvenciji iz Montevidea, u tom slučaju država Somalija više ne postoji, a pritom stvorena republika Somaliland (koja sadrži jedan dio "bivše" Somalije) mogla bi ispunjavati kriterije za državnost. Međutim, tu samoproglašenu republiku nisu priznale druge države.

Drugo kontroverzno pitanje u političkoj filozofiji jest pitanje nastanka i osnovnih osobina države. Max Weber i Norbert Elias definirali su državu kao ustanovu koja ima monopol na legitimno nasilje u određenom zemljopisnom području. Jedna od temeljnih osobina države je reguliranje vlasničkih prava, investicija, trgovine i tržišta roba (hrane, goriva itd.), pri čemu država obično koristi vlastitu valutu. Iako države sve više prenose te ovlasti na trgovinske saveze kao što su npr. NAFTA i Europska unija, to je uvijek kontroverzna odluka koja otvara pitanje jesu li ti savezi zapravo samo veće države. Disciplina političke ekonomije detaljnije izučava ta pitanja.

Činjenica je da mnoge države u određenoj mjeri ovise o moćnijim državama i/ili dragovoljno ulaze u veće političke sile, kao što su Ujedinjeni narodi, Europska unija, Svjetska trgovinska organizacija i druge međunarodne organizacije. Iako se mnoge države tako praktički stavljaju u podređen položaj, njihov je položaj u odnosu na međunarodne organizacije ili moćnije države ipak mnogo jači nego položaj državnih podjedinica u odnosu na državu.

U zadnje vrijeme sve više raste moć iznaddržavnih ustanova. Zato mnogi ljudi (pogotovo oni koji zastupaju konstitutivnu teoriju međunarodnog prava) odbacuju pojam suvereniteta kao nešto zastarjelo i gledaju na državu samo kao na jedinicu političke podjele svijeta.

 Državni organi
 zakonodavna vlast – obično je to parlament, ali često i vlade i predsjednici država imaju pravo donositi odluke i ukaze sa zakonodavnom težinom
 sudska vlast – sudovi, od lokalnih do državnih, najviše sudsko tijelo u državi je Vrhovni sud (Ustavni sud je dio sudskog sustava, ali ne spada u hijerarhiju), brinu se za provođenje zakona
 izvršna vlast – vlada, na čelu s predsjednikom vlade (premijerom), brine za vođenje države, članovi vlade su ministri, tipično svaka država ima ministarstva policije, obrane (vojske), gospodarstva, vanjskih poslova

 Tipovi državnih uređenja

 despotizam ili despocija - vladavina jedne osobe - despota
 tiranija
 diktatura
 monarhija (donosi zakone, vlada jedna osoba - monarh)
 ustavna monarhija (vladavina monarha ograničena Ustavom države)
 republika
 komunizam
 socijalizam
 parlamentarna demokracija
 fundamentalizam
 fašizam

 Udruživanje država

Države se mogu udruživati u saveze (federacije), s većom ili manjom autonomijom članica. Primjeri su:

 Sjedinjene Američke Države
 Sovjetski Savez
 Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija
 Čehoslovačka

Poslije 1990. godine zadnje tri navedene federacije su se raspale.

 Vidi
 Popis država
 Popis najvećih država u povijesti

 Izvori

Kategorija:Politika
Kategorija:Politička geografija

Kategorija:Administrativne jedinice

In the Croatian language, the words “state” and “land” often have the same meaning.state, encyclopedia.hr, accessed on June 27, 2020.

država, politička zajednica ljudi organizirana na nekom teritoriju pod suverenom vlašću; suveren i neovisan entitet sposoban ulaziti u odnose s drugim takvim entitetima a koji ima međunarodnu pravnu osobnost; aparat sile koji jamči sigurnost političke zajednice i svih njezinih članova. Bitni elementi države jesu: stalno stanovništvo (državljani), određen teritorij i suverena vlast. Državnu vlast obavljaju državni organi, koje obično određuje ustav države. Države po polit. uređenju mogu biti jedinstvene (unitarne) i složene (federativne), po obliku vladavine monarhije i republike, a po vrsti polit. režima demokratske i autokratske.
Povijest pojma
Imenica država izvedena je u hrv. jeziku iz praslavenskog i sveslavenskoga glagola držati, koji, među ostalim, znači: posjedovati, imati u vlasti, osigurati da više stvari bude zajedno i da se jedna od druge ne dijele, činiti, vršiti, čuvati. Vrijeme nastanka imenice država nije u hrv. leksikografiji pouzdano utvrđeno. Dvojbeno je i to je li imenica država izvorna tvorba ili je pak nastala prilikom prijevoda grčkih (τὸ ϰράτος) i lat. (imperium) spisâ. Pojmovi država i zemlja i danas su sinonimi. Izvorno je značenje pojma zemlja-država očuvano i u nazivima pojedinih država (Deutschland: zemlja Nijemaca; Scotland: zemlja Škota). Izrazom država na hrvatski se jezik prevode i riječi: tal. lo stato, njem. der Staat, franc. l’état, engl. state. Zajednički je korijen tih riječi lat. status: stanje, stalež, bogatstvo, ustav. Te su riječi u jezicima zapadnoeur. naroda stvorene tek u poč. novoga vijeka. U polit. govoru izraz lo stato počeo se rabiti u talijanskim gradovima-komunama u XIV. st. U sljedećim stoljećima stvoreni su srodni izrazi i u jezicima drugih zapadnoeuropskih naroda, koji su uglavnom potisnuli ranije rabljene pojmove polis, civitas, imperium, kojima se počinju prikazivati posebni vladavinski poredci. Suvremeno poimanje države oblikuje se u razdoblju od XIV. do XVIII. st. tijekom političkih i teorijskih sučeljavanja u talijanskim renesansnim gradovima i zapadnoeuropskim monarhijama.
U političku teoriju suvremeni pojam države (tal. lo stato) uveo je N. Machiavelli: on njime označava područje i aparat vlasti te teritorij koji je područje vladareve vlasti. Pojam lo stato rabi prikazujući vladavinu u orijentalnim despocijama i u ant. Rimu. Ovakva upotreba novoga pojma lo stato poslije se uvriježila u polit. govoru i polit. teoriji, poglavito u općem nauku o državi. Univerzalistički pristup državi u različitim teorijama (filozofsko-etičkim, teologijskim, ustavno-pravnim i empirijsko-analitičkima) podrazumijeva: određivanje općih funkcija i elemenata države (teritorij, vlast, stanovništvo); određivanje odnosa među tim elementima (odnos između vladara i podanikâ, prava i dužnosti i dr.); klasificiranje različitih oblika države (orijentalna, antička, srednjovjekovna, kapitalistička, socijalistička; demokratska, autoritarna, totalitarna, unitarna, federalna itd.) i opisivanje strukture pojedinih oblika.
U XX. stoljeću zahvaljujući razvoju društvenih znanosti mnogi su autori upozorili na poteškoće takva pristupa (svođenje posve različitih tipova poretka pod isti pojam) i pokazali da je država moderni tip polit. vlasti, koji nastaje i razvija se s razvojem modernog građ. društva i određen je njime. Država nastaje u procesu preobrazbe zapadnoeur. feud. poretka u doba uspostave apsolutnih monarhija i začetka modernoga građ. društva (XVI–XVIII. st.). Taj se proces zbivao kao odvajanje i razgraničenje područja vladavine pojedinih vladara i kao istodobna centralizacija i koncentracija sredstava i funkcija vlasti na monarhovu dvoru te izgrađivanje posebnoga birokratskog aparata koji ima monopol nad sredstvima fiz. prisile. Apsolutna monarhija je država, ali ima i značajke feud. vladavine. Monarhova volja ishodište je zakona, a izvršava se preko aparata koji je njemu odgovoran (činovnici i vojnici monarhovi su službenici). Monarhova je vlast opravdana i ograničena Božjom milošću. Otuda vladavina monarha ima bitno osobni značaj. Njezin program najbolje ilustrira izjava koja se pripisuje franc. kralju Luju XIV.: Država, to sam ja. Uspostavljanje vladarova posebnog statusa uzvišenosti (status maiestatis), kako bi vladar mogao priskrbiti i poslušnost svojim naredbama, dovelo je do toga da monarh može obvezivati svoje podanike na poslušnost i lojalnost ako vlašću ne promiče samo vlastito dobro nego zajedničko dobro svih. Kao trajni odnos, to pretpostavlja odvajanje monarhije kao ustanove od monarhove osobe, ali i uspostavljanje poretka u kojem su i monarh, kao obnašatelj vlasti, i podvlašćeni podvrgnuti vrhovnomu autoritetu. Taj je autoritet država kao neosobna vlast. Promjenu najbolje pokazuje izjava pruskoga cara Fridrika II. Velikoga: Ja sam samo sluga države. Ta izjava ne izražava samo promjenu koja se unutar apsolutnih monarhija dogodila tijekom XVIII. st., ona je sažetak procesa koji je naznačio već Machiavelli. Prikazujući vladarovo djelovanje, Machiavelli ustanovljivanje vlasti pripisuje vladarovim osobinama i sudbini i ističe da vladar ne smije vladati sukladno Božjoj milosti, ćudorednim načelima ili suglasnosti podvlašćenih, nego sukladno nužnosti održanja vlasti. On mora djelovati, kako će to poslije reći Machiavellijevi sljedbenici, logikom drž. razloga. Istovjetan argument rabi Th. Hobbes koji nastanak države izvodi iz ugovora o vladanju, ali ističe da nakon sklapanja ugovora autoritet države ne može ostati na raspolaganju podvlašćenima. Država se shvaća kao autoritet koji razlog opstanka i djelovanja ima u sebi samom i djeluje po logici toga razloga. Dapače, ona sama određuje područja vlastita djelovanja i sredstva ozbiljenja vlastitih naredaba.
Shvaćanje države kao neosobnog i najvišeg autoriteta, različitoga i od vladara i od podanika, nastaje unutar pokreta protiv ideologije nar. suverenosti i sastavni je dio moderne apsolutističke doktrine (Q. Skinner). Kod J. Bodina država je poistovjećena sa suverenošću. Država koja nije suverena zapravo nije država. Država je samoodređujuće tijelo, ona ne može biti labavi konglomerat ili složena struktura koja se drži zajedno na temelju pogodbe ili sporazuma dijelova. Ideja suverenosti donosi mnogo strože povlačenje crte između javnoga i privatnog unutar polit. tijela, a istodobno i mnogo jaču granicu između jednog i drugog polit. tijela.
Istodobno s idejom suverenosti, a dijelom i u suprotstavljanju njoj, izrastala je ideja da o obliku vladanja unutar polit. tijela može pravovaljano odlučiti jedino narod kao jedinstven polit. entitet (nacija). Nacija ima pravo sama sobom upravljati, nad njom ne može biti nikakva autoriteta. Ta je ideja rezultat modernih građ. revolucija u XVIII. st., američke i francuske, u kojima se ideja suverenosti nacije povezuje s idejom individualnih prava. Država je shvaćena kao institucionalizacija volje nacije, sposobna da djeluje učinkovito i u normalnoj i u izvanrednoj situaciji u očuvanju dobrobiti cjeline i prava njezinih dijelova.
Liberalizam kao polit. ideologija i pokret građanstva XVII–XIX. st. suprotstavlja se apsolutnoj i arbitrarnoj vlasti (u obliku apsolutne monarhije, ali i revoluc. diktature) s idejom zaštite slobode i prava pojedinca. Temeljni je zadatak osigurati se protiv arbitrarnog upletanja države, ponajprije ograničavanjem područja djelovanja države, te dosljednom diobom vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudsku. Država mora jamčiti sigurnost osobe i njezina vlasništva te nesmetano odvijanje tržišne razmjene, ali se ne smije upletati u same te odnose, u koje pojedinci slobodno ulaze slijedeći svoje interese (noćobdijska država). Država može intervenirati u ove odnose samo zakonima. Zakoni su određeni kao u umu utemeljena opća i apstraktna pravila, koja vrijede za sve građane jednako i isključuju proizvoljno postupanje vlastodržaca (pravna država). U sukobu s apsolutizmom građanstvo ističe i zahtjev da se jednakost ustanovi kao temeljna vrijednost vladavinskog poretka, da se prizna jednaka sloboda za sve i pravo pojedinaca da sudjeluju u donošenju i provođenju zakona koji ih obvezuju, čime se obnavlja ideja pučke suverenosti. Od sredine XIX. st., ulaskom nižih slojeva u politički život, liberalna država postupno se demokratizira (proširenje prava glasa, plaćanje članova parlamenta), a liberalni teoretičari (J. Bentham, A. de Tocqueville, J. S. Mill) prihvaćaju demokraciju kao načelo ustrojstva polit. vlasti i razvijaju koncept liberalno-demokr. predstavničke države.
Pod utjecajem socijalist. pokreta, ali i nastojanja ponajprije konzervativnih vlada (Bismarck u Njemačkoj, Disraeli u Velikoj Britaniji) da suzbiju njegov utjecaj, razvija se od kraja XIX. st. shvaćanje i praksa proširenja tradicionalne liberalne države u soc. državu, koja treba zajamčiti i elementarnu socijalnu sigurnost stanovništva. U različitim liberalnim i socijaldemokr. koncepcijama države blagostanja (welfare state), država je pojmljena ustanova ekon. društva, poticatelj, ispravljač pa i upravljač privr. poslovima. Krajem 1960-ih i u 1970-ima ta je država dospjela u krizu, pa se u neoliberalnoj i neokonzervativnoj ideologiji i u ekon. politici (reganizam, tačerizam) inzistira na »rasterećenju« države, »kresanju« fondova za soc. namjene i ograničavanju upletanja države u privr. tokove. Dio suvremene socijaldemokracije prihvaća ideju aktivnog društva, odgovornosti pojedinaca i individualnog poduzetništva, a time i znatno sužavanje funkcija države (»treći put«). Raspad realnog socijalizma doveo je do proširenja neoliberalnih modela i politika na mnoge zemlje koje su soc. sigurnost uspostavile kao temeljnu vrijednost. U neoliberalnoj ideologiji i politici inzistira se na važnosti društva kao područja spontane djelatnosti pojedinca, koje je bilo ukinuto u totalitarnoj državi (socijalističkoj i fašističkoj) ili okovano birokracijom moderne socijalne države. Nasuprot državi kao utjelovljenju sile, društvo se razumijeva kao proces slobodne i spontane razmjene među pojedincima. Zato se područje drž. djelovanja nastoji ograničiti na nužni minimum funkcija koje jamče odvijanje spontanih društv. procesa. Istodobno, dinamika razvoja društva u XX. st. dovela je do sve veće ekon. integracije iznad razine nac. države. Nac. država se shvaća zaprekom procesima svj. društv. integracije, kojima se pojedina društva ujedinjuju u globalno odn. svj. društvo, ili se inzistira na proturječju između nacionalnog uređenja države i svj. karaktera društva.
Država u međunarodnom pravu
Sa stajališta međunar. prava, država je zajednica što na određenom području djeluje u obliku najviše organizacije pravnoga poretka. Za postojanje države kao subjekta međunar. prava zahtijeva se određeno područje, ljudstvo i organizacija vlasti neovisna o drugoj državi. Postanak države mora biti efektivan. Za postanak države nije potrebno da joj sve granice budu potpuno utvrđene. Država ne propada ni kada je njezino područje – djelomice ili u cijelosti – okupirano. Promjena načina vladanja u državi, makar i u suprotnosti s postojećim pravnim poretkom, ne utječe na postojanje te države kao subjekta međunar. prava. Država može dobrovoljno na drugu državu prenijeti dio svojih suverenih ovlasti, a da time ne gubi status države u smislu međunar. prava (npr. Lihtenštajn, Monako, San Marino). Ni dobrovoljno prenošenje ovlasti na organe međunar. organizacija koje imaju elemente naddržavnosti (npr. Europska unija) ne dovodi u pitanje postojanje države i njezinu suverenost.
Složene države odlikuju se većom ili manjom autonomijom političko-teritorijalnih jedinica od kojih su sastavljene. U međunar. je pravu pojava složene države važna zbog pitanja tko je subjekt međunar. prava. U personalnoj uniji svaka od članica unije subjekt je međunar. prava. Realna unija nastupa prema van kao jedan pravni subjekt, no države koje tvore realnu uniju mogu imati ograničeni međunarodnopravni subjektivitet. U konfederaciji (drž. savezu) sve su članice saveza subjekti međunar. prava, a isto tako i sâm savez. Federacija (savezna država) obično je sama subjekt međunar. prava, ali gdjekad i federalne jedinice nastupaju samostalno u nekim međunar. odnosima.
Država postaje subjekt međunar. prava automatski kada se ispune činjenice uz koje međunar. pravo veže tu pravnu posljedicu (suverena vlast nad stanovništvom određenoga područja). Ima mišljenjâ da država postaje subjekt međunar. prava kada ju priznaju druge države, no danas prevladava shvaćanje da priznanje države od drugih država i međunar. organizacija ima deklarativan, odn. retroaktivan učinak. Iako novoj državi nije potrebno priznanje kako bi postala subjekt međunar. prava, priznanje je važno za prosudbu odnosa između nove države i one koja daje priznanje, kao i za uključivanje u međunar. financijske i općenito ekon. tokove, što može biti odsudno za opstanak države.
Prema međunarodnome pravu sve države, bez obzira na veličinu, ekonomsku, političku i vojnu snagu, imaju određena temeljna prava. To su ona prava koja pripadaju nekoj državi po samoj činjenici njezina postojanja, bez posebnog ugovora ili drugog izvora nastanka (pravo na opstanak – samoodržanje, neovisnost – suverenost, jednakost, pravo na međunarodni promet i na poštovanje).

