mini|250px|Krunidba kralja Zvonimira (slika iz 19. st.)
mini|250px|Darovnica kralja Zvonimira samostanu opatica sv. Benedikta u Splitu za zemljište Pusticu u Lažanima (1076. – 1078.), Hrvatski državni arhiv.
lijevo|mini|273x273px|Granice Hrvatske u vrijeme Zvonimira
Dmitar Zvonimir (lat. Demetrius Suinimir, Suonimir, Suonemerius, Zolomer, Zuonimir) († ?, 1089.), hrvatski ban, herceg i kralj Hrvatske i Dalmacije, vladao je od 1075. do 1089. godine. Upamