Andrija Kačić Miošić (Brist kraj Makarske, 17. travnja 1704. – Zaostrog, 12. prosinca 1760.), bio je hrvatski pučki pjesnik i fratar, vezan životom uz franjevački samostan u Zaostrogu.Andrija Kačić Miošić, samostan-zaostrog.com, pristupljeno 27. svibnja 2020. Njegova knjiga Razgovor ugodni naroda slovinskoga, iz 1756. godine, jedno je od najvrjednijih djela hrvatske književnosti 18. stoljeća i jedna od najčitanijih i najizdavanijih knjiga hrvatske dopreporodne književnosti uopće.Hrvatski biografski leksikon: Kačić Miošić, Andrija, Davor Dukić (2005.), preuzeto 21. srpnja 2013.

 Životopis
Andrija Kačić Miošić rodio se u Bristu kraj Makarske 1704. godine. Na krštenju je, 17. travnja 1704. godine, dobio ime Antun, a Andrija mu je najvjerojatnije bilo redovničko ime. Od 1751. godine potpisivao se prezimenom Kačić nakon što je u Veneciji ovjerovio svoje obiteljsko stablo koje je sam sastavio a po tom rodoslovlju, vjerodostojnost kojega je dvojbena, njegova bi obitelj trebala pripadati rodu Kačića, odn. Kačićima koji su polovicom 17. stoljeća dobili mletačko plemstvo. Kačić je svoju osnovnu izobrazbu stekao u samostanu u Zaostrogu između 1716. i 1721. godine, pristupivši Franjevačkomu redu 1720. godine. Viši (trogodišnja filozofija) i visoki (četverogodišnja teologija) franjevački studij vjerojatno je polazio u Osijeku a po povratku u Dalmaciju primio je više svećeničke redove: 1727. subđakonat u Šibeniku (1728.), đakonat u Skradinu i prezbiterat u Šibeniku. Od 1730. godine bio je učiteljem u filozofskoj školi u zaostroškom samostanu a od 1735. do 1745. godine predavačem (lector generalis) na Generalnom bogoslovnom učilištu u Šibeniku. Nakon desetogodišnje lektorske službe general Reda dodijelio mu je naslov jubilato de numero, čime je stekao pravo sudjelovanja na zborovima Franjevačke Provincije Presvetoga Otkupitelja i na sastancima njezine uprave. Od 1745. godine živio je u franjevačkom samostanu u Sumartinu, a od 1750. godine pa do kraja života u Zaostrogu. Po usmenoj tradiciji umro je 1760. godine od upale pluća dobivene u nevremenu na Neretvi dok je dvojici siromaha pomagao u prošnji.

mini|desno|200px|Nadgrobna ploča Andriji Kačiću Miošiću unutar Crkve Uznesenja Blažene Djevice Marije u sklopu franjevačkog samostana Sv. Marije u Zaostrogu

U sklopu franjevačkog samostana Sv. Marije u Zaostrogu, iza samog praga glavnog ulaza župne crkve Uznesenja Blažene Djevice Marije, nalazi se fra Andrijin grob, a na ulazu u grobnicu 1890. godine postavljena je mramorna ploča s posvetom u stihovima fra Gabre PuratićaFra Karlo Jurišić, Fra Andrija Kačić Miošić (Brist, 1704. – Zaostrog, 1760.), franjevci-st.com, pristupljeno 27. svibnja 2020.:

POKOJ TEBI STARČE MILOVANE!KOJI RODU PISMARICU DADES KORABLJICOM DA MU VIDA JADEDOK MU ZORA BOLJEG DANA SVANEHLADNU PLOČU ŠTO TI KOSTI SKRIVAHARAN NAROD POBOŽNO CELIVA+1760.

 Književno stvaralaštvo
Na njega je i njegovo prosvjetiteljsko djelovanje snažan utjecaj imao je Filip Grabovac.Proleksis enciklopedija: Grabovac, Filip, preuzeto 21. srpnja 2013. Kao toliki drugi, napisao je i on filozofski traktat na latinskome jeziku naslovljen Elementa peripatheticae", radi se o priručniku skolastičke logike (logica minor) napisan prema učenju franjevačkoga teologa i filozofa I. Dunsa. Scota. Priručnik je podijeljen na tri dijela: u prvome, najdužem, raspravlja o pojmu, pri čemu na tragu skotističke filozofije, logiku čvrsto povezuje s gramatikom. U drugim je dijelovima, u kojim više raspravlja o sudu, odnosno argumentaciji i dokazivanju, više slijedio Aristotelovu logiku. U posveti knjige K. M. napomenuo je da ima dogotovljen drugi dio logike, fiziku i metafiziku, no nijedan od tih dijelova ukupnoga onodobnoga studija filozofije na franjevačkim učilištima nije izdao niti su ta djela dosad pronađena u rukopisima. Izdao je i kroniku naslovljenu Korabljica (1760.) u kojoj prenosi dijelove iz drugih autora, pa i Pavla Rittera Vitezovića, ali je trajno mjesto u hrvatskoj književnosti zauzeo knjigom stihova i proze Razgovor ugodni naroda slovinskoga(1756.), najpopularnijom hrvatskom pučkom knjigom: doprla je u malo vremena u sve krajeve Hrvatske i ostala popularnom više od jednoga stoljeća.Dubravko Jelčić, Povijest hrvatske književnosti: tisućljeće od Baščanske ploče do postmoderne, Naklada Pavičić, Zagreb, 2004., 2. znat. proš. izd., , str. 120.-122. Odigrala je ključnu ulogu u pobjedi novoštokavskoga narječja kao općehrvatskoga nacionalnoga izraza. Mnogi su je čitatelji držali narodnom pjesmaricom.Dubravko Jelčić, Povijest hrvatske književnosti: tisućljeće od Baščanske ploče do postmoderne, Naklada Pavičić, Zagreb, 2004., 2. znat. proš. izd., , str. 122. Stihom narodne pjesme, desetercem, s osloncem na Orbinija i Vitezovića, u njoj se priča i pjeva o povijesti naroda “slovinskoga” od najstarijih vremena do njegovih dana, a slovinstvo mu je od Jadrana do Sjevernog mora, kao i Gunduliću. Njome promiču u svečano-patetičnom hodu poznati junaci slavnih naših obitelji iz vremena borbe s Turcima, a u svojim prezimenjacima čitatelji su “otkrivali” svoje pretke, pa se u svom ponosu i poistovjećivali s njima.

 Razgovor ugodni naroda slovinskoga
mini|200px|Ivan Rendić: Spomenik Andriji Kačiću Miošiću u Zagrebu
mini|200px|Ivan Rendić: Spomenik Andriji Kačiću Miošiću u MakarskojRazgovor ugodni naroda slovinskoga jedno je od najvrjednijih djela hrvatske književnosti XVIII. stoljeća i jedna od najčitanijih i najizdavanijih knjiga hrvatske dopreporodne književnosti. Tiskana je u Veneciji 1756. godine. Djelo sadrži svjetovnopovijesnu tematiku, izmjenjuju se stih i proza. Knjiga je za Kačićeva života doživjela dva izdanja (1756. i 1759.). Drugo izdanje (1759.), tiskanje kojega je Kačić Miošić osobno nadgledao, znatno je prošireno, sadržava 136 pjesama, a u prvome je bila 41 pjesma. Sve pjesme iz prvoga ušle su u drugo izdanje, a dvadesetak ih je izmijenjeno. Tematski se krugovi knjige nižu kronološki, kao i kompozicija svakoga od njih. U prvim njezinim dijelovima, u kojima se tematizira srednjovjekovna povijest slavenskih naroda, prevladava proza nad stihom. Ondje se nalaze gotovo svi prozni dijelovi koji nemaju stihovani pandan. U drugom je dijelu knjige obratno, Kačić Miošić je usredotočen na kršćansko-turske sukobe, potom sve više na okršaje u Dalmaciji za vrijeme mletačko-turskih ratova u XVII. i XVIII. stoljeću. Čitatelju, odnos s Osmanskim Carstvom prikazuje kao neriješen, kao jedno trajno nestabilno pitanje koje je izvor stalnih sukoba. Međutim Kačić Miošić kod čitatelja ne širi mržnju čak niti prema Turcima, nego i njihove ratnike i vojskovođe prikazuje kao hrabre i inteligentne ljude – ne kao krvožedne demone ili zločince. Kačić Miošić događaje najčešće prikazuje pjesmama. Sudaraju li se sadržajno proza i stih, prozni dijelovi uvijek prethode pjesmama koje, u cijelosti ili dijelom, ponavljaju sadržaj proze ili se na nj nadovezuju. Odnos prema drugim narodima - Srbima, Mađarima, Albancima, Talijanima – prožet je snošljivošću i pozitivnim stavom: taj Kačićev pristup odudara od "prosvjetiteljske" mode 18. stoljeća, kada se nacionalne inteligencije okupljene oko projekata podizanja modernih europskih nacija nadmeću u širenju nacionalističkih pogleda, koji su više nego redovito uključivali sustavnu izgradnju negativnih stereotipa o konkurentskim narodima.

Pri pisanju Razgovora ugodnoga poslužio se narodnim pjesmama; držao je da je čuvanje povijesne uspomene njihova središnja funkcija, što je napisao u predgovoru prvomu izdanju knjige, a svoj je posao vidio upravo u pisanju pjesama po uzoru na narodne, sadržaj kojih bi, sastavljen prema vjerodostojnim izvorima, trebao sadržavati povijesnu istinu. Taj postupak možda najbolje ilustrira "Pisma od grada Zadvarja", koju je u prvom izdanju sastavio onako kako ju je »čuo pivati«, a u drugom ponešto izmijenio »budući istorije štio i drugačije od mudri ljudi razumio«. Čitatelji, ali i književni povjesničari uglavnom su djelo recipirali kao zbirku pjesama. Prvi proučavatelji držali su da je Kačić Miošić samo prikupio narodne pjesme. Od kraja XIX. st., kad se već znalo da je autor svih ili gotovo svih pjesama, povjesničari književnosti nastojali su utvrditi poetičke razlike između njegovih i »pravih narodnih pjesama«. Međutim, zanemarivo je malen dio poznatih zapisa usmene epike nastao prije Razgovora, a golema većina tek nakon druge polovice XIX. stoljeća što, zbog popularnosti Kačićeve knjige, mrsi pitanje pravoga smjera utjecaja. Na kompozicijskoj se razini ipak mogu izdvojiti pjesme kakve poetika usmene epike ne poznaje. Uz one s jedinstvenom fabulom, koje prevladavaju u prvom dijelu i po kompoziciji se često ne razlikuju od usmenih epskih pjesama, napisao je i mnogobrojne pjesme kataloške kompozicije i dominantno pohvalničke funkcije, u kojima se nižu imena likova s kratkim atribucijama i najčešće vrlo jezgrovitim prikazom njihovih junačkih djela. Takve pretežu u drugom dijelu knjige, posebice u tematiziranju mletačko-turskih ratova u Dalmaciji. Među fabularnim pjesmama mogu se izdvojiti one koje s usmenoepskima dijele zajedničke teme, npr. bijeg iz ropstva (br. 8, 10), junački megdan (br. 22, 67, 86, 93), junačka ženidba (br. 43), ispunjenje junačkoga zadatka (br. 91, 121, 124), pogranično robljenje (br. 89, 90, 92). I na jezično-stilskoj razini uočljiva je velika podudarnost Kačićevih i narodnih pjesama pa je zanimljivo izdvojiti izraze koji bi karakterizirali Kačićeve, ali ne i usmene narodne pjesme nastale bez utjecaja njegove knjige.

Za razliku od usmenih epskih pjesama, u kojima se rima javlja samo kao povremeno stilsko obilježje, u Razgovoru, napose među pjesmama kataloške kompozicije i izražene pohvalničke funkcije, popriličan je broj rimovanih pjesama. Kačić Miošić uglavnom rabi parnu rimu, pri čem je vrlo često riječ o gramatičkim odnosno glagolskim rimama. Stupanj je artificijelnosti njegova pjesničkoga jezika ispod razine antologija usmene epike. I sam je isticao siromaštvo svojega pjesničkoga ornatusa, jer mu je najbitnija bila povijesna vjerodostojnost, što je istaknuo u predgovoru drugoga izdanja. Pjesme u Razgovoru pisane su epskim desetercem s cezurom iza četvrtoga stiha, osim dviju u osmercu (br. 2 i 3). Djelo je posebno zanimljivo na idejno-aksiološkoj razini. Pojam slovinstva glavna je identitetska odrednica. Premda se opseg toga pojma načelno podudara sa suvremenim shvaćanjem slavenstva (pjesma br. 2), u Kačićevoj se konkretizaciji uglavnom ograničio na južnoslavenski prostor. Razgovor je pun izraza lojalnosti prema mletačkim vlastima, a Kačićevo venetofilstvo osobito dolazi do izražaja u slavljenju bitaka što ih je Mletačka Republika vodila protiv Osmanskoga Carstva u XV. i XVI. stoljeću. Često se ističe da se Razgovor »spustio u narod«, da je služio kao svojevrsna početnica, da su se neke u njem sadržane pjesme prenosile dalje usmeno, što ponajprije vrijedi za prostor na kojem se jezik Kačićeva djela mogao lako razumjeti, a vrednote koje ono promiče prihvaćati kao vrednote vlastite zajednice, dakle, za hrvatski štokavski i bosansko-hercegovački katolički prostor. No Kačićeva je knjiga bila zarana poznata i hrvatskim kajkavcima, ali i drugim slavenskim narodima, ponajprije Srbima i Bugarima. Njezinu je europsku recepciju uvelike odredilo predromantičarsko i romantičarsko oduševljenje narodnim pjesmama.

mini|200px|Spomenik Andriji Kačiću Miošiću u rodnom Bristu, rad Ivana Meštrovića.Davor Maček, Najutjecaniji i najznačajniji pisac u hrvatskoj povijesti, Glas Koncila, br. 46 (1586), 14. studenoga 2004., (u međumrežnoj pismohrani archive.org 24. rujna 2015.), preuzeto 24. travnja 2020.

Kačićev Razgovor ugodni naroda slovinskoga – zbirka poezije na štokavskoj ikavici (šćakavici, kako neki govore) koju je Kačić kao već zreo intelektualac i pisac sastavio u desetercu i osloncem na tradiciju narodnog pjesništva – imala je nemjerljivi utjecaj na razvoj hrvatskoga jezičnog standarda. Ta je knjiga bila čitana vrlo mnogo, te je na zimskim sijelima u selima svih dijelova Hrvatske (i drugdje gdje su živjeli Hrvati) bilo do drugog svjetskog praktično bez iznimke čitana ili recitirana napamet. Time je i u jezično iznimno raznolikim kajkavskim i čakavskim područjima jezik Kačićevih stihova postajao svojevrsna lingua franca i referentni izvor riječi (od kojih je mnoge skovao sam Kačić) i izričaja koji je dopunjavao jezični fond koji je puk dobivao u roditeljskoj kući i tijekom skromnog školskog obrazovanja. "Tvrdnje o standardizaciji jezika koje su bile zasnovane na unitarističkoj, srpskohrvatsko-vukovskoj tendencioznosti, i koje govore da je ona provedena tek u 19. stoljeću, pokazat će se neistinitima jer i Kačić sa svojim djelom, kao i Kašić još prije svojom Gramatikom iz 1604. godine, dakle dva stoljeća prije Vuka Karadžića, pokazuju svojevrsnu normiranost hrvatskog jezika".Šimun Musa, Andrija Kačić Miošić i njegovi prosvjetiteljski i jezični prinosi, Croatica et Slavica Iadertina, sv. 2, br. 2, veljača 2007.

Pjesme su prevođene i na latinski, bugarski, češki, poljski, slovački, ruski, makedonski, albanski i mađarski jezik. Knjiga je i u hrvatskoj kulturnoj okolici vrhunac popularnosti doživjela za narodnoga preporoda, koji je, kao i europski predromantizam i romantizam, visoko cijenio književnofolklornu poetiku. U tisku su objavljivane pjesme iz djela i afirmativni napisi o njima, a ono je tada, u cijelosti ili u dijelovima, bilo tiskano sedam puta. I u kasnijim je razdobljima Kačićeva knjiga uglavnom pozitivno vrednovana, ponajprije zbog svoje nesumnjive popularnosti, ali i zbog prilagodljivosti njezina sadržaja različitim idejno-političkim koncepcijama. Dok je njegovo pojmovno neizdiferencirano i široko postavljeno slovinstvo moglo pripomoći brzoj njezinoj recepciji u mnogim slavenskim zemljama, usredotočenost na južnoslavenske prostore uz tolerantno stajalište prema tamošnjem pravoslavlju svakako je pripomogla ugledu djela među hrvatskim ilircima. Povremena uporaba pojma »hrvatski« i mogućnost da se tim pojmom – doduše iz anakrone, kasnije perspektive i uglavnom kao atribut jezika – prevede na nekim mjestima Kačićev pojam »slovinski«, zatim tematska zastupljenost svih dijelova Hrvatske te popularnost knjige na cijelom njezinu prostoru mogli su poslužiti kao dostatni argumenti i za prisutnost protonacionalne hrvatske koncepcije u Razgovoru.

 Korabljica
Posljednje je tiskano Kačićevo djelo Korabljica Pisma Svetoga i svih vikova svita događaji poglavitih, u dva poglavlja razdiljena (1760.), prozni prikaz biblijske i svjetovne povijesti kakve su na hrvatskom jeziku prije objavili Antun Vramec (Kronika. Ljubljana 1578.) i Pavao Ritter Vitezović (Kronika aliti spomen vsega svieta vikov). Vramčevo djelo Kačić Miošić najvjerojatnije nije poznavao, a Vitezovićevo, istaknuto i u punom naslovu Korabljice, jedno je od njezinih istaknutijih izvora. U prvom dijelu, koji čini više od dvije trećine knjige, kronološki prikazuje događaje od stvaranja svijeta do Isusova rođenja prema starozavjetnom Petoknjižju. U drugom dijelu napušta isključivo kronološko kompozicijsko načelo, pa se u prikazu događaja svjetovne povijesti pojavljuju i neki tematski zaokruženi umetci: po stoljećima raspoređen katalog heretika (»eretici aliti zašlaci«), popisi »slovinskih« svetaca (prema Bedekovićevoj knjizi Natale solum) i »knezova i vlastele naroda slovinskoga«. Posljednja dva popisa preuzeo je iz Razgovora, a takvih preuzimanja u drugom dijelu Korabljice ima više (pripovijedanje o Kačićima, Vladimirovićima, Skenderbegu i Janku Sibinjaninu). U hrvatskoj književnoj historiografiji Korabljici se posvećivalo razmjerno malo prostora, te je uglavnom ostala u sjeni Razgovora, iako podatci o njezinim izdanjima to ne opravdavaju. Premda njezina proza nije dosegnula popularnost pjesama Razgovora, u razdoblju kad tiskani prijevod Svetoga pisma na hrvatski jezik nije postojao ili nije bio lako dostupan, popularizirala je biblijske sadržaje.

 Djela
 Elementa peripatheticae juxta mentem subtilissimi doctoris Joannis Duns Scoti, 1752.
 Razgovor ugodni naroda slovinskoga, 1756. (2. izd. 1759., 57 izd. do 1999.)
 Korabglicza Pisma svetoga i svih vikovah svita dogagiajih poglavitih u dva poglavja razdigliena, 1760. (14 izd. do 1997.)

 Povezani članci
 Hrvatski jezik
 Rodna kuća fra Andrije Kačića Miošića

 Bilješke Drugo izdanje (1759), tiskanje kojega je K. M. osobno nadgledao, znatno je prošireno: sadržava 136 pjesama (jednu je napisao J. Radman), a u prvom je bila samo 41 pjesma.
 Izvori

 Vanjske poveznice

 Fra Andrija Kačić Miošić u Americi, Zbornik Kačić'', god 39. – 40., Split, 2007. – 2008.,
 Andrija Kačić Miošić: Razgovor ugodni naroda slovinskoga, izdanje 1801.
 Andrija Kačić Miošić: Razgovor ugodni naroda slovinskoga, izdanje 1862.
 Andrija Kačić Miošić: Razgovor ugodni naroda slovinskoga, izbor
 Andrija Kačić Miošić: Korabglicza pisma svetoga i svih vikovah svita, izdanje 1833.

Kategorija:Hrvatski franjevci
Kategorija:Hrvatski književnici
Kategorija:Hrvatski pjesnici
Kategorija:Hrvatski katolički svećenici

Andrija Kačić Miošić (Brist kraj Makarske, 17 April 1704)

Andrija Kačić Miošić
Andrija Kačić Miošić (Brist kraj Makarske, 17. travnja 1704. - Zaostrog, 12. prosinca 1760.), pučki pjesnik i fratar, vezan je životom uz franjevački samostan u Zaostrogu.
Napisao je filozofski traktat na latinskom jeziku naslovljen Elementa peripatheticae, izdao i kroniku naslovljenu “Korabljica” (1760.). Trajno mjesto u hrvatskoj književnosti zauzeo knjigom stihova i proze “Razgovor ugodni naroda slovinskoga” (1756.), najpopularnijom hrvatskom pučkom knjigom: doprla je u malo vremena u sve krajeve Hrvatske i ostala popularna više od jednog stoljeća, te odigrala ključnu ulogu u pobjedi novoštokavskoga narječja kao općehrvatskoga nacionalnoga izraza. Mnogi su je čitatelji držali narodnom pjesmaricom. Stihom narodne pjesme u njoj se priča i pjeva o povijesti naroda “slovinskoga” od najstarijih vremena do njegovih dana, a slovinstvo mu je od Jadrana do Sjevernog mora, kao i Gunduliću. Njome promiču u svečano-patetičnom hodu poznati junaci slavnih naših obitelji iz vremena borbe s Turcima, a u svojim prezimenjacima čitatelji su “otkrivali” svoje pretke, pa se u svom ponosu i poistovjećivali s njima.
Ivan Despot
|
Među posebno značajnim osobama iz povijesti samostana Svete Marije ističu se Fra Andrija Kačić Miošić i Ivan Despot, pjesnici i književnici koji su u povijesti hrvatskog naroda i kulturi uopće ostavili značajne tragove.
|
Od ostalih značajnih osoba posebno treba istaknuti mnoge franjevce koji su svoj čitavi životni vijek nesebično posvetili Zaostrogu, društvenom, religijskom radu i općem dobru te time ostavili neizbrisiv trag u srcima ljudi iz srednje Dalmacije.

Question: when will the monastery in zaostrog be opened

Andrija Kačić Miošić (Brist kraj Makarske, 17 April 1704)

when will the monastery in zaostrog be opened

Question: who was the poet and fratar linked to life alongside the Franjevsky monastery

Question: when did andrija kačić die

Question: where is andrija kačić buried

franjevački samostan u Zaostrogu . Andrija Kačić Miošić , samostan-zaostrog.com

Question: what nationality was andrija kačić

Question: in which year did andrija kačić die

Andrija Kačić Miošić ( Brist kraj Makarske , 17 April 1704 )

– Zaostrog , 12 December 1760 ) , was a Croatian pucky poet and fratar , linked to life alongside the Franjevsky monastery in Zaostrog . Andrija Kačić Miošić , monastery-zaostrog.com , accessed on 27 May 2020 .

Andrija Kačić Miošić (Brist kraj Makarske, 17 April 1704) – Zaostrog, 12 December 1760), was a Croatian pucky poet and fratar, linked to life alongside the Franjevsky monastery in Zaostrog.Andrija Kačić Miošić, monastery-zaostrog.com, accessed on 27 May 2020.

Andrija Kačić Miošić (Brist kraj Makarske, 17 April 1704)

KAČIĆ MIOŠIĆ, Andrija, epik i vjerski pisac (Brist, 1704 — Zaostrog, 15. XII. 1760). Na krštenju, 17. IV. 1704, dobio je ime Antun, a Andrija mu je najvjerojatnije bilo redovničko ime. Prezimenom Kačić potpisivao se od 1751, nakon što je u Veneciji ovjerovio svoje obiteljsko stablo koje je sam sastavio. Prema tom rodoslovlju, vjerodostojnost kojega je dvojbena, njegova bi obitelj trebala pripadati rodu Kačića, odn. Kačićima koji su u pol. XVII. st. dobili mletačko plemstvo. Osnovnu izobrazbu stekao je u samostanu u Zaostrogu 1716–21 (Franjevačkomu redu pristupio 1720), a viši (trogodišnja filozofija) i visoki (četverogodišnja teologija) franjevački studij vjerojatno je polazio u Osijeku. Vrativši se u Dalmaciju, primio je više svećeničke redove: 1727. subđakonat u Šibeniku, 1728. đakonat u Skradinu i prezbiterat u Šibeniku. Od 1730. učitelj je u filozofskoj školi u zaostroškom samostanu, 1735–45. predavač (lector generalis) na Generalnom bogoslovnom učilištu u Šibeniku. Nakon desetogodišnje lektorske službe general Reda dodijelio mu je naslov jubilato de numero, čime je stekao pravo sudjelovanja na zborovima Franjevačke provincije Presvetoga Otkupitelja i na sastancima njezine uprave. Od 1745. živio je u franjevačkom samostanu u Sumartinu (gvardijan 1747–49), od 1750. do kraja života u Zaostrogu (gvardijan 1753–54). Prema usmenoj tradiciji, umro je od upale pluća zadobivene u nevremenu u Neretvi dok je dvojici siromaha pomagao u prošnji. — Prvo tiskano Kačićevo djelo, Elementa peripatethica juxta mentem subtilissimi doctoris Joannis Duns Scoti (1752), priručnik je skolastičke logike (logica minor) napisan prema učenju franjevačkoga teologa i filozofa I. Dunsa Scota. Podijeljen je na tri dijela: u prvom, najdužem, raspravlja o pojmu, pri čem, na tragu skotističke filozofije, logiku čvrsto povezuje s gramatikom. U drugim je dvama dijelovima, u kojima raspravlja o sudu, odn. o argumentaciji i dokazivanju, više slijedio Aristotelovu logiku (djelo je i nazvao »tractatus in parvam Aristotelis logicam«). Komentatori Kačićeve logike uglavnom su hvalili njezinu »sustavnu preglednost i jasnoću«, pa je A. Bazala (1907) držao kako bi Elementa uza stručni komentar mogla još i tada poslužiti kao »propedeutični udžbenik«. I. Čehok u njoj vidi djelo koje »premašuje dosege udžbenika disciplinarnog naučitelja logike«, a izdvaja sedmo poglavlje prvoga dijela (De terminis universalibus in genere) u kojem se raspravlja o univerzalijama i nastoji osporiti strogo nominalističko gledište. U posveti knjige K. M. napomenuo je da ima dogotovljen drugi dio logike, fiziku i metafiziku, no nijedan od tih dijelova ukupnoga onodobnoga studija filozofije na franjevačkim učilištima nije izdao niti su ta djela dosad pronađena u rukopisima. Razgovor ugodni naroda slovinskoga (1756) jedno je od najvrjednijih djela hrvatske književnosti XVIII. st. i jedna od najčitanijih i najizdavanijih knjiga hrvatske dopreporodne književnosti uopće. To je djelo svjetovnopovijesne tematike u kojem se izmjenjuju stih i proza. Drugo izdanje (1759), tiskanje kojega je K. M. osobno nadgledao, znatno je prošireno: sadržava 136 pjesama (jednu je napisao J. Radman), a u prvom je bila samo 41 pjesma. Sve pjesme iz prvoga ušle su u drugo izdanje, a dvadesetak ih je izmijenjeno. Tematski se krugovi knjige nižu kronološki, kao i kompozicija svakoga od njih. U prvim njezinim dijelovima, u kojima se tematizira srednjovjekovna povijest slavenskih naroda, prevladava proza nad stihom. Ondje se nalaze i gotovo svi prozni dijelovi koji nemaju stihovani pandan (kronički prikaz »stari kralja slovinski i događaja koji se u stara vrimena zgodiše«, kronika povijesnih događaja od Isusova rođenja do 1443, popisi careva, papa, svetaca, blaženika i crkvenih uglednika, kronološki prikaz kraljeva, popis knezova i vlastele »naroda slovinskoga«). U drugom je dijelu knjige obratno: usredotočen na kršćansko-turske sukobe, najprije na one ugarsko-turske i mletačko-turske u XV. i XVI. st. u krajevima udaljenima od njegova zavičaja, potom sve više na okršaje u Dalmaciji u doba mletačko-turskih ratova u XVII. i XVIII. st., K. M. događaje najčešće prikazuje pjesmama. Kolidiraju li sadržajno proza i stih, prozni dijelovi uvijek prethode pjesmama koje, u cijelosti ili dijelom, ponavljaju sadržaj proze ili se na nj nadovezuju. Preklapanje stiha i proze najizražajnije je u prikazu slavenske srednjovjekovne povijesti te u ciklusu od 17 pjesama i više proznih ulomaka o Jurju Kastriotiću Skenderbegu. Sadržaji djela kompilirani su iz različitih izvora, što autor ne skriva: na naslovnici prvoga izdanja stoji da je Razgovor »izvađen iz različiti knjiga talijanski i složen u jezik slovinski«. Broj izvora u drugom je izdanju veći – uz talijanske tu su latinski i hrvatski – pa je iz navedene rečenice izostao pridjev »talijanski«. U predgovoru Pripoljubljenom štiocu K. M. naveo je tipove izvora kojima se služio (»A to ja sve sam pomljivo izvadio iz knjiga latinski, talijanski i rvatski, iz različitih pisama i karata, diploma, dukala, atestata, davorije i svidodžbe staraca, redovnika i svitovnjaka.«), a potragu za izvorima olakšao je i njihovim povremenim izravnim navođenjem. Pretpostavlja se da su najbitniji izvori prvomu izdanju bile knjige Giannicola Doglionija Anfiteatro di Europa (Venecija 1623) i M. Orbinija Il regno degli Slavi (Pesaro 1601; u njoj je i talijanski prijevod Ljetopisa popa Dukljanina, odakle je K. M. preuzeo rodoslovlje 50 »slovinskih« kraljeva). Za prozu i pjesme o Skenderbegu poslužio se djelom Marina Barlezija Historia de vita et gestis Scanderbegi Epirotarum principis (Rim, vjerojatno 1508) te onima Giovannija Marije Biemmija Istoria di Giorgio Castrioto detto Scander-Begh (Brescia 1742) i Giovannija Sagreda Memorie istoriche de’ monarchi ottomani (Venecija 1673). Potomnjim se djelom ponajviše služio za prikaz kršćansko-turskih sukoba u XV. i XVI. st., a u prikazu događaja iz Kandijskoga rata u Dalmaciji oslonio se na Girolama Brusonija (Historia dell’ultima guerra tra’ Veneziani e Turchi. Venecija 1673). Od hrvatskih pisaca, uz Orbinija, najviše je crpio iz djela P. Vitezovića Rittera Kronika aliti spomen vsega svieta vikov (Zagreb 1696). Pismu od kuće Frankopanovića (br. 48) sastavio je prema tekstu iz knjige F. Glavinića Cvit svetih (Venecija 1628), a prozne dijelove Broj cesara od naroda slovinskoga i Broj od sveti naroda slovinskoga napisao je prema djelu J. Bedekovića Komorskoga Natale solum (Bečko Novo Mjesto 1752). Kronika pak P. Šilobadovića o događajima za Kandijskoga i Morejskoga rata u makarskom kraju ušla je samo u prvo izdanje. Služio se i narodnim pjesmama; držao je da je čuvanje povijesne uspomene njihova središnja funkcija, što je napisao u predgovoru prvomu izdanju knjige, a svoj je posao vidio upravo u pisanju pjesama po uzoru na narodne, sadržaj kojih bi, sastavljen prema vjerodostojnim izvorima, trebao sadržavati povijesnu istinu. Taj postupak možda najbolje ilustrira Pisma od grada Zadvarja, koju je u prvom izdanju sastavio onako kako ju je »čuo pivati«, a u drugom ponešto izmijenio »budući istorije štio i drugačije od mudri ljudi razumio«. Čitatelji, ali i književni povjesničari uglavnom su djelo recipirali kao zbirku pjesama. Prvi proučavatelji držali su da je K. M. samo prikupio narodne pjesme. Od kraja XIX. st., kad se već znalo da je autor svih ili gotovo svih pjesama, povjesničari književnosti nastojali su utvrditi poetičke razlike između njegovih i »pravih narodnih pjesama«. Međutim, zanemarivo je malen dio poznatih zapisa usmene epike nastao prije Razgovora, a golema većina tek nakon druge pol. XIX. st. što, zbog popularnosti Kačićeve knjige, mrsi pitanje pravoga smjera utjecaja. Na kompozicijskoj se razini ipak mogu izdvojiti pjesme kakve poetika usmene epike ne poznaje. Uz one s jedinstvenom fabulom, koje prevladavaju u prvom dijelu i po kompoziciji se često ne razlikuju od usmenih epskih pjesama, napisao je i mnogobrojne pjesme kataloške kompozicije i dominantno pohvalničke funkcije, u kojima se nižu imena likova s kratkim atribucijama i najčešće vrlo jezgrovitim prikazom njihovih junačkih djela. Takve pretežu u drugom dijelu knjige, posebice u tematiziranju mletačko-turskih ratova u Dalmaciji. Među fabularnim pjesmama mogu se izdvojiti one koje s usmenoepskima dijele zajedničke teme, npr. bijeg iz ropstva (br. 8, 10), junački megdan (br. 22, 67, 86, 93), junačka ženidba (br. 43), ispunjenje junačkoga zadatka (br. 91, 121, 124), pogranično robljenje (br. 89, 90, 92). I na jezično-stilskoj razini uočljiva je velika podudarnost Kačićevih i narodnih pjesama pa je zanimljivo izdvojiti izraze koji bi karakterizirali Kačićeve, ali ne i usmene narodne pjesme nastale bez utjecaja njegove knjige. Tomu nizu Kačićevih, odn. kačićevskih formula pripadaju datacije na početku pjesme (»na iljadu četiri stotine / i pedeset još i tri godine«), apostrofiranje recipijenta izrazom »pobre«, usporedba jednoga junaka s drugim, obično manje poznatoga s poznatijim (»Marijan se imenom zoviše, / kućom, pobre, vitez Terzijiću, / silni junak kano Zrinoviću«), animalno metaforiziranje junaka (naziva se lavom, zmijom, zmajem, aždajom, sokolom), pohvalničke atribucije junaka poput »na glasu junak«, »dika«, »desno krilo«, formula o odsijecanju glava, katkad i s numeričkim podatkom (»junački je Marko vojevao / i četiri glave odsikao«), nazivanje mjesta odakle dolaze junaci »gnizdom sokolovim«. Za razliku od usmenih epskih pjesama, u kojima se rima javlja samo kao povremeno stilsko obilježje, u Razgovoru, napose među pjesmama kataloške kompozicije i izražene pohvalničke funkcije, popriličan je broj rimovanih pjesama. K. M. uglavnom rabi parnu rimu, pri čem je vrlo često riječ o gramatičkim odn. glagolskim rimama. Stupanj je artificijelnosti njegova pjesničkoga jezika ispod razine antologija usmene epike. I sam je isticao siromaštvo svojega pjesničkoga ornatusa, jer mu je najbitnija bila povijesna vjerodostojnost, što je istaknuo u predgovoru drugoga izdanja. Književni su se povjesničari pitali ima li ipak među pjesmama i »pravih narodnih pjesama« koje je zapisao prema kazivanju. U potvrdnim odgovorima najčešće su se navodile dvije pjesme o Janku Sibinjaninu, povijesnom I. Hunyadiju (br. 43 i 44), te Pisma od grada Zadvarja, no ona većim dijelom ima katalošku kompoziciju, što upućuje na Kačićevo autorstvo. Pjesme o vojvodi Janku pod zajedničkim su naslovom, u kojem se iznosi podatak o njihovu pjevanju u narodu te ističe njihova ljepota nauštrb povijesne istine, što bi, uz velik udio usmenoepske frazeologije, razmjerno slabu rimovanost, a u pjesmi br. 43 i postojanje usmenoepskih varijanta, trebali biti dovoljni argumenti za tvrdnju o njihovu usmenoepskom podrijetlu, premda se ni tu ne može isključiti Kačićeva redakcija. Neki proučavatelji pretpostavljali su da je iz naroda preuzeo i one pjesme drugoga dijela knjige koje na kompozicijskom, tematskom i stilsko-jezičnom planu odgovaraju tipu tzv. uskočko-hajdučke usmene epike (br. 