Question: when is state encyclopedia.hr accessed

Question: what language do the words state and land belong to

Question: what word is used in croatian

Question: what word in croatian has the same meaning as state

Question: where can i find the source of država

Question: when will the state encyclopedia.hr be accessed

Question: what words often have the same meaning in croatian

Question: in what language do the words state and land have the same meaning

jeziku , riječi "" država "" i "" zemlja "" često imaju istovjetno značenje.država , enciklopedija.hr

In the Croatian language , the words “ state ” and “ land ” often have the same meaning.state , encyclopedia.hr , accessed on June 27 , 2020 .

Obnovljeni Život : časopis za filozofiju i religijske znanosti , Vol. 66. No. 1., 2011.
- Datum izdavanja: 11.03.2011.
- Objavljen na Hrčku: 11.03.2011.
Sadržaj
Puni tekst
Ivica Martinović
Uvodnik
Dražen Volk
Izvorni znanstveni članak
Andreas R. Batlogg
Izvorni znanstveni članak
Katarina Koprek
Izvorni znanstveni članak
Nikola Eterović
Izlaganje sa skupa
Mihaela Lovrić
Pregledni rad
Predrag Haramija
Pregledni rad
Josip Šimunović
Pregledni rad
Jasmina Juroš
Pregledni rad
Dubravko Arbanas
Stručni rad
Ivan Macan
Recenzija, Prikaz slučaja
Tomislav Vidaković
Recenzija, Prikaz slučaja
Tonči Trstenjak
Recenzija, Prikaz slučaja
Pero Vidović
Recenzija, Prikaz slučaja
Stjepan Šuflaj
Recenzija, Prikaz slučaja
Posjeta: 20.783 *

Question: what is the name of the regional u.s. convention

Question: the principles contained in the montevideo convention are accepted everywhere as a precise expression of

Question: what are the principles contained in the montevideo convention accepted as

Question: what are the principles contained in država accepted as

Question: what is the montevideo convention

Question: what are some people wondering about the criteria of the montevideo convention

Question: what type of convention is the montevideo convention

( The Montevideo Convention is a regional U.S. Convention , but the principles contained in this article are accepted everywhere as a precise expression of ordinary international law . )

However , some are wondering if these criteria are sufficient .

(The Montevideo Convention is a regional U.S. Convention, but the principles contained in this article are accepted everywhere as a precise expression of ordinary international law.) However, some are wondering if these criteria are sufficient.


Pojam nacionalna država, za razliku od općenitijeg pojma "država", odnosi se na državu u kojoj prevladava jedna nacija.

Ovaj se oblik države uobičajio tijekom zadnjih nekoliko stoljeća (pogotovo u zadnjih pedeset godina, osim u Africi), pa se danas za većinu država može reći da su nacionalne države. Makar je, primjerice, u Europi postojala svijest o etničkoj pripadnosti, tipična država je obuhvaćala različite narode - tako je primjerice Ugarska obuhvatila prostrana područja nastanjena pretežno Hrvatima, Rumunjima i Slovacima, te mnoga naselja nastanjena drugim etničkim zajednicama, primjerice Srbima i Nijemcima; sve to bez nekog organiziranog nastojanja da se te zajednice mađarizira. Na sličan je način Poljska u svojem povijesnom zenitu od 16. do 18. stoljeća obuhvatila široka područja u kojima je bilo malo ili nimalo Poljaka.

Od 18. stoljeća širi se svijetom sve više ideja o nacionalnoj državi - nacionalizam, koji svoju punu afirmaciju dobiva u Deklaraciji o pravima čovjeka i građanina iz 1789. godine, u čijem članku 3. Francuska revolucija deklarira:  «Izvor suverenosti nalazi se u Naciji. Nijedno tijelo i nijedan pojedinac ne može vladati bez izričitog dopuštenja Nacije.» Time je "nacija", koji se termin do tada koristio da bi se iskazala etnička pripadnost, postala temelj suvereniteta, tj. nije država više počivala na monarhu i tijelu plemstva, nego na širokoj zajednici državljana, koji više nisu ničiji podanici.

Do danas ima država gdje se teško može reći da prevladava jedna nacija. Sve se dodatno komplicira ako se upitamo što je nacija.
Mnoge države, kao što su Belgija i Švicarska, sadrže brojne jezične, vjerske ili etničke skupine, od kojih nijedna nema očiglednu prevlast. Ipak, nacionalni se identitet može izgraditi unatoč tim razlikama, kao što pokazuju Švicarska i Sjedinjene Američke Države.

Bolji primjer suvremene nenacionalne države jest Velika Britanija, koju sačinjavaju četiri nacije: Engleska, Škotska, Sjeverna Irska i Wales. Iako je Engleska u prošlosti vladala Velikom Britanijom, danas to više nije slučaj. Sličan primjer je suvremena Španjolska, u kojoj Baski, Katalonci i Galicijci tvrde da su zasebne nacije, koje se razlikuju od povijesno dominantne Kastilje (španjolski ustav iz 1978. godine spominje "regije i nacionalnosti" unutar Španjolske i implicitno potvrđuje da su oduvijek postojale).

Francuska je kroz povijest uspjela u jedinstvenu nacionalnu državu galskog predznaka uvesti elemente koji su kulturno izuzetno različiti: Bretanja, Akvitanija, Languedoc i Burgundija. Ipak, bila je manje uspješna na Korzici.