90, 91, 92, 121 i 122). Pjesme u Razgovoru pisane su epskim desetercem s cezurom iza četvrtoga stiha, osim dviju u osmercu (br. 2 i 3). Djelo je posebno zanimljivo na idejno-aksiološkoj razini. Pojam slovinstva glavna je identitetska odrednica. Premda se opseg toga pojma načelno podudara sa suvremenim shvaćanjem slavenstva (pjesma br. 2), u Kačićevoj se konkretizaciji uglavnom ograničio na južnoslavenski prostor. Pritom se tematizacija povijesti Srba i Bugara, oslonjena na Orbinijevo djelo, vezuje samo uz njihove srednjovjekovne države, do pada pod tursku vlast. Više je prostora posvećeno bosanskoj državi, koje se junaci, kršćanski i turski, spominju i u prikazima događaja iz novijih vremena (pjesme br. 95, 131 i 136). Najviše je prostora, posebice u drugom dijelu knjige, posvećeno Dalmaciji, odn. mletačko-turskim sukobima u njoj od Ciparskoga do rata 1714–18. Razgovor je pun izraza lojalnosti prema mletačkim vlastima, a Kačićevo venetofilstvo osobito dolazi do izražaja u slavljenju bitaka što ih je Mletačka Republika vodila protiv Turskoga Carstva u XV. i XVI. st. To političko stajalište ne treba interpretirati kao izraz nastojanja da se izbjegne sudbina F. Grabovca. Naime, supostojanje lojalnosti prema vlastitoj multietničkoj državnoj zajednici, kakva je bila Mletačka Republika, s rodoljubnim osjećajima povezanima uz jedan od njezinih naroda, nije u ranom novovjekovlju neobično ni rijetko. U kontekstu izrazite protuturske tendencije Razgovora može se razumjeti i afirmativno stajalište prema Ugarskoj i njezinim junacima te prema Habsburškoj Monarhiji (pjesme br. 38, 39, 81, 82, 83, 134, 135). No ni Kačićev odnos spram Turaka nije beziznimno negativan jer, premda ih prikazuje kao inovjerne osvajače i silnike, na pozadini ideologije junaštva i slavenofilstva on slavi i bošnjačke junake, ističući njihovo slovinsko podrijetlo (pjesme br. 131 i 136). Prema istom, slavenofilskom načelu, nedvosmisleno vrijednosno razlikuje slavensko i grčko pravoslavlje, okrivljujući Grke (»oholost grčka«) za raskol. Jasno je istaknuo kako je knjigu namijenio slabije školovanoj publici, odn. »siromasima težacima i čobanima (…) koji izvan slovinski drugim jezikom govoriti ne znadu«. Često se ističe da se Razgovor »spustio u narod«, da je služio kao svojevrsna početnica, da su se neke u njem sadržane pjesme prenosile dalje usmeno, što ponajprije vrijedi za prostor na kojem se jezik Kačićeva djela mogao lako razumjeti, a vrjednote koje ono promiče prihvaćati kao vrjednote vlastite zajednice, dakle, za hrvatski štokavski i bosansko-hercegovački katolički prostor. No Kačićeva je knjiga bila zarana poznata i hrvatskim kajkavcima, ali i drugim slavenskim narodima, ponajprije Srbima i Bugarima. Njezinu je europsku recepciju uvelike odredilo predromantičarsko i romantičarsko oduševljenje narodnim pjesmama. Najprije je A. Fortis u djelu Saggio d’osservazioni sopra l’isola di Cherso ed Osero (Venecija 1771) objavio talijanski prijevod Pisme od Kobilića i Vuka Brankovića (br. 15). U polemičnu djelu Osservazioni sopra diversi pezzi del Viaggio in Dalmazia del signor abate Alberto Fortis (Venecija 1776) I. Lovrić preveo je na talijanski Pismu od ženidbe i udaje Mamice, sestre Kastriotića (br. 27). S Kačićem je čitateljsku publiku na njemačkom govornom području upoznao J. G. Herder objavivši u zbirkama Volkslieder (Leipzig 1778) i Stimmen der Völker in Liedern (Leipzig 1778–1779) tri pjesme: o Radoslavu (br. 5), Milošu Kobiliću i Vuku Brankoviću (br. 15), te »o Sekuli, Jankovu netjaku, divojki Dragomanu i paši Mustaj-begu« (br. 44). I u doba romantizma, u zbirci W. Gerharda Wila. Serbische Volkslieder und Heldenmärchen (Leipzig 1828), objavljeni su njemački prijevodi dviju Kačićevih pjesama: osim već prevedene pjesme br. 44, i pjesma iz ciklusa o Skenderbegu koja počinje stihovima »Sanak snila Vojsava kraljica« (br. 23). U predromantičarskom oduševljenju morlačkim temama istaknuto je mjesto zauzela Justine Rosenberg-Orsini romanom Les Morlaques (Venecija 1788) u kojem je objavila slobodan francuski prijevod Pisme od kralja Tješimira (br. 7) i Pisme od Kotromanovića (br. 16). Na francuski je poslije prevedena i pjesma o Sekuli i Dragoman djevojci (br. 44) i objavljena u drugom izdanju zbirke P. Mériméea La guzla (Pariz 1842). Pjesme su prevođene i na latinski, bugarski, češki, poljski, slovački, ruski, makedonski, albanski i mađarski. Knjiga je i u hrvatskoj kulturnoj okolini vrhunac popularnosti doživjela za narodnoga preporoda, koji je, kao i europski predromantizam i romantizam, visoko cijenio književnofolklornu poetiku. U tisku su objavljivane pjesme iz djela i afirmativni napisi o njima, a ono je tada, u cijelosti ili u dijelovima, bilo tiskano sedam puta. I u kasnijim je razdobljima Kačićeva knjiga uglavnom pozitivno vrjednovana, ponajprije zbog svoje nesumnjive popularnosti, ali i zbog prilagodljivosti njezina sadržaja različitim idejno-političkim koncepcijama. Dok je njegovo pojmovno neizdiferencirano i široko postavljeno slovinstvo moglo pripomoći brzoj njezinoj recepciji u mnogim slavenskim zemljama, usredotočenost na južnoslavenske prostore uz tolerantno stajalište prema tamošnjem pravoslavlju svakako je pripomogla ugledu djela među hrvatskim ilircima. Povremena uporaba pojma »hrvatski« i mogućnost da se tim pojmom – doduše iz anakrone, kasnije perspektive i uglavnom kao atribut jezika – prevede na nekim mjestima Kačićev pojam »slovinski«, zatim tematska zastupljenost svih dijelova Hrvatske te popularnost knjige na cijelom njezinu prostoru mogli su poslužiti kao dostatni argumenti i za prisutnost protonacionalne hrvatske koncepcije u Razgovoru. Kritike su se djela uglavnom usredotočivale na estetske nedostatke. Već je Fortis, misleći kako je K. M. samo prikupio narodne pjesme, ustvrdio da je izbor učinio »con poco buon gusto«. Još oštriji bio je Lovrić s etiketom »cattivo poeta«. Ni moderni povjesničari književnosti nisu rehabilitirali Kačića pjesnika. B. Vodnik napomenuo je da Razgovor ima »dosta neznatnu pjesničku cijenu«, a M. Kombol je popriličan dio prikaza Kačićeve knjige posvetio upravo estetskim manjkavostima njezinih pjesama s obzirom na narodne. Načela povijesne istinitosti i informativnosti potisnula su u Razgovoru upravo one segmente fikcionalnoga i fantastičnoga, prisutne inače u tematskom planu narodne epike, što su privlačili čitatelje od romantizma naovamo. Kritika ideja i vrijednosti iščitanih u njem u hrvatskoj je književnoj historiografiji vrlo rijetka. Od dostignuća suvremenoga europskoga prosvjetiteljstva (pripremanje urbanoga stanovništva za sudjelovanje u masovnoj demokraciji, privođenje ideji vjerske i svjetonazorske snošljivosti i razvijanje umjetničkoga ukusa književne publike) Z. Kravar – potvrđujući Razgovoru »status važne kulturno-povijesne činjenice« – u Kačićevu djelu malo toga nalazi i to tumači njegovom uvjetovanošću prilikama u kojima je živio i pisao, pa zaključuje da »kritički odnos prema njegovim nakanama i dostignućima ima smisla samo u kontekstu pitanja o njegovoj današnjoj upotrebljivosti«. S. P. Novak drži kako je K. M. napisao Razgovor kao oproštaj sa svijetom kolektivnih vrijednosti koje su bile prevladane u novom prosvijećenom vremenu. No knjigu su, tvrdi on, tako razumjeli samo urbani čitatelji, dok ju je većina rabila »kao izravan priručnik domaće mitologije, kao prikaz vlastite slavne prošlosti i kao najavu još slavnije budućnosti«. Posljednje je tiskano Kačićevo djelo Korabljica Pisma Svetoga i svih vikova svita događaji poglavitih, u dva poglavlja razdiljena (1760), prozni prikaz biblijske i svjetovne povijesti kakve su na hrvatskom jeziku prije objavili A. Vramec (Kronika. Ljubljana 1578) i Vitezović Ritter (Kronika aliti spomen vsega svieta vikov). Vramčevo djelo K. M. najvjerojatnije nije poznavao, a Vitezovićevo, istaknuto i u punom naslovu Korabljice, jedno je od njezinih istaknutijih izvora. U prvom dijelu, koji čini više od dvije trećine knjige, kronološki prikazuje događaje od stvaranja svijeta do Isusova rođenja prema starozavjetnom Petoknjižju. U drugom dijelu napušta isključivo kronološko kompozicijsko načelo, pa se u prikazu događaja svjetovne povijesti pojavljuju i neki tematski zaokruženi umetci: po stoljećima raspoređen katalog heretika (»eretici aliti zašlaci«), popisi »slovinskih« svetaca (prema Bedekovićevoj knjizi Natale solum) i »knezova i vlastele naroda slovinskoga«. Posljednja dva popisa preuzeo je iz Razgovora, a takvih preuzimanja u drugom dijelu Korabljice ima više (pripovijedanje o Kačićima, Vladimirovićima, Skenderbegu i Janku Sibinjaninu). U hrvatskoj književnoj historiografiji Korabljici se posvećivalo razmjerno malo prostora, te je uglavnom ostala u sjeni Razgovora, iako podatci o njezinim izdanjima to ne opravdavaju. Premda njezina proza nije dosegnula popularnost pjesama Razgovora, u razdoblju kad tiskani prijevod Svetoga pisma na hrvatski jezik nije postojao ili nije bio lako dostupan, popularizirala je biblijske sadržaje. — U hrvatskoj je literaturi široko prihvaćena postavka da je Razgovor odigrao znatnu ulogu u procesu hrvatske jezične standardizacije prije ilirizma. Međutim, K. M., za razliku od B. Kašića prije njega, nije imao nikakvih »jezičnostandardizacijskih namjera«. On u svom djelu terminološki ne razlikuje slavenske jezike, već ih naprosto spaja pojmom »slovinski jezik«. Da je ipak bio svjestan i suptilnijih jezičnih razlika na prostorima bliskim vlastitu zavičaju pokazuje pojava hiperijekavizama u pjesmama koje posvećuje osobama iz okolina koje ne dijele njegov ikavsko-štokavski idiom: pravoslavcima, jezik kojih na jednom mjestu naziva »preoslavnim«, Dubrovčanima, Bokeljima, Ličanima i Zagrepčanima. Svoj je pak jezik u Korabljici nazvao bosanskim, što možda opet ukazuje na fluidnost njegovih stajališta o jeziku. Premda su prihvaćali Kačićevo književno djelo, ilirci nisu prihvatili i njegov jezik kao jedan od temelja standardizacije. To je pokušao učiniti A. Kuzmanić u Dalmaciji, no njegov je projekt ostao bez znatnijih rezultata. Ocjena književnopovijesnoga značenja Kačićeva opusa uglavnom se poistovjećuje sa značenjem njegova Razgovora u razvoju hrvatske književnosti, pismenosti i kulture. Popularnost obiju njegovih hrvatskih knjiga svakako je pridonijela prodiranju i zadržavanju njihovih biblijskih i svjetovnopovijesnih sadržaja u širokoj čitateljskoj publici sve do kraja XIX. st., pa ulaze u okvir specifične varijante hrvatskoga, prema priprostom puku orijentiranoga prosvjetiteljstva, dionik kojega je na sjeveru Hrvatske bio M. A. Relković i njegov Satir. Ostaje, međutim, sumnja koliko su ideje i vrijednosti koje se iz njih mogu iščitati prelazile okvire idejnoga obzora sedamnaestostoljetne katoličke obnove (veličanje junačke prošlosti južnih Slavena, protuturska tendencija). — K. M. tema je mnogobrojnih književnih i umjetničkih radova, od kojih se većina, uz izdanja djela, čuva u njegovu Arhivu, utemeljenu 1954. pri zaostroškom samostanu. Osim nekoliko pjesnikovih portreta u ulju iz XIX. st. nepoznatih autora i A. Popovića iz 1936, ondje