U mnogim slučajevima, kao što su Kanada, Švicarska, Sjedinjene Američke Države, Indonezija, Iran, Indija i Kina, radilo se na stvaranju nacionalnog identiteta koji uključuje različite skupine unutar iste nacionalne države.
Kina je zato stvorila pojam "zhonghua minzu" (kineski narod), koji uključuje razne etničke skupine.

Primjeri nenacionalnih država su carstva koja pokrivaju više od jedne nacije, gradovi-države koji mogu biti unutar nacije, talasokracije, nacije ili plemena Indijanaca, koji nemaju svoju državu, kao i suverene korporacije (recimo, British East India Company).  Palestinci se ponekad spominju kao Nacija bez države, što se govorilo i za europske Židove prije službenog osnutka Izraela 1948. godine.

 Izvori

 Vidi još

 Država
 Nacionalizam
 Iredentizam
 Popis država

Kategorija:Država
Kategorija:Politička geografija

Since the 18th century, the idea of a national state – nationalism – has spread to the world, which is fully affirmed in the Declaration of the Rights of Man and Citizen of 1789, in which Article 3 of the French Revolution declares: “The source of sovereignty is in the Nation.

Izvorni znanstveni članak
Nacionalizam, nacija i nacionalna država: imaju li budućnost?
Davorka Matić
Puni tekst: hrvatski pdf 1.032 Kb
str. 75-92
preuzimanja: 2.234
APA 6th Edition
Matić, D. (2005). Nacionalizam, nacija i nacionalna država: imaju li budućnost?. Socijalna ekologija, 14 (1-2), 75-92. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/9132
MLA 8th Edition
Matić, Davorka. "Nacionalizam, nacija i nacionalna država: imaju li budućnost?." Socijalna ekologija, vol. 14, br. 1-2, 2005, str. 75-92. https://hrcak.srce.hr/9132. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Matić, Davorka. "Nacionalizam, nacija i nacionalna država: imaju li budućnost?." Socijalna ekologija 14, br. 1-2 (2005): 75-92. https://hrcak.srce.hr/9132
Harvard
Matić, D. (2005). 'Nacionalizam, nacija i nacionalna država: imaju li budućnost?', Socijalna ekologija, 14(1-2), str. 75-92. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/9132 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Matić D. Nacionalizam, nacija i nacionalna država: imaju li budućnost?. Socijalna ekologija [Internet]. 2005 [pristupljeno 11.10.2022.];14(1-2):75-92. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/9132
IEEE
D. Matić, "Nacionalizam, nacija i nacionalna država: imaju li budućnost?", Socijalna ekologija, vol.14, br. 1-2, str. 75-92, 2005. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/9132. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Članak problematizira restriktivno shvaćanje nacionalizma kao agresivne, netolerantne i reakcionarne doktrine
koja je nespojiva s vrijednostima demokracije i liberalizma. Preko analize povijesne veze između nacionalizma
i moderne države, ističe se da nacionalizam nije tek iracionalna i brutalna sila, već prije svega teorija legitimne vlasti i specifično moderna forma racionalne politike koja je usko vezana uz razvoj demokracije. Također, odbacuje se uvriježeno shvaćanje globalizacije kao sile koja je dovela do urušavanja nacionalnih
identiteta, izazvala krizu legitimnosti nacionalne države i ozbiljno nagrizla s njom povezane forme kolektivne identifikacije. Iznose se argumenti u prilog teze da globalizacija i politička konfiguracija država u širim nadnacionalnim sustavima potiče nacionalizam i pomaže održanju privlačnosti ideološkog formata nacionalne
države. Restriktivno shvaćanje nacionalizma nije u stanju objasniti opstojnost i privlačnu snagu nacionalizma u globaliziranom svijetu zato što ga poistovjećuje s uskogrudnom etnocentričnom sviješću. Previđa se da nacionalizam i internacionalizam nisu suprotstavljene već blizanačke ideologije koje su kao takve dio jedinstvenog
modernog svjetonazora. Nacionalistička svijest je internacionalna svijest koju proizvodi i održava
globalno političko ustrojstvo svijeta i internacionalizacija svjetske politike. Stoga je pogrešno govoriti o
nacionalizmu bez analize odnosa moći na regionalnom i globalnom planu. Ta će analiza smjestiti u istu
ravan i nacionaliste i službene antinacionaliste, promatrajući njihove ideologije kao racionalne odgovore na
problem nejednake raspodjele moći. Uz zaključak da nacionalizam, kao moderni Janus, nije odgovoran samo
za nasilje i rat, već i za to da je svijet, unatoč svemu, danas daleko demokratičniji nego što je to bio prije
1989. godine.
Ključne riječi
nacionalizam, nacija, nacionalni identiteti, globalizacija, nacionalna država, suverenost, službeni antinacionalizam, demokracija
Hrčak ID:
9132
URI
https://hrcak.srce.hr/9132
Posjeta: 5.361 *

Question: when was the declaration of rights of man and citizen written

Question: what is the name of the idea of a national state

Question: when did the idea of a national state start

stoljeća širi se svijetom sve više ideja o nacionalnoj državi - nacionalizam , koji svoju punu afirmaciju dobiva u Deklaraciji o pravima čovjeka i građanina iz 1789 . godine , u čijem članku 3 . Francuska

Question: where is the source of sovereignty according to article 3 of the declaration of the rights of

Question: when did the idea of a national state spread to the world

Question: where is the source of sovereignty in the nation found

Question: what document affirmed the idea of a national state

Since the 18th century , the idea of a national state – nationalism – has spread to the world , which is fully affirmed in the Declaration of the Rights of Man and Citizen of 1789 , in which Article 3 of the French Revolution declares : “ The source of sovereignty is in the Nation .


Gaj Julije Cezar, latinski Cāius Iulius Caesar (Rim, 13. srpnja 100. pr. Kr. – Rim, 15. ožujka 44. pr. Kr.), rimski vojskovođa, političar i pisac.

Najslavniji rimski vladar, Cezar je brojnim vojnim pobjedama znatno proširio utjecaj i vlast Rimskog Carstva. Pobijedivši Pompeja Velikoga u građanskom ratu od 46. pr. Kr. zavladao je kao diktator. Njegova diktatura označava kraj vrhovne vladavine senata u Rimu i početak carstva. Iako je ubijen u atentatu, Rimska Republika je od 27. pr. Kr. i formalno postala Rimsko Carstvo.
mini|lijevo|300px|Rimska Republika za vrijeme Cezara; područja koja je on osvojio su narančasta.
 Životopis
mini|lijevo|200px|Gaj Marije, Cezarov tetak i veliki utjecaj u mladosti.
Cezar je potjecao iz ugledne patricijske porodice Julijevaca. U doba cara Oktavijana, koji je naslijedio Cezara i postao prvi rimski car, u epu Eneida Publije Vergilije Maron veliča Julijevce povezujući ih s legendarnim trojanskim junakom Enejom. Julijevci su bili poznati po kršnosti i visini rasta, a Cezar je jedini bio kržljav i slabašan, iako ga to nije spriječilo da marljivo trenira tjelesne karakteristike, te da postane „krv krvi svoje”.

Cezaru je pruženo vrhunsko onodobno obrazovanje s neizbježnim putovanjem u Grčku gdje je učio govorništvo. Bio je nećak političara Gaja Marija, koji je od 88. pr. Kr. započeo građanski rat s Lucijem Kornelijem Sulom. Marije je umro 86. pr. Kr., a 85. pr. Kr. Cezar je smrću oca sa samo 16 godina postao glava obitelji i postavljen je za flamen Dialis (Jupiterov svećenik). God.84. pr. Kr. Cezar se oženio s Kornelijom, također plemkinjom i kćerkom Lucija Kornelija Cina, Marijeva saveznika protiv Sule. Kada je Sula 82. pr. Kr. postao apsolutni diktator oduzeo je Cezaru sve titule i naredio mu da se razvede. Ovaj je to odbio i otišao iz Rima. Cezarovi prijatelji su ga savjetovali da se ne vraća zbog rizika proskripcije. Jedino činjenica da je imao veze na visokim položajima spasila ga je od gotovo sigurne smrti. Cezar se prijavio u rimsku vojsku i otišao u Malu Aziju, gdje se istaknuo u opsadi Mitilene, potom u sukobu s gusarima u Egejskome moru (75. pr. Kr.) i u Trećem ratu protiv Mitridata. Za pontifexa je bio izabran 75. pr. Kr., a zatim za vojnoga tribuna.Cezar, Gaj Julije, Hrvatska enciklopedija LZMK; Pristupljeno 28. srpnja 2017.. Iako mu je Sula formalno oprostio i pomilovao ga, Cezar se nije vraćao u Rim do Suline smrti, 78. pr. Kr.

Po povratku u Rim Cezar počinje raditi kao odvjetnik. Na toj funkciji istaknuo se kao žestok kritičar i protivnik korupcije kod političara. Cezar je putovao na otok Rod kako bi usavršio govorništvo kod slavnog govornika Apolonija Molona. Na putu su ga zarobili pirati. Kada su namjeravali zatražiti otkupninu od 20 talenata, Cezar im se nasmijao i rekao da očito ne znaju koga su oteli. Na njegov nagovor ovi su zatražili i dobili 50 talenata za Cezarovo puštanje. Čim je pušten Cezar je organizirao potjeru na moru, zarobio pirate koji su ga oteli i osudio ih na smrt razapinjanjem na križu.

69. pr. Kr. umrla je Cezarova prva žena Kornelija tijekom porađaja. Iste godine je umrla i Julija, Cezarova teta. Cezarovi protivnici su ga kritizirali da je Julijin sprovod bio politički proračunljiv i da tu Cezar napada proskripcijske zakone iz Sulinog vremena i time skuplja političke bodove. Cezar je sljedeće godine izabran za kvestora i odlazi u Španjolsku. Po povratku u Rim nastavlja se baviti pravom sve dok 65. pr. Kr. ne postaje kurulski edil. Ta funkcija je uključivala reguliranje prometa, trgovine i ostalih svakodnevnih događaja u Rimu. Posebno je zanimljivo da je to uključivalo i organizaciju igara u Rimskom cirkusu. Proračun za zabavljanje najširih slojeva ljudi bio je ograničen. Cezar nije štedio na novcu i organizirao je dotad najspektakularniju zabavu za narod. Godina je završila tako da je Cezar bio slavan od naroda i poznat, ali je osobno bio prezadužen za ono vrijeme ogromnom svotom od nekoliko stotina zlatnih talenata.
lijevo|mini|270px|Karta Galskog rata
God. 63. pr. Kr. Cezar postaje pontifex maximus. Ta funkcija je obuhvaćala dobivanje nove kuće Domus Publica, bavljenje pitanjima koji se dotiču Rimske religije i, najvažnije za Cezara, rješavanje svih dugova.

Iste godine Cezar je zajedno s Markom Licinijem Krasom optužen pred senatom za urotu koju je pokrenuo rimski političar Lucije Sergije Katalina. Petorica Katalinih bliskih suradnika i prijatelja poslani su u smrt bez suđenja. Iako je konzul Marko Tulije Ciceron zatražio smrtnu kaznu za obojicu, Cezar i Kras su oslobođeni.
mini|270px|Vercingetoriks se predaje Juliju Cezaru, Lionel Royer (1899.)
Cezar je 62. pr. Kr. izabran za pretora. Iste se godine razveo od svoje druge žene Pompeje.
61. pr. Kr. Cezar odlazi kao propretor u Španjolsku, gdje je pacificirao buntovna plemena i preuredio financije, ali i vojnim osvajanjima stekao znatno bogatstvo. 60. pr. Kr. vraća se u Rim i podmiruje sve svoje dugove. 59. pr. Kr. godine Cezar je zajedno s Pompejom i Krasom sklopio prvi trijumvirat. Cilj ovog sporazuma je bio preuzimanje vlasti u Rimskoj republici iz ruku senata. Pompej je bio najčuveniji rimski general, a Kras vjerojatno najbogatiji Rimljanin. Cezar je imao brojne političke veze, pa je ova podjela vlasti bila korisna za sve. Da bi zapečatili savez Pompej je oženio Juliju, Cezarovu jedinu kćer. Iako je ovo bio bez sumnje politički brak, ljubav između Julije i Pompeja je bila obostrana.

Trijumviri su podijelili vlast na način da je Cezar dobio za upravu Galiju. Kao konzul, Cezar je proveo agrarni zakon, a 58. pr. Kr. započeo je Galski rat, koji je trajao do 51. pr. Kr. Rezultat rata je bila potpuna pobjeda Rimljana i pokoravanje srednje Europe. Cezar je postao namjesnik Galije, a 55. pr. Kr. i 54. pr. Kr. poduzeo je dva pohoda protiv Germana; u dva maha (55. pr. Kr. i 53. pr. Kr.) uzalud je pokušao invaziju Britanije.
God. 55. pr. Kr. Pompej i Kras su izabrani ponovo za konzule, a Cezar za prokonzula na rok od još pet godina. Sljedeće godine Cezarova kćer Julija je umrla tijekom porođaja. Kras je poginuo 53. pr. Kr. u bitci kod Harana gdje ga je porazio partski zapovjednik Surena. Nakon Julijine i Krasove smrti Pompej i Cezar se počinju međusobno udaljavati u stajalištima, što konačno dovodi i do građanskog rata između njih.

 Građanski rat

Dok je Cezar još uvijek bio u Galiji, Pompej je u Rimu zadobio većinu u senatu. Kada je Cezaru istekao petogodišnji rok prokonzula, 50. pr. Kr., Senat je pozvao Cezara da se pojavi sam u Rimu, te da prije toga raspusti svoju vojsku. Cezar je znao da će u Rimu biti bespomoćan bez imuniteta kao konzul, ili ako nema zaleđe koje mu donosi zapovjedništvo nad legijama. Cezar je odbio naredbu senata i 10. siječnja 49. pr. Kr. prešao s vojskom rijeku Rubikon. Rubikon je bila granica s Italijom i to je označilo početak građanskog rata. Predaja tvrdi da je prilikom prelaska Rubikona Cezar izrekao Alea iacta est! („Kocka je bačena!”).
mini|lijevo|Denar s glavom Julija Cezara iz ožujka ili travnja 44. pr. Kr.; Na stražnjoj strani je Venera koja drži Viktoriju i žezlo.
Mnogi senatori su pobjegli iz Rima jer nisu znali da Cezar ima svega jednu legiju sa sobom. Pompej je imao mnogo veću vojsku i Cezar mu je nudio pregovore i mogućnost da obnove savezništvo, što je Pompej odbio. Osiguravši zaleđe u Italiji, Africi i Španjolskoj, Cezar je krenuo u potjeru za Pompejom. Prekretnicu u građanskom ratu donosi bitka kod Farsala u Tesaliji, 48. pr. Kr. Cezar je tu pobijedio dvostruko veću vojsku, a Pompej je pobjegao u Egipat. Cezar je nastavio potjeru prema Egiptu. Dok se tamo nalazio, protiv njega su se pobunili stanovnici Aleksandrije, koji su ga 5 mjeseci držali blokiranog, i u nekoliko trenutaka doveli na rub propasti. No, sa svega 3200 pješaka i 800 konjanika Cezar se ipak održao vještom pripremom utvrđenja i smjelim manevrima kojima je sačuvao vezu s morem. Ovladao je ponovo Aleksandrijom tek kada mu je u pomoć, s pojačanjima, stigao Mitridat iz Pergama (Μιθρδατοης ό Περγαμηνός). Kasnije je u bitci kod Nila pobijedili Ptolemeja XIII. u i prepustio upravu Egipta svojoj saveznici Kleopatri VII. Zatim je sredio prilike u Judeji i Siriji i munjevito pobijedio i pontskog kralja Farnaka II. u bitci kod Zele, 47. pr. Kr. Nakon te bitke poslao je senatu čuvenu poruku Veni, vidi, vici („Dođoh, vidjeh, pobijedih”). U međuvremenu Pompej je ubijen kraj Peluzija. Cezar je pobijedio protivnike i u bitci kod Thapsusa, 46. pr. Kr. i Gnej Pompeja, sina Pompeja Velikog, u bitci kod Munde, 45. pr. Kr.
mini|300px|Rimska Republika uoči Cezarova ubojstva 44. pr. Kr.
Vrativši se u Rim, 46. pr. Kr., Cezar je po treći put postao konzul zajedno s Markom Emilijem Lepidom, a kao namjesnik Ilirika stišao je (46. pr. Kr.) ilirski ustanak. God. 45. pr. Kr. postaje jedini konzul, čime postaje apsolutni diktator i sva vlast u Rimskom Carstvu je u njegovim rukama. Kao „apsolutni monarh” proglasio je opću amnestiju, provodio državne reforme, sređivao sudstvo, povećavao broj senatora i spremao mjere za osiguranje granica. Cezar i Kleopatra su održavali svoju vezu koja je započela u Egiptu i ona mu je rodila sina, Cezariona. Nisu se nikada vjenčali, ali u Rimu se ova veza nije smatrala preljubom, te je Kleopatra nekoliko puta odsjela u njegovoj vili u Rimu, s druge strane Tibera.Joyce E. Salisbury, Cleopatra VII, Women in the ancient world, Santa Barbara, CA: ABC-CLIO, 2001., str. 52.  God. 44. pr. Kr. Cezar postaje konzul po peti put, ovaj put zajedno s Markom Antonijem.