su slike Rudolfa Maračića (1955) i M. Veže (1960), nadahnute pojedinostima iz njegova života, te skupni portret (1957) Iva Slivaka, gdje je prikazan među velikanima hrvatske prošlosti, kao i na freski Krist u hrvatskoj povijesti (1941) G. Stupice u crkvi Majke Božje Sljemenske Kraljice Hrvata na zagrebačkoj Medvednici. Lik mu se nalazi i na poštanskim markama (1954, 2004). God. 1890. u Makarskoj mu je podignut brončani spomenik, rad I. Rendića, kojega je drugi odljev 1891. postavljen u Zagrebu na raskrižju Ilice i Mesničke ul. Isti je autor za samostansku crkvu u Zaostrogu 1889. oblikovao mramorno poprsje, prema kojem je 1890. izrađena spomen-medalja. Drugi njegov spomenik, postavljen u Bristu 1960, izradio je I. Meštrović. Poznat i po nadimku Starac Milovan, K. M. opjevan je u pjesmama P. Preradovića, S. S. Kranjčevića, A. Tresića Pavičića, H. Badalića, I. Trnskoga, u svoja romaneskna djela uvrstili su ga K. Š. Gjalski, V. Nazor, V. Novak, a posvećeno mu je i nekoliko prigodnih zborova (I. Zajc i N. Faller 1890; M. Kovačec 1954; A. Milanović 1960). Njegovim je imenom 1967. nazivan kulturnopovijesni zbornik Franjevačke provincije Presvetoga Otkupitelja, Kačić, a u prigodi obljetnica djelomično ili potpuno posvećena su mu izdanja Vienac uzdarja narodnoga (Zadar 1861), Vienac (1890, 34), Zbornik za narodni život i običaje Južnih Slavena (1954, 38), Dva hrvatska jubileja (Buenos Aires 1955), Građa za povijest književnosti hrvatske (1971, 30), B’’lgari i h’’rvati prez vekovete. Andrija Kačič Miošič i b’’lgarite (Sofija 2000), Franjevci svomu bratu fra Andriji Kačiću (Split 2004). Tristota je obljetnica rođenja popraćena dokumentarnim filmom Ivana Jukića Fra Andrija Kačić Miošić, izložbom Ma viruj mi, moj štioče poštovani u NSK, 38. međunarodnom smotrom folklora, međunarodnim simpozijem u organizaciji HAZU, a 2004. proglašena je Godinom Andrije Kačića Miošića.
DJELA: Elementa peripatethica juxta mentem subtilissimi doctoris Joannis Duns Scoti.
Venetiis, apud Bartholomaeum Baronchelli, 1752. — Razgovor ugodni naroda slovinskoga.
U Mleczi, po Dominiku Lovixi, 1756, 17592 (57 izd. do 1999). — Korabglicza Pisma svetoga i svih vikovah svita dogagiajih poglavitih u dva poglavja razdigliena. U Mlecih, pritiskano od Antona Bassanesa, 1760 (14 izd. do 1997). — Pregled izd.: H. G. Jurišić, Bibliografija fra Andrije Kačića Miošića. U: S. Botica, Andrija Kačić Miošić. Zagreb 2003, 269–282.
LIT.: L. Vladmirović:
Chronicon archiviale continens brevem descriptionem principii et continuationis venerabilis conventus Sanctae Mariae Zaostrogiensis. Venetiis 1770, 26. — S. Ivićević:
Mnenja o pěsmarici M. P. O. fra Andrie Kačića Miošića. Zora dalmatinska, 3(1846) 12, str. 101–102. — Š. Ljubić:
Dizionario biografico degli uomini illustri della Dalmazia. Vienna—Zara 1856, 67–68. — S. Ivićević:
Kratki životopis M.P.O. Andrije Kačić-Miošića iz Brista u Gornjem primorju to jest u Krajini. Vienac uzdarja narodnoga o. Andriji Kačić-Miošiću na stolietni dan preminutja. Zadar 1861, str. III–IX. — P. J. Šafařík:
Geschichte der südslawischen Literatur, 2. Prag 1865, 138, 182. — P. Kasandrić:
Fra Andrija Kačić. Kritične bilješke. Iskra, 2(1885) 9/10, str. 73–77; 21, str. 161–163. — J. Riboli:
Vjenčić Milovanu posvećuje mili mu narod. Zadar 1885. — N. Šimić:
Kačić prema hrvatstvu i srbstvu. Narodni list, 25(1886) 82, str. 1–2; 83, str. 1; 84, str. 1; 85, str. 1–2; 86, str. 1–2. — P. Kasandrić:
Kačić i njegovi kritičari. Iskra, 4(1887) 2, str. 10–12. — S. Zlatović:
Franovci Države Presvet. Odkupitelja i hrvatski puk u Dalmaciji. Zagreb 1888, 278–279, 471. — J. Forko:
Kako je P. Emerik Pavić u prošlom stoljeću u latinski jezik prevodio pjesme slavnoga fra Andrije Kačića? Programm Kralj. velike realke u Osieku. Osiek 1889, 3–39. — D. S. Karaman:
Andrea Kačić-Miošić e i suoi canti. Pola 1889. — F. K. Kuhač:
Andrija Kačić kao »pivač« i guslar. Vienac, 22(1890) 34, str. 538–539. — M. Šrepel:
Utjecaj Kačićeve pjesmarice na Vuka i na Preradovića. Ibid., str. 537–538. — C. V. Pavišić:
Di fra Andrea Kačić Miošić onorato di pubblico monumento in Macarsca. Gorizia 1890, 65. — D. A. Živaljević:
Andrija Kačić Miošić – slovinski pesnik. Letopis Matice srpske (Novi Sad), 1892, CLXXI/3, str. 1–36; 1892, CLXXII/4, str. 1–43; 1893, CLXXIII/1, str. 87–107; 1893, CLXXIV/2, str. 125–155. — T. Matić:
Ein Gedicht Kačić’s als Volkslied in Slavonien. Archiv für slavische Philologie (Berlin), 26(1904) 2, str. 267–274. — A. Bazala:
Andrija Kačić als Philosoph. Agramer Tagblatt, 22(1907) 286, str. 5. — Š. Urlić:
Kačićev »Razgovor ugodni« od god. 1756. Nastavni vjesnik, 15(1907) 1, str. 27–37. — J. Pasarić:
Skolastična logika. Savremenik, 3(1908) 3, str. 177–180. — B. Vodnik:
Povijest hrvatske književnosti, 1. Zagreb 1913, 328–339. — P. Kolendić:
Godina rođenja fra Andrije Kačića Miošića. Ljetopis JAZU, 1917, 32, str. 52–59. — K. Eterović:
Fra Andrija Kačić Miošić na temelju novih istraživanja. Dubrovnik 1922. — Š. Urlić:
Kačić kao pučki prosvjetitelj i uzgojitelj. Nova revija, 2(1923) 1, str. 29–37. — S. Banović:
Utjecaj fra Andrije Kačića Miošića na neke pjesnike, književnike, političare i skupljače narodnog blaga. Vijenac, 4(1926) 11/12, str. 307–311; 13, str. 346–348; 14/15, str. 392–393. — T. Maretić:
Građa Kačićeva deseterca. Glas SKA (Beograd), 1931, 144, str. 3–38. — S. Banović:
Tragovi Grabovčeva »Cvita« u Kačićevu »Razgovoru ugodnom«. Obzor, 73(1932) 3. XII, str. 5; 5. XII, str. 5; 6. XII, str. 5; 7. XII, str. 5; 9. XII, str. 5; 10. XII, str. 5. — T. Matić:
Život i rad Andrije Kačića Miošića (predgovor). U: A. Kačić Miošić, Razgovor ugodni. Zagreb 1942, str. V–LII. — D. Kamber (D. K.):
Značaj i junaštvo žena kod Andrije Kačić-Miošića. Novi list, 3(1943) 663, str. 10. — S. Ježić:
Hrvatska književnost od početka do danas 1100–1941. Zagreb 1944, 170–172. — M. Kombol:
Poviest hrvatske književnosti do narodnog preporoda. Zagreb 1945, 342–353. — S. Banović:
»Glasovitiji« junaci, o kojima su se za Kačićeva života u Dalmaciji pjevale narodne pjesme. Zbornik za narodni život i običaje Južnih Slavena, 1954, 38, str. 75–132. — J. Ravlić:
Andrija Kačić Miošić. Mogućnosti, 1(1954) 12, str. 831–842. — J. Šetka:
Fra Andrija Kačić Miošić i narodna pjesma. Zbornik za narodni život i običaje Južnih Slavena, 1954, 38, str. 5–74. — G. Bujas:
Kačić – pjesnik. Zadarska revija, 4(1955) 3, str. 158–165; 4, str. 213–222. — K. Jurišić:
Tri nova priloga bio-bibliografiji fra Andrije Kačića Miošića. Građa za povijest književnosti hrvatske, 1956, 27, str. 7–23. — T. Matić:
Kačićev »Razgovor ugodni« među kajkavcima. Ibid., str. 209–213. — K. Jurišić:
Kačić u umjetnosti. Vjesnik Provincije Presvetog Otkupitelja u Dalmaciji, 9(1960) 11/12, str. 163–171, 201. — S. Banović:
Kako je Kačić pjevajući u svome »Razgovoru« o poginulim kršćanskim junacima kandijskoga rata vadio građu iz Grabovčeva »Cvita«. Građa za povijest književnosti hrvatske, 1962, 28, str. 351–370. — G. Bujas:
Sudbina Kačićevih Elementa peripathetica. Ibid., str. 333–349. — N. Kolumbić:
Andrija Kačić Miošić u svome vremenu. Zadarska revija, 11(1962) 1, str. 1–7. — F. Švelec:
Značenje Kačićevih predgovora. Ibid., str. 8–11. — T. Alimić:
Fra Andrija Kačić – pjevač slavne Bosne. Dobri Pastir, 13–14(1964) 1/4, str. 187–208. — I. Pederin:
Kačićev »Razgovor ugodni naroda slovinskoga« – susret srednjega vijeka i modernog patriotizma. Kačić, 2(1969) str. 3–20. — Isti:
Kačićeva književna terminologija i narodna pjesma. Kritika, 3(1970) 10, str. 43–51. — M. Ratković:
Andrija Kačić Miošić i njegovo mjesto u hrvatskoj književnosti. Makarski zbornik, 1. Makarska 1970, 445–465. — G. Bujas:
Kačićevi imitatori u Makarskom primorju do polovine 19. stoljeća. Građa za povijest književnosti hrvatske, 1971, br. 30. — I. Pederin:
Kačić prema tradiciji u književnosti i njegov udio u preobrazbi hrvatskoga stiha. Vidik, 18(1971) 32/33, str. 92–103. — Isti:
Odnos hrvatske naobrazbe prema Kačiću kao ostvarenje hrvatskog narodnog preporoda. Kolo, 9(129)(1971) 1/2, str. 24–35. — R. Bogišić:
Književnost prosvjetiteljstva. U: Povijest hrvatske književnosti, 3. Zagreb 1974, 319–324. — R. Katičić:
Nešto napomena o postanku složenoga suvremenog jezičnog standarda hrvatskoga ili srpskoga. Zbornik Zagrebačke slavističke škole, 2(1974) 2, str. 225–257. — A. Bazala:
Kačićeva Elementa peripathetica. Prilozi za istraživanje hrvatske filozofske baštine, 2(1976) 3/4, str. 191–220. — I. Frangeš:
Hrvatski predromantizam i romantizam u europskom kontekstu. Zbornik Zagrebačke slavističke škole, 4(1976) 4, str. 26–29. — J. A. Soldo:
Počeci historiografije franjevaca Provincije Presvetoga Otkupitelja u XVIII. stoljeću. Kačić, 9(1977) str. 99–118. — M. Bošković-Stulli:
Usmena književnost. U: Povijest hrvatske književnosti, 1. Zagreb 1978, 641–651. — M. Dorkin:
Andrija Kačić Miošić – ideal zadarskoj »Iskri«. Zadarska revija, 28(1979) 1, str. 73–83. — H. G. Jurišić:
Izdanja Razgovora ugodnoga naroda slovinskoga. U: A. Kačić Miošić, Razgovor ugodni naroda slovinskoga. Split 1983, 33–57. — F. S. Perillo:
Rinnovamento e tradizione. Tre studi su Kačić. Fasano di Puglia 1984. — J. Grbavac:
Nachwirkungen des Werkes bei Kačić Miošić. U: Ethische und didaktisch-aufklärerische Tendenzen bei Filip Grabovac »Cvit razgovora«. München 1986, 176–188. — I. Frangeš:
Povijest hrvatske književnosti. Zagreb—Ljubljana 1987, 116–121. — J. Vončina:
Kačić i Reljković na razmeđi epoha. U: A. Kačić Miošić i M. A. Reljković, Razgovor ugodni naroda slovinskoga. Satir iliti divji čovik. Zagreb 1988, 5–48, 73–105. — S. Botica:
Suodnosi Grabovca i Kačića u slijedu usmene književnosti. Kačić, 21–22(1989–1990) str. 23–62. — I. Čehok:
Kačićevo tumačenje Scotova nauka o univerzalijama. Prilozi za istraživanje hrvatske filozofske baštine, 17(1991) 1/2, str. 159–168. — S. Antoljak:
Hrvatska historiografija do 1918, 1. Zagreb 1992, 296–299. — P. Bezina:
Kulturni djelatnici Franjevačke provincije Presvetoga Otkupitelja u 18. i 19. stoljeću. Zagreb 1994, 65–71, 180. — N. Kolumbić:
Folklorno i umjetničko u Razgovoru ugodnom Andrije Kačića Miošića. Dani hvarskog kazališta, 21. Split 1995, 163–173. — J. Rapacka:
Popularne kodifikacije domaće tradicije. Ibid., str. 121–127. — Z. Kravar:
Razgovor ugodni ili knjiga od bojeva (predgovor). U: A. Kačić Miošić, Razgovor ugodni. Izbor. Zagreb 1996, 5–20. — J. Bratulić:
Bugarska povijest u Razgovoru ugodnom naroda slovinskoga Andrije Kačića Miošića. Kolo, 8(1998) 3, str. 11–17. — D. Dukić:
Figura protivnika u hrvatskoj povijesnoj epici. Zagreb 1998. — S. P. Novak:
Povijest hrvatske književnosti, 3. Zagreb 1999. — A. Balčeva:
Andrija Kačić Miošić i njegova recepcija u južnoslavenskom romantizmu. Kolo, 10(2000) 3, str. 321–326. — D. Canev:
Razgovor ugodni naroda slovinskoga Andrije Kačića Miošića i bugarska preporodna historiografija. Ibid., str. 327–330. — V. Dimova:
Sudbina slavenskoga juga u ljetopisima Andrije Kačića Miošića. Ibid., str. 287–297. — D. Dukić:
Poetike hrvatske epike 18. stoljeća. Split 2002. — S. Botica:
Andrija Kačić Miošić. Zagreb 2003.
Davor Dukić (2005)