 Cezarovo ubojstvo

mini|300px|Cezarovo ubojstvo, Vincenzo Camuccini (1798.)
Na vrhuncu njegove moći Cezara je usmrtila skupina senatora u atentatu prilikom ulaska u Senat, na ožujske Ide (15. ožujka) 44. pr. Kr. Uboden je noževima 23 puta. Na čelu urote nalazili su urotnici iz patricijskih redova : Marko Junije Brut, Gaj Kasije Longin i Gaj Trebonije. Prema tradiciji Cezarove posljednje riječi upućene Brutu su bile (nekoliko verzija):

Καὶ συ τέκνον? (grčki, "I ti, sine?")
Tu quoque, Brute, filī mī! (latinski, "Zar i ti, Brute, sine moj!")
Et tu, Brute? (latinski, "I ti, Brute?")
Etiam tu, mi fili Bruti! (latinski, "Zar i ti, (moj) sine Brute")

Nakon Cezarovog ubojstva stvoren je drugi trijumvirat između Marka Antonija, Oktavijana i Marka Emilija Lepida. Kada su se trijumviri obračunali s Cezarovim ubojicama (svi su ili ubijeni ili počinili samoubojstvo) izbio je novi građanski rat između Oktavijana s jedne i Marka Antonija i Kleopatre VII. s druge strane. Pobjedom u pomorskoj bitci kod Akcija, 31. pr. Kr., Oktavijan je ostao samovladar a od 27. pr. Kr. i službeno prvi Rimski car.

Ostavština
thumb|C. Iulii Caesaris quae extant, 1678

Cezar je bio velik strateg i dobar taktičar. U svojim pohodima primjenjivao je brze pokrete četa, stalne ofenzive, nepoštedne borbe i represalije. Istaknuo se i kao pisac: jedan je od glavnih predstavnika rimske proze. Jednostavno i koncizno opisao je svoje ratovanje u Galiji u memoarima Komentari o galskom ratu (Commentarii de bello Gallico, u 7 knjiga kojima je Aulo Hircije dodao osmu), a građanski rat protiv Pompeja u djelu Komentari o građanskom ratu (Commentarii de bello civili, u 3 knjige). Težio je za prividnom objektivnošću (o sebi govori u trećem licu). Djela su, iako pisana s apologetskom i političkom nakanom, izvor povijesnih, vojnih i drugih zanimljivosti, a zbog čistoće jezika i elegancije stila pripadaju uzorima klasičnoga latiniteta. Bavio se i filološkim radom; njegovo djelo O analogiji (De analogia) sačuvano je u ulomcima.

Cezar je na temelju sunčane godine uveo nov kalendar, koji se po njegovu imenu naziva „julijanski kalendar”. Njime se i danas služi Pravoslavna crkva. Od njegova nadimka nastali su kasniji vladarski naslovi: u Rimljana caesar, u Talijana cesare, u Nijemaca Kaiser, u nas cesar i car. Njegov život opisali su u antičko doba Svetonije i Plutarh, a kasnije je postao temom mnogih umjetničkih ostvarenja.

Najpoznatije djelo o njegovom životu je drama Julije Cezar (drama) koju je oko godine 1599. napisao William Shakespeare, a George Frideric Handel je 1724. skladao najpoznatiju operu o Cezaru, Giulio Cesare.

Najpoznatije moderno djelo o njegovom životu je drama Cezar i Kleopatra, koju je napisao George Bernard Shaw 1898. god. Ona je poslužila kao temelj raskošnom filmu iz 1945. god., Cezar i Kleopatra (1945.) u kojemu Cezara utjelovio Claude Rains, a Kleopatru Vivien Leigh.

Izvori

 Apijan iz Aleksandrije, Građanski rat, knjiga 13.
 Plutarh, Cezarov život
 Svetonije, Cezarov život
 ”Aleksandrijski rat”, U: Vojna enciklopedija, sv. 1., Beograd: Izdanje redakcije Vojne enciklopedije, 1970., str. 92–93.
G. Veith, Geschichte der Feldzüge C. Caesars, Wien, 1906.

 Vanjske poveznice

Julius Caesar
Quotes from Julius Caesar on Wikiquote
Latinski Wikicitati

Kategorija:Rimski vojskovođe
Kategorija:Rimski diktatori
Kategorija:Rimski književnici
Kategorija:Konzuli Rimske Republike

Cezar, Gaj Julije (latinski Gaius Iulius Caesar [g:a'i·us ju:'li·us kại'sar]), rimski vojskovođa, državnik i pisac (Rim, 12. ili 13. VII. 100. ili 102. pr. Kr. – Rim, 15. III. 44. pr. Kr.). Osvajač Galije, nakon građanskoga rata protiv Gneja Pompeja Magna postao je doživotni diktator, čime je započela preobrazba Rima iz republike u carstvo; ubijen u Senatu. Postavši u zapadnome kulturnom krugu sinonim za autokratskog vladara, ali i za vještog vojskovođu uz bok Aleksandru Velikomu te, mnogo poslije, Napoleonu Bonaparteu, njegovo je ime u mnogim europskim jezicima u srednjem vijeku dalo riječ za vladara (njem. Kaiser, rus. царь, hrv. cesar, car). Ime mu je zapamćeno i u reformi računanja vremena koju je proveo 45. pr. Kr., koje se naziva julijanskim kalendarom, a po njemu je nazvan mjesec srpanj (juli).
Mladost i rana vojna služba
Rođen u patricijskoj obitelji Julijevaca (Iulii), njegov otac Gaj Julije Cezar (oko 140. do 85. pr. Kr.) bio je prokonzul Azije, a majka Aurelija (oko 120. do 54. pr. Kr.) iz utjecajne pučke obitelji Aurelia Cotta. Odrastao i formiran u doba Savezničkoga (91. do 89. pr. Kr.) te građanskoga rata (89. do 82. pr. Kr.), Cezar se zarana povezao s protivnicima Kornelija Lucija Sule, konzulima Gajem Marijem, suprugom očeve sestre Julije, i Lucijem Kornelijem Cinom koji ga već 84. pr. Kr. postavlja u službu Jupiterova svećenika (flamen Dialis) i daje mu kćer Korneliju u brak. Nakon uspostave Suline diktature 82. pr. Kr. razriješen je dužnosti te mu je oduzet imetak pa prihvaća vojnu službu u Maloj Aziji, gdje se Rim sukobljavao s Pontom (tzv. Mitridatski ratovi); povjerena mu je diplomatska misija u Bitiniji, na dvoru Nikomeda IV. Filopatora, a istaknuo se u opsadi Mitilene 81. pr. Kr., zasluživši odlikovanje za hrabrost. Nakon Suline se smrti 78. pr. Kr. vraća u Rim i djeluje kao tužitelj protiv Sulinih pristaša, došavši na glas kao vrstan govornik. Na putu za Rodos 75. pr. Kr. zarobili su ga cilicijski pirati; nakon što je otkupljen s plaćeničkim je brodovljem uhvatio te smaknuo pirate; potom je, u Trećem mitridatskom ratu 75. do 74. pr. Kr., u Aziji zaustavio prodor Mitridata VI. Eupatora.
Politički uspon i Prvi trijumvirat
Cezaru je politička čast u Rimu vraćena primitkom u svećenički kolegij (collegium pontificum), gdje je naslijedio mjesto majčina brata Gaja Aurelija Cotte (124. do 73. pr. Kr.), 71. pr. Kr. je izabran za jednoga od 24 vojna tribuna, a uskoro postaje član Senata i 69. pr. Kr. kvestor u Daljoj Hispaniji (Hispania Ulterior). Iste godine umiru mu supruga Kornelija i tetka Julija; za obje je održao ceremonijalne nadgrobne govore na Forumu u kojima je, prvi put nakon Suline smrti, u svečanoj procesiji javno prikazao trijumfalan Marijev lik, čime je simbolički preuzeo njegovu ulogu zagovornika puka. Gradi političku mrežu ženidbom sa Sulinom unukom Pompejom 67. pr. Kr. (brak je raskinut 61. pr. Kr.) i senatskom potporom Gneju Pompeju Magnu. Upravitelj je Apijeve ceste 66. pr. Kr., koju obnavlja o svojem trošku, a kao kurulski edil 65. pr. Kr. priređuje, zadužujući se da bi učvrstio popularnost, veličanstvene javne igre za kojih je obnovio Marijeve trofeje iz pobjeda nad Jugurtom, Cimbrima i Teutonima. Prvu veliku političku pobjedu ostvaruje 63. pr. Kr. kada je izabran na čelo svećeničkoga kolegija (postavši pontifex maximus); iste se godine nakon Katilinine urote, s kojom su ga povezivali, usprotivio smaknuću urotnikâ. Sljedeće godine biran za pretora, razračunava se s Pompejevim suparnicima, a zbog dugova povezuje se s Markom Licinijem Krasom; 61. do 60. pr. Kr. kao propretor upravlja Hispanijom Ulterior, gdje je pacificirao buntovna plemena Luzitanaca, stekavši pravo na vojničku počast (titulu imperatora i trijumf prigodom ulaska u Rim) koje se, želeći se kandidirati za konzula, odrekao nakon što mu je odbijeno da se kandidira in absentia. Neformalni politički savez s Pompejom (kojemu daje kćer Juliju u brak) i Krasom (tzv. Prvi trijumvirat) sklopio je 60. pr. Kr. Za jednoga od dvojice konzula biran je 59. pr. Kr. te provodi agrarni zakon kojim su Pompejevim veteranima dodijeljena imanja, a gradskoj sirotinji nastambe, ogradivši se od privida radikalne reforme (država je otkupila zemljišta od zemljovlasnika); ni njegov zakon protiv magistratskog iskorištavanja provincija nije naišao na otpor u Senatu.
Vojne pobjede u Galiji i preuzimanje vlasti
Cezaru je kao prokonzulu 59. pr. Kr. posebnim zakonom (Lex Vatinia) dodijeljena petogodišnja uprava nad Ilirikom i objema Galijama (Gallia Cisalpina i Gallia Transalpina) te zapovjedništvo nad četirima legijama kojima je samoinicijativno pridružio još četiri. Suzbijanjem prodora Helvećana 58. pr. Kr. Cezar je započeo Galski rat, pokorivši keltska plemena Belga i Nerva, prešavši rijeku Rajnu (pokorio je dva germanska plemena), a dvaput i Engleski kanal (invazija na Britaniju nije međutim bila uspješna). U bitki kod Alesije 52. pr. Kr. ugušio je ustanak Gala predvođenih Vercingetoriksom te je do 50. pr. Kr. učvrstio rimsku vlast nad cijelom Galijom. Cezar se tim vojnim pobjedama koristio u prvome redu za otplatu dugova, stjecanje financijske i vojne moći te političkog utjecaja u Rimu.
Nakon obnove trijumvirata 56. pr. Kr. Pompej i Kras izabrani su sljedeće godine za konzule, a Cezaru je na pet godina produžena uprava nad objema Galijama i Ilirikom. Julijina smrt pri porodu 54. pr. Kr. i Krasova pogibija 53. pr. Kr. dovele su do razlaza Cezara i Pompeja. Do potpune političke krize došlo je 50. pr. Kr. kada je Senat otvorio pitanje Cezarova, ali i Pompejeva razvojačenja; nakon što nije uspio dogovor oko istodobnog svršetka njihovih prokonzulskih ovlasti, Senat je početkom 49. pr. Kr. imenovao novoga prokonzula u Galijama i odbio kandidaturu Cezara, koji je tražio i trijumf zbog osvajanja Galije, za konzula in absentia, zaobišavši veto pučkih tribuna proglašenjem izvanrednoga stanja (senatus consultum ultimum), a Cezara državnim neprijateljem. Građanski rat započeo je formalno 10/11. I. 49. pr. Kr. kad je Cezar s jednom legijom iz Cisalpinske Galije krenuo prema Rimu, prešavši graničnu rječicu Rubikon (→ alea iacta est!). Brzo preuzevši vlast nad talijanskim poluotokom, nakratko je proglašen za diktatora, a potom biran za konzula; prvo pod nadzor stavlja hispanijske provincije, pa 48. pr. Kr. u Tesaliji pobjeđuje Pompejevu vojsku te nastavlja potjeru prema Egiptu (ondje je Pompeja te godine dao ubiti kralj Ptolemej XIII.), 47. pr. Kr. porazivši Ptolemejevu vojsku i prepustivši upravu Kleopatri VII., s kojom je u izvanbračnoj vezi dobio sina Cezariona (Ptolemeja XV. Filopatora Cezara). Iste je godine osvojio Pont; tom je prigodom nastala njegova glasovita poruka Senatu »dođoh, vidjeh, pobijedih« (veni, vidi, vici). Trijumf za pobjede u Galiji, Egiptu i Pontu priređen mu je u Rimu 45. pr. Kr.