Question: what is the title of andrija kačić’s most famous

what is the title of andrija kačić’s most famous

Question: when will the monastery zaostrog be opened

when will the monastery zaostrog be opened

Question: when was the book talk to the pleasant people of slovenia downloaded

Question: when was talk to the pleasant people of slovenia written

when was talk to the pleasant people of slovenia written

Question: in what year did andrija kačić die

Question: where was andrija kačić born

His book Talk to the Pleasant People of Slovenia , from 1756 , is one of the most prestigious works of Croatian literature of the 18th century and one of the most read and published books of Croatian literature at all .

Croatian biographical lexicon : Kačić Miošić , Andrija , Davor Dukić ( 2005 ) , downloaded on July 21 , 2013 .

– Zaostrog, 12 December 1760), was a Croatian pucky poet and fratar, linked to life alongside the Franjevsky monastery in Zaostrog.Andrija Kačić Miošić, monastery-zaostrog.com, accessed on 27 May 2020. His book Talk to the Pleasant People of Slovenia, from 1756, is one of the most prestigious works of Croatian literature of the 18th century and one of the most read and published books of Croatian literature at all. Croatian biographical lexicon: Kačić Miošić, Andrija, Davor Dukić (2005), downloaded on July 21, 2013.

In the framework of the Francine Monastery of St. Mary in Zaostrog, behind the threshold of the main entrance of the parish church of the Resurrection of the Blessed Virgin Mary, is the fra Andrijin tomb, and on the entrance to the tomb in 1890 a marble plate with dedication in the stiffs of fra Gabre PuratićaFra Karlo Jurišić, Fra Andrija Kačić Miošić (Brist, 1704).

»Kačić kao čovjek pripada među
najidealnije – a kao pisac među
najznamenitije likove, što ih naša
književna povijest poznaje«
(Vienac, 22/1890, 543).
Taj rijetki superlativ, koji je hrvatska književna povijest koncem devetnaestoga stoljeća dala franjevcu i piscu fra Andriji Kačiću Miošiću, ništa nije izgubio na vrijednosti ni danas, nakon skoro stotinu godina. Nadamo se, da će to opravdati i slijedeći reci.
Život:
Fra Andrija Kačić Miošić rodio se u malome primorskom selu Bristu kod Makarske i bio kršten – kako se danas općenito drži – na ime Antun 17. travnja 1704. Otac mu se, ugledan i imućan seljak, zvao Bartul Miošić, a majka Manda od roda Tomaševića iz Baćine, koja je imala rođenoga brata fra Šimuna, gvardijana franjevačkog samostana u Zaostrogu (1714.-1717.) i provincijskog vikara velike franjevačke provincije Bosne Srebrene (1727: 1728.). Toj činjenici, da je Kačić za ujca imao tako uglednog franjevca, treba – među ostalim – zahvaliti njegovo školovanje i usmjerenje prema redovničkorn pozivu. Svršivši s uspjehom prvo školovanje u Zaostrogu mladi je Antun 10. ožujka 1720. pod imenom fra Andrija stupio u franjevački red u tome istom samostanu, u kome je dvije godine ranije u isti red ušao i fra Filip Grabovac (-1749.), Kačićev književni preteča. Nakon studija filozofije i teologije, koji je počeo, možda, u Budimu (1721.-1724.), a završio u Osijeku (1724.-1728.) fra Andrija je 22. svibnja 1728. u Šibeniku zaređen za svećenika. Međutim, određen za nastavničku službu u svojoj redovničkoj zajednici, mladomisnik se morao posvetiti daljnjem studiju (1728.-1730.), vjerojatno u Italiji, pa ga 20. svibnja 1730. starješinstvo postavlja za profesora filozofije, a 1734. za učitelja moralke u Zaostrogu. Međuvremeno je fra Andrija 1731. u Mlecima položio ispit za generalnoga profesora teologije. U prvoj polovici 1735. služio je župu Opuzen kao dušobrižnik. Upravo je te godine diobom Bosne Srebrene u Dalmaciji osnovana nova Franjevačka provincija presv. Otkupitelja i u šibenskom samostanu Sv. Lovre generalno teološko učilište prvog reda. Na toj najvišoj školi nove provincije fra Andrija je, od generala reda postavljen za profesora, te je u toj službi ostao punih deset godina (1735.-1745.) tako da je time postigao časni naslov »jubilarnog lektora«.
Nakon 15-godišnje profesorske službe fra Andriju uprava provincije 1745. premjesti u samostan Sumartin na Braču, u kojemu je 1747.-1749. bio starješinom. Budući da je taj samostan bio maleni kućerak, nastao kao zbjeg makarskih fratara u početku kandijskog rata (1646.), fra Andrija je počeo zidati novi i veći, koji su drugi starješine dovršili, te još i danas postoji u stilu, koji mu je izvana dao Kačić. (Predaja kaže, da je za taj samostan i sam na leđima nosio kamenje, što je tako lijepo opisao Vladimir Nazor u romanu »Pastir Loda«.) Posljednje desetljeće života Kačić je proveo u svome samostanu Zaostrogu, kamo je 1750. preselio iz Sumartina. To je ujedno i najplodnije razdoblje njegova života, jer je kroz to vrijeme objelodanio sva svoja književna djela. Kroz tih je deset godina bio i gvardijanom Zaostroga, ali srećom samo godinu dana [1753.-1754.), pa je skoro sve svoje vrijeme mogao posvetiti književnom radu.
Međutim, proslavljenog pjesnika u naponu snage doskora zadesi neočekivana smrt, i to u okolnostima, koje na život i djelo toga narodnog čovjeka bacaju posebno svjetlo. Kada su, naime, neki siromašni seljaci iz njegova zavičaja vraćajući se lađom iz Neretve s nešto isprošena žita u oluji ispod Baćine kod Ploča 27. listopada 1760. doživjeli brodolom, te izgubili ne samo sve isprošeno žito, nego se od petero njih troje utopilo, fra Andrija potresen tragedijom svojih zemljaka pođe u Neretvu u karitativnu akciju za njihove postradale obitelji. Kažu da je Kačić za unesrećene skupio tri puta više žita negoli su oni bili prvi put uprosili. Ali, na povratku iz Neretve naše putnike uhvati nevrijeme na moru s jakom kišom, od čega Starac Milovan zadobi upalu pluća i nakon kraćega bolovanja umrije u zaostroškome samostanu u nedjelju u ponoć, 14. prosinca 1760. – u 57. godini života. Slavni pjesnik pokopan je na ula zu u samostansku crkvu u Zaostrogu, i to u jedan od dvanaest pretinaca velike svećeničke grobnice – bez oznake u kojemu.
Na ulazu u grobnicu 1890. postavIjena je mramorna ploča s natpisom u stihovima fra Gabre Puratića (-1905.), koji glase:
POKOJ TEBI STARČE MILOVANE
KOJI RODU PISMARICU DADE
S KORABLJICOM DA MU VIDA JADE
DOK MU ZORA BOLJEG DANA SVANE
HLADNU PLOČU ŠTO TI KOSTI SKRIVA
HARAN NAROD POBOŽNO CĚLIVA
(1760.)
Djelo:
Kačić je iza sebe ostavio četiri tiskane knjige, od kojih je prva pisana latinskim jezikom za klasično naobražene intelektualce, a druge tri na hrvatskom za prosti puk. Sva su ta djela u razdoblju od posljednjih osam godina njegova života objavIjena u Mlecima, tadašnjem političkom i kulturnom središtu Južne Hrvatske, koja se tada nalazila u sklopu Mletačke republike.
Elementa peripathetica, 1752.
Kačić je za vrijeme svoje višegodišnje profesorske službe izradio na latinskom jeziku cijeli »cursus philosophicus« (filozofski tečaj), tj. školska predavanja mladim franjevcima. Od toga je 1752. uspio tiskati u Mlecima samo prvi dio, tzv. »malu logiku« pod naslovom: »Elementa peripathetica juxta mentem subtilissimi doctoris Joannis Duns Scoti . . . ad usum tyronum peripatheticae scholae elucidata« (= Osnovni pojmovi peripatetične /aristotelovske/ filozofije po nauci oštroumnoga naučitelja Ivana Duns Skota . . . rastumačeni za uporabu učenika peripatetične škole).
Kačićeva tiskana filozofija ima 12 + 502 stranice manjega formata (18X12 cm). Dijeli se na uvod i tri knjige. Uvod obuhvaća: posvetu, predgovor, kazalo i dopuštenje redovničke i političke vlasti.
Pisac je djelo posvetio svome suplemenjaku kontu Jurju Pankraciju Kačiću, studentu u Padovi. U posveti fra Andrija ističe mnoge slavne muževe plemena Kačić: od Jurana iz najstarijih vremena do njihovih suvremenika splitskog nadbiskupa, hrvatskog primasa Antuna i Pankracijeva brata Mate, svjetskog putnika i poliglota, pa ih mladome Pankraciju stavIja za uzor potičući ga, da se nastoji obogatiti znanjem prave filozofije, koja se nalazi u djelima Aristotela, prosvjetljenim objavom. Ispod posvete se prvi put potpisuje punim imenom: »Fr. Andreas Cacich Miossich«.
Iz predgovora »Ad lectorem« (Čitatelju) vidi se da je Kačić bio visoki intelektualac, koji je poznavao ne samo filozofska i teološka, nego također i pravna, medicinska, matematička i druga djela.
Prva knjiga radi o pojmu, druga o sudu, a treća o zaključku. Pisac skoro na svakoj stranici spominje franjevačkog filozofa Duns Skota (t 1308.), koga zove »moj učitelj« a često se pozivlje i na Aristotela. Od ostalih filozofa izričito spominje: Antistena, Cicerona, Porfirija, zatim kršćanske mislioce: Boetija, Gilberta Poretanskog, Petra Seviljskog, Tomu Akvinskog, te Tartareta i Mastrija. Za razjašnjenje zamršenih filozofskih pojmova fra Andrija donosi mnoštvo primjera iz teologije, redovništva, astronomije, geografije, moralke, psihologije itd. Zanimljivo ie, da na zadnjoj stranici za »petitio principii,« (traženje načela) kao primjer uzimIje pojmove: sablju i vino . . .
Kačić svoju filozofiju završava vinom i sabIjom, koji su nerazdruživi od junaka! Daljnja svoja djela objavit će na hrvatskom jeziku, a govorit će o junacima svoga naroda i o njihovoj sablji u hrabroj desnici, koja se bori za krst časni i slobodu zlatnu, i tek će ga ta djela učiniti slavnim.
Inače, Kačićeva je filozofija tako lijepo i jasno pisana, da ju je oko 1907. profesor filozofije na zagrebačkom sveučilištu Albert Bazala predlagao, da se uvede kao školski udžbenik. U biblioteci zaostroškog samostana 1954. našao sam devetnaest dobro sačuvanih primjeraka Elementa, dok od Razgovora ugodnog iz 1756. niti jedan, a iz 1759. samo jedan primjerak. Očit dokaz koje je djelo Ijude više zanimalo.
Razgovor ugodni naroda slovinskoga, 1756.
Nakon što je objavio ‘Elementa peripathetica’ Kačić je napustio izdavanje ostalih grana filozofije, pa se dao na narodnu pjesmu i prozu, u kojoj svome narodu pruža poučno i zabavno štivo. Plod toga rada objavio je četiri godine poslije pod naslovom: »Razgovor ugodni naroda slovinskoga u komu se ukazuje početak i svrha kralja slovinski, koji puno godišta vladaše svim slovinskim državam, s različitim pismam od kralja, bana i slovinski vitezova, izvađen iz različiti knjiga talijanski i složen u jezik slovinski . . .
U Mleci na 1756«.
Na početku knjige stoji odulja posveta djela na latinskom jeziku Vicencu Kosoviću, korčulanskom biskupu (1735: 1761.), rodom iz Dobrote, u kojoj među ostalim fra Andrija kaže, da je sadržaj za svoju malu povijest uzeo iz djela talijanskog povjesničara Ivana Nikole Doglionija »Anfiteatro di Europa«, te ga »prepjevao u desetercu, koji nije stvorila Kaliopa s Parnasa, nego naša Muza-Brdanka, da našinci, koji se raduju nad slavnom zaštitom i Ijubavlju privedroga dužda, izbjegnu zlu stranu besposlice«.
Slijedi kraći predgovor »Bratu štiocu«, u kome naglašava razlog svoga djela: »da siromasi težaci i čobani naroda slovinskoga . . . mogu doći u poznanje, da njiove pisme i davorije nisu brez temelja istinita, na službu istih siromaha dajem na svitlost ove knjižice, složene i prinesene iz različitih knjiga talijanski u jezik slovinski, u kojem će se viditi kralji, bani, gospoda i vitezovi slovinski, njiovi rati, junaštva i sva dilovanja dobra i zla« . . .
Pri kraju pisac hvali mletačku vlast ovim riječima: ,·Moj štioče poštovani, . . . poznat ćeš čestito, mirno i rajsko stanje, u komu se nahodimo sada pod krilom našega Privedroga Principa, za koga imamo u potribi našu krv proliti« .. . Slijedi tekst u kome se na 396 stranica maloga formata izmjenjuju proza i 41 pjesma.
Treba znati, da je Kačić prvo izdanje RU dao u tisak, dok je bio u stanovitoj duševnoj tjeskobi. On je, naime, bio duboko svjestan, da svojim sunarodnjacima, podanicima Mletačke republike, nudi knjigu i naslovom i sadržajem sličnu knjizi svoga redovničkoga subrata, radi koje je ovaj prije samih sedam godina životom stradao. Stoga ne samo da Kačić nigdje ne spominje inkriminirano djelo fra Filipa Grabovca »Cvit razgovora i jezika iliričkoga aliti rvackoga« (Mleci 1747.), koje mu je dalo početni poticaj za RU, nego u predgovoru ističe samo talijanskog pisca Doglionija, koji je bio odan mletačkoj vladi i njenim političkim ciljevima, kao da se samo njime služio. Plod Kačićeve tjeskobe jest i ona, više diplomatska, izjava o učestitom, mirnom i rajskom stanju« pod krilom duždevim. Čak se Kačić nije, dapače, usudio svoje djelo osobno donijeti u Mletke u tisak, dok ne vidi kakav će stav prema njemu zauzeti uvijek sumnjičava mletačka vlada . . . Kačić je, dakle, jasno ocijenio političke prilike, u kojima se imalo pojaviti njegovo, za porobljeni narod u Dalmaciji, epohalno djelo.
Razgovor ugodni naroda slovinskoga, 1759.
Kad je vidio, da je njegovo djelo, namijenjeno »težacima i čobanima naroda slovinskoga« uspjelo, tj. da s jedne strane nije uznemirilo mletačku vlast, a s druge strane da ga je narod dočekao kao ozebao sunce, Kačić se dao na još veći posao, pa je kroz tri godine stvorio novo djelo pod istim naslovom i u istome duhu, ali skoro tri puta veće, kome naslovna stranica glasi: »Razgovor ugodni naroda slovinskoga . . . izvađen iz različiti knjiga i složen u jezik slovinski . . . Sada iznova prištampan . . . U Mleci na 1759«.
To je drugo izdanje obujmnije i formatom (22×16 cm) i sadržajem (XII + 338) te uz 30% proze sadrži 70% poezije, brojem točno 137 pjesama. (U taj je broj uvrštena i »Pisma glasoviti junaka Ante Radimira i njegova sina kavalira Bože iz Dobrote od Buke Kotorske«, zadnja Kačićeva tiskana pjesma, kako svjedoči nepaginirani original uvršten u zaostroški primjerak RU iz 1759, o čemu sam pisao u »Građi za povijest književnosti hrvatske«, 27, JAZU, Zagreb 1956.).
Na početku djela pisac donosi dvojezičnu posvetu na talijanskom i hrvatskom jeziku, upravljenu knezu Luki Ivanoviću rodom također iz Dobrote kod Buke Kotorske, koji je bio Kačićev prijatelj i dobročinitelj njegove redovničke provincije, pa je kao »confrater« (subrat) uvršten među njene počasne članove i na dan 19. lipnja 1760. upisan u nekrologije spomenute provincije.
Nakon dozvole državne vlasti od 8. lipnja 1759. slijedi predgovor »Pripoljubljenom štiocu«, u kome fra Andrija govori o razlozima, zbog kojih svoje knjižice prištampaje«: u prvome se izdanju ne nalaze »mnoge stvari i lipi događaji,. koji se prije, a niki posli porođenja Gospodinova zgodiše u državam slovinskim«, stoga je nadodao mnoge svece, junake i druge velikane »od našega slovinskoga naroda«. Sada mu nisu služile samo »knjige talijanske«, kako ističe u naslovu prvoga izdanja, nego je za to drugo izdanje »sve pomljivo izvadio iz knjiga latinski, talijanski i rvatski, iz različitih pisama i karata, diploma, dukala, atestata, davorija i svidodžbe staraca, redovnika i svitovnjaka.« Naglašava da mu je – osim slave Božje – glavna svrha: »neka se sadašnji i poslidnji vitezovi mogu ogledati kano u zrcalo u rabrenita vojevanja i glasovita junaštva svoji dida i šukundida.« Na kraju ističe objektivnost svoje knjige: »Retorike ni poesije, nakićena i napirlitana veza naći nećeš, nego jednu zgradu svrhu tvrdoga temelja od istine ziđanu.«
Kačić svoje djelo nije pisao sistematski tako da bi ga razdijelio na posebne dijelove. Ipak, radi lakšega snalaženja, mi ga možemo razdijeliti na pojedine odsjeke držeći se u prvome redu piščeve kronologije:
Uvod (Razgovor ugodni 2, str. 1-19). Osim proze o najstarijim događajima i velikanima “slovinskih naroda« sadrži i četiri pjesme (dvije u osmercu), u kojima izlaže nacrt i opravdanje djela, da u pjesmi o sv. Jeleni Križarici, koja je na Kalvariji pronašla Kristov križ, istakne glavnu ideju svoga djela: borbu za križ časni na našem tlu.
Prvi dio (19-156). Doba samostalnih slovinskih država i borba s Turcima do pada Carigrada (oko 1450.-1453.); tu se izmjenjuju proza i pjesma, u kojima se slavi glavni junak čitavoga djela – Juraj Skenderbeg Kastriotić (-1468.).
Drugi dio (157-230). Doba turske prevlasti od pada Carigrada do turskoga poraza kod Beča (1453.-1683.) s 36 pjesama, u kojima se slave domaći junaci iz različitih kuća: Zrinovići, Kačići i dr.
Treći dio (230-336). Doba oslobodilačkih ratova i Kačiću suvremena povijest (1683.-1759.) s 37 pjesama, koje opjevaju podvige različitih vitezova »od Skadra do Zadra, od Mostara do Kotara«; tu je i »Pisma od glavara turskih i silnih junaka«, te na kraju »Pisma najposlidnja od slavne Bosne«, koju je fra Andrija završio s četiri značajna stiha, što daju transcendentalni pečat čitavome djelu:
»l da si mi zdravo, Milovane!
Boga moli, ostavi mejdane:
sve je ništa, sve će u prah poći,
grije plači, valja k Bogu doći!«
Djelo završava autorovim pogovorom »Najposlidnji razgovori Starca Milovana s bratom štiocem«, u kojemu se najavljuje i treće izdanje (»Brzo ću, ako Bog dopusti, iste pisme prištampati«), ali do njega nije nikada došlo, jer je slijedeće godine Kačić već u grobu.
Priredivači ovoga izdanja smatrali su uputnim da Kačićevu djelu na kraju dodaju i »Pismu od Bosne i svetoga Jurja«, koju je spjevao Kačićev mlađi suvremenik i imitator fra Frano Radman (-1789.) i objavio je u posebnoj knjižici »Život sv. Jurja« (Mleci 1762.), a 1801. u svoje izdanje Razgovora ugodnog umetnuo fra Ante Puharić.
Korabljica, 1760.
Zadnje godine svoga života Kačić je dao u tisak još jedno djelo na hrvatskom jeziku, koje je također namijenio našemu priprostitom svijetu i dao mu naslov: »Korabljica Pisma Svetoga i svih vikova svita događaji poglavitih, u dva poglavlja razdiljena. Jedno počimlje od počela svita do porođenja Isusova, a drugo od porođenja Isusova do godišta 1760. Prinešena iz knjiga latinskih, talijanskih i iz Kronika Pavla Vitezovića u jezik bosanski« . . . Djelo obuhvaća XVI + 495 stranica.
U uvodu pisac donosi dvojezičnu posvetu (tal. i hrv.) knezu Jakovu Ivićeviću iz Makarske, tada pitomcu vojne škole u Veroni; slijedi riječ »Bogočasnomu štiocu«, u kojoj tumači naslov Korabljice (jer sadržajem sliči na korablju Nojevu, u kojoj »biše od svake vrste živućega, razložita i nerazložita«), te se ispričava zbog tiskarskih pogrešaka. Uvod završava dozvolom mletačkih cenzora od 30. travnja 1760.
Cijelo je djelo pisano hrvatskom štokavsko-ikavskom prozom, osim dva latinska dokumenta i šest deseteračkih stihova (početak narodne pjesme o Bilopavlovićima iz Brista, 471 ). Prvi, dulji dio (1-358) uglavnome sadrži na pučki način prepričan Stari Zavjet, a drugi, kraći dio (359-395) Novi Zavjet, koji od str. 371. prelazi u opću i nacionalnu, građansku i crkvenu povijest. Svome stoljeću (1701.-1760.) pisac je posvetio samo jednu jedinu stranicu, i to o događajima iz opće povijesti.
Zaključak:
Kačić je, kako smo vidjeli, napisao na latinskom filozofsko djelo Elementa peripathetica za učeni svijet i na hrvatskom pjesničko djelo Razgovor ugodni za neuki puk. Prvo je djelo pisano stručno i na zamjernoj znanstvenoj visini, dok je drugo djelo bez naročite znanstvene vrijednosti, a ni umjetnička vrijednost ne prelazi mu osrednjost. Pa ipak u povijesti hrvatske kulture dogodio se paradoks: Kačićevo filozofsko djelo nije skoro ni malo uplivalo na hrvatsku kulturu, dok je njegov Razgovor ugodni izvršio golem utjecaj na narodnu i umjetnu književnost, te uopće na kulturu hrvatskog naroda, a djelovao je i na kulturna stremljenja svih Južnih Slavena, pa i preko njihovih granica. Kačić je, naime, »prvi pisac, preko kojega je strani svijet upoznao našu narodnu pjesmu i prvi hrvatski pjesnik čije su pjesme ušle u jednu svjetsku zbirku« (M. Kombol). »Tako je Kačić veći djelovanjem nego djelom: činjenica neobična, ali značajna, i još uvijek nedovoljno proučena« (I. Frangeš).
Čim se 1756. pojavio Razgovor ugodni, neobičnom se brzinom stao širiti Južnom Hrvatskom unutar Mletačke republike, a onda i po ostalim »slovinskim državam«. Tako je utvrđdeno, da je u »Hrvatskoj Ateni« u zbirci »Popjevke slovinske, skupjene g. 1758. u Dubrovniku« nepoznati prepisivač unio citate već iz prvoga izdanja RU. U turskoj Bosni fra Filip Lastrić, povjesničar i propovjednik, u djelu »Nediljnik dvostruk«, izdatom 1766, koristi se Kačićevom prozom za podatke o Jurju Kastriotiću Skenderbegu. U oslobođenom Podunavlju fra Emerik Pavić 1764. izdaje u izboru RU u latinskom prijevodu, a 1768. tiska »Nadodanje Razgovoru ugodnom«, u koje je uključio i one zgode koje nije našao u Kačićevu djelu. Zna se da su se već u 18. st. kajkavci Banske Hrvatske zanimali za Kačićeve pjesme, te ih prenosili na kajkavski dijalekt. Zna se također, da su svršetkom 18. st. Hrvati-Bunjevci u ondašnjoj Ugarskoj čitali Kačićev Razgovor ugodni i jednostavno ga nazvali »Pismarica«.
Kačić je već u 18. st. bio poznat i među Slovencima, a nakon bečkog izdanja RU 1836. još više. Kada je Antun Kremlj pisao »Dogodovštinu štajerske zemlje« (1845.), Kačićeva pjesmarica služila mu je za uzor.
Srbi su već u 18. st. poznavali Razgovor ugodni, pa su 1818. u Budimu tiskali prvo ćirilsko izdanje pod naslovom »Pesnoslovka . . . iz knjige g. Andree Kačića izvedena i po obrazu, vkusu i glagolu serbskom . . . ustroena«. Dapače, Kačićevo je djelo potaklo Vuka Karadžića (-1864.) na skupljanje srpskog i hrvatskog narodnog blaga (koje je on nazvao samo »srpskim«!) tako da je Danilo Živaljević priznao: »Da nije bilo Kačića, ko zna da li bi se Vuk ikada bio rešio da prikuplja narodne umotvorine.«
Fra Karlo Jurišić
Foto: www.flickr.com