Cezar se pet puta dao birati za konzula i triput za diktatora s ovlašću imenovanja magistrata, a 44. pr. Kr. dao se proglasiti doživotnim diktatorom (dictator perpetuus); držeći istodobno više položaja, stvorio je u Rimu nov, zapravo monarhistički oblik vladavine, iako su zadržane stare republikanske ustanove. Pokušaj spašavanja republike, a zapravo moći senatske aristokracije, bila je urota oko 60 senatora koji su, na čelu s Markom Junijem Brutom, Gajem Kasijem i Gajem Trebonijem (92. do 43. pr. Kr.), na tzv. Martovske ide 15. III. 44. pr. Kr. u Senatu ubili Cezara zadavši mu 23 uboda nožem. Prema nekim izvorima Cezar se, umirući, obratio Brutu na grčkome riječima: »Zar i ti, sinko?« (καὶ σὺ τέκνον). Ipak, politički procesi u rimskoj državi bili su nezaustavljivi: nakon novoga građanskog rata Cezarov je nećak i posinak Oktavijan (August) već 31. pr. Kr. postao samovladar (princeps), nositelj svih dužnosti po uzoru na Cezara, a republika je prerasla u principat, odnosno carstvo. Od 27. pr. Kr. Oktavijan je nosio naslov Imperator Cezar, božji sin, uzvišeni (Imperator Caesar divi filius Augustus), a od 69. titula »cezar« označavala je pravnoga nasljednika carskoga prijestolja u Rimu.
Velik vojni strateg i taktičar, Cezar je primjenjivao brze pokrete četa, stalne ofenzive, bespoštedne borbe i represalije nad stanovništvom. Premda je uživao naklonost puka, rimska aristokracija držala ga je neprijateljem stečenih povlastica. Njegovo zakonodavstvo nije težilo dalekosežnoj promjeni rimskoga republičkog ustava, nego je ponajprije bilo posljedica potrebe nužnih reformi (povećanje broja magistrata za upravu nad novoosvojenim teritorijima, popunjavanje Senata novim članovima i stvaranje novih patricija, dodjela rimskoga građanskog prava mnogobrojnim gradovima sjeverno od rijeke Po, oprost dugova) uslijed promijenjenih društvenih okolnosti kasne Rimske Republike. Cezarova vlast nakon 48. pr. Kr. više pruža dojam hitnje i improvizacije u kriznom razdoblju nego ostvarenje osmišljena plana da se domogne autokratske vlasti.
Književno djelo
Svojim je historiografskim memoarskim djelima Cezar jedan od glavnih predstavnika rimske proze. Jednostavno i koncizno, premda pristrano, opisao je svoje ratovanje u Galiji u Komentarima o Galskom ratu (Commentarii de bello Gallico), objavljenima najkasnije 46. pr. Kr. u sedam knjiga kojima je Aulo Hircije dopisao osmu. Građanski rat protiv Pompeja opisao je u Komentarima o građanskom ratu (Commentarii de bello civili, u tri knjige, 47. pr. Kr.). Uporaba etnografskih digresija, tumačenje sakrivenih uzroka u umetnutim govorima te izmjena upravnog i neupravnoga govora bitne su značajke njegove proze, a postupno uvođenje dramatizacije upravnih govora u oba djela upućuje na svjesno umjetničko oblikovanje sadržaja. Uživljavanju čitatelja u događaje služe i pripovjedne dionice u kojima se prikazuju zapovjednikova osobna razmišljanja o događajima. Brzini pripovijedanja pridonosi česta uporaba apsolutnog ablativa, historijskoga prezenta i historijskih infinitiva. Osobito je obilježje Cezarova stila jezični purizam i pozoran odabir riječi (nije se služio sinonimima ni po cijenu ponavljanja) kojima teži za pogođenim izrazom. Duže rečenice rabio je za osobna promišljanja, a kraće za živ opis događaja.
Kvintilijan i Ciceron isticali su Cezara kao jednoga od najvećih govornika svojega doba, hvaleći snagu, biranost (elegantia Caesaris) i čistoću njegove latinštine. Sačuvali su se različiti ulomci njegovih govora: pravosudni govor iz 77. pr. Kr. protiv prokonzula Makedonije, Sulina pristaše Gneja Kornelija Dolabele, kao i nadgrobna slova za tetku Juliju te prvu suprugu Korneliju. Nije sačuvana invektiva protiv Ciceronova slavljenja Marka Porcija Katona Utičkog, Cezarova gorljiva političkoga protivnika (Anticatones); njegovi su memoari puni hortativnih govora postrojbama. U govorima je izbjegavao razrađenost, postižući silovit učinak jednostavnošću i jasnoćom izraza i držeći se pravilnih jezičnih oblika. Bavio se i filološkim radom; Ciceronu je posvetio svoje djelo O jezičnoj dosljednosti (De analogia) koje je sačuvano u ulomcima. Sačuvani su i ulomci njegovih pisama, a potonji pisci navode mnogobrojne njegove izjave (Dicta Caesaris).
Na hrvatski su mu djela prevodili Koloman Rac (Gaja Julija Cezara Galski i Gradjanski rat), Zvonimir Doroghy (Galski rat) i Ton Smerdel (Moji ratovi).
Povijesni značaj
Cezarov književni i historiografski lik započinje život već u njegova političkog pristaše Salustija u Katilininoj uroti, gdje se ističu njegova razboritost i uzdržljivost. Velej Paterkul u Rimskoj povijesti ističe Cezarovo milosrđe. U Farzaliji ga pak Lukan prikazuje kao beskrupuloznog zločinca »okaljana krvlju tesalskoga pokolja«. Svetonije u Životopisima careva i Plutarh u Usporednim životopisima napisali su biografije koje su odredile kasnije razumijevanje Cezarova života i povijesne važnosti, istaknuvši privatne i psihološke značajke njegove ličnosti. Apijan ga je u Rimskoj povijesti usporedio s Aleksandrom Velikim. Presudno su za recepciju Cezarova lika u romanskim zemljama djelovale pozitivna slika u Paklu Dantea Alighierija (Cezar je, kao čestiti poganin, smješten u limb, dočim su njegove ubojice kao izdajnici u devetome krugu pakla) i Petrarkinim Znamenitim muževima. Vrhunac moderne recepcije doseže 1599. u tragediji Julije Cezar (The Tragedy of Julius Caesar) Williama Shakespearea, odakle se raširila latinska verzija navodne Cezarove samrtne replike (»Zar i ti, Brute?« – Et tu, Brute?). Dramski su ga obradili i Pierre Corneille (Smrt Pompejeva – La Mort de Pompée, 1643) te George Bernard Shaw (Cezar i Kleopatra – Caesar and Cleopatra, 1898), a Thornton Wilder u epistolarnome romanu Martovske ide (The Ides of March, 1948), uz mnogobrojne prikaze u popularnoj književnosti, filmu i televiziji (napose one koje se bave njegovim i Kleopatrinim odnosom); Shawova drama ekranizirana je 1945., a Shakespeareova više puta (najistaknutija je ekranizacija Shakespearea 1953. u režiji Josepha L. Mankiewicza, koji je 1963. režirao i film Kleopatra – Cleopatra). U kazalištu i na filmu glumački su ga utjelovili Molière, Barton Booth, Johnston Forbes-Robertson, Orson Welles, Claude Rains, John Gavin, Cedric Hardwicke, Rex Harrison, John Gielgud, Alec Guinness, Klaus Maria Brandauer, Alain Delon, Christopher Plummer, Timothy Dalton i Jim Broadbent. Na njegov status u europskoj kulturi upućuje i Cezarov lik u parodijskom prikazu Galskih ratova u francuskome stripu Asterix Renéa Goscinnyja i Alberta Uderza i njegovim filmskim adaptacijama.

Question: where did caesar go during the mithilene occupation

Question: when did the gaj julije cezar fight the gusars

Question: where did gaj julije cezar fight in the egean

Question: who was the first roman emperor to go to little asia

Question: what occupation did caesar take part in in little asia

Question: what was the fate of gaj julije cezar

Question: in which sea did gaj julije cezar fight the gus

Question: who did caesar fight in the egean sea

The only fact that he had links on high positions saved him from almost secure death .

Caesar logged in to the Roman army and went to Little Asia , where he highlighted himself in the Mithilene occupation , then in the struggle with the Gusars in the Egean Sea ( 75 BC ) .

The only fact that he had links on high positions saved him from almost secure death. Caesar logged in to the Roman army and went to Little Asia, where he highlighted himself in the Mithilene occupation, then in the struggle with the Gusars in the Egean Sea (75 BC).