Question: when was the marble plate dedicated to fra gabre puratića

when was the marble plate dedicated to fra gabre puratića

Question: what is the name of the tomb in st mary

Question: in which city is the friine monastery of st mary

in which city is the friine monastery of st mary

Question: when was andrija kačić miošić created

Question: where is the fra andrijin tomb

Francine Monastery of St. Mary in Zaostrog

Francine Monastery of St. Mary in Zaostrog

Question: who is on the marble plate dedicated to andrijin

who is on the marble plate dedicated to andrijin

Question: where is the tomb of andrija kačić located

where is the tomb of andrija kačić located

Question: what is the name of the tomb at st mary in zaostrog

what is the name of the tomb at st mary in zaostrog

In the framework of the Francine Monastery of St. Mary in Zaostrog , behind the threshold of the main entrance of the parish church of the Resurrection of the Blessed Virgin Mary , is the fra Andrijin tomb , and on the entrance to the tomb in 1890 a marble plate with dedication in the stiffs of fra Gabre PuratićaFra Karlo Jurišić , Fra Andrija Kačić Miošić ( Brist , 1704 ) .

Literary Creativity

by Scota.

Grabovac, Filip, hrv. književnik (Podosoje, kraj Vrlike, 1697. ili 1698 – samostan Santo Spirito, kraj Venecije, 13. II. 1749). Franjevac. Teologiju vjerojatno završio u Italiji. God. 1729. postaje kapelan hrv. četa u sastavu mlet. vojske. Na toj dužnosti ostaje sve do 1747, kada neposredno nakon izlaska iz tiska njegova gl. djela Czuijt razgouora, Naroda, i Jezika Illiriçkoga, alliti Arvackoga (Mleci, 1747), biva zbog iskazanih stajališta zatvoren u zloglasnu tamnicu “Sotto i piombi”. Nakon 10-ak tjedana premješten je u franjevački samostan na otoku Santo Spirito, gdje iscrpljen umire. Cvit razgovora sastoji se od dvaju dijelova: u prvome se ugl. nalaze religiozno-moralističke pouke, osim nekoliko proznih sastavaka, u osmercima i desetercima, dok u drugom, pretežito proznom dijelu, daje sliku kako aktualnih polit. i ratnih prilika, tako i nekih bibl. zbivanja. U tom dijelu nalaze se i aluzije na položaj Hrvata pod mlet. vlasti, a njegovom uhićenju najviše su pridonijeli stihovi domoljubne pjesme Slava Dalmacije, u kojoj se izriče prijezir spram Mlet. Republike. Snažno utjecao na Kačića Miošića i njegovo prosvjetiteljsko djelovanje.

Question: what is the name of andrija kačić's philosophical traktat

Elementa peripatheticae "" , radi se o priručniku skolastičke logike ( logica minor ) napisan prema učenju franjevačkoga teologa i filozofa

Literary Creativity

by Scota.

what is the name of andrija kačić's philosophical traktat

Question: when was the prolexis encyclopedia published

Literary Creativity

by Scota.

when was the prolexis encyclopedia published

Question: who is the author of the prolexis encyclopedia

Literary Creativity

by Scota.

who is the author of the prolexis encyclopedia

Question: who wrote the book elementa peripatheticae

Literary Creativity

by Scota.

who wrote the book elementa peripatheticae

Question: what language is the book elementa peripatheticae written in

Literary Creativity

by Scota.

what language is the book elementa peripatheticae written in

Question: what is the main influence of andrija kačić

Literary Creativity

by Scota.

what is the main influence of andrija kačić

On him and his proservative action a strong influence was made by Filip Grabovac . Prolexis encyclopedia : Grabovac , Filip , taken on July 21 , 2013 .

Like so many others , he wrote a philosophical traktat in Latin entitled Elementa peripatheticae , " this is a manual of scolastic logic ( logica minor ) written according to the teachings of the French theologist and philosopher I. Dunse .

Literary Creativity On him and his proservative action a strong influence was made by Filip Grabovac.Prolexis encyclopedia: Grabovac, Filip, taken on July 21, 2013. Like so many others, he wrote a philosophical traktat in Latin entitled Elementa peripatheticae," this is a manual of scolastic logic (logica minor) written according to the teachings of the French theologist and philosopher I. Dunse. by Scota.

Izvorni znanstveni članak
ANDRIJA KAČIĆ MIOŠIĆ AND HIS ENLIGHTENING AND LINGUISTIC CONTRIBUTIONS
Šimun Musa
Puni tekst: hrvatski pdf 205 Kb
str. 249-258
preuzimanja: 5.209
APA 6th Edition
Musa, Š. (2006). ANDRIJA KAČIĆ MIOŠIĆ AND HIS ENLIGHTENING AND LINGUISTIC CONTRIBUTIONS. Croatica et Slavica Iadertina, 2 (2.), 249-258. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/17296
MLA 8th Edition
Musa, Šimun. "ANDRIJA KAČIĆ MIOŠIĆ AND HIS ENLIGHTENING AND LINGUISTIC CONTRIBUTIONS." Croatica et Slavica Iadertina, vol. 2, br. 2., 2006, str. 249-258. https://hrcak.srce.hr/17296. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Musa, Šimun. "ANDRIJA KAČIĆ MIOŠIĆ AND HIS ENLIGHTENING AND LINGUISTIC CONTRIBUTIONS." Croatica et Slavica Iadertina 2, br. 2. (2006): 249-258. https://hrcak.srce.hr/17296
Harvard
Musa, Š. (2006). 'ANDRIJA KAČIĆ MIOŠIĆ AND HIS ENLIGHTENING AND LINGUISTIC CONTRIBUTIONS', Croatica et Slavica Iadertina, 2(2.), str. 249-258. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/17296 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Musa Š. ANDRIJA KAČIĆ MIOŠIĆ AND HIS ENLIGHTENING AND LINGUISTIC CONTRIBUTIONS. Croatica et Slavica Iadertina [Internet]. 2006 [pristupljeno 11.10.2022.];2(2.):249-258. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/17296
IEEE
Š. Musa, "ANDRIJA KAČIĆ MIOŠIĆ AND HIS ENLIGHTENING AND LINGUISTIC CONTRIBUTIONS", Croatica et Slavica Iadertina, vol.2, br. 2., str. 249-258, 2006. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/17296. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
In the history of Croatian literature and cultural activitiy at all Andrija Kačić Miošić and his Pismarica – Razgovor ugodni naroda slovinskog play an extremely important
role. Andrija Kačić Miošić, the Old Man Milovan was active in the eighteenth century and was remarkable for a wide range of activities, from clerical, philosophical, educational to historical and literary pursuits. However, he was engaged in enlightening work more than
anything else and he achieved - precisely in this ﬁeld – the greatest success. Furthermore, his linguistic contributions achieved in Razgovor ugodni naroda slovinskog actually bond pre-revival and revival period and show the achieved level of our linguistic homogeneity – a peculiar standardization of the Croatian language in the middle of the eighteenth century.
Ključne riječi
Enlightenment, book of poems, talk, language, hero, literature, folk poetry
Hrčak ID:
17296
URI
https://hrcak.srce.hr/17296
Posjeta: 6.690 *

Question: what is the name of the language spoken by andrija kačić

what is the name of the language spoken by andrija kačić

Question: what is the language of andrija kačić

Question: where was andrija kačić miošić taught

Question: what did the language of andrija kačić miošić

what did the language of andrija kačić miošić

Question: who is the author of andrija kačić miošic

who is the author of andrija kačić miošic

Question: who taught the language of andrija kačić

who taught the language of andrija kačić

Question: in which country was andrija kačić miošić born

in which country was andrija kačić miošić born

This book was read very much , and it was on the winter seals in the villages of all parts of Croatia ( and elsewhere where the Croats lived ) to the other world practically without exception read or recited .

Thus , the language of the Kačić stihows became a specific lingua franca and a reference source of the word ( of which many have been taught by Kačić himself ) and an expression that supplemented the language fund that the pop was obtained in the parent house and during the modest school education .

This book was read very much, and it was on the winter seals in the villages of all parts of Croatia (and elsewhere where the Croats lived) to the other world practically without exception read or recited. Thus, the language of the Kačić stihows became a specific lingua franca and a reference source of the word (of which many have been taught by Kačić himself) and an expression that supplemented the language fund that the pop was obtained in the parent house and during the modest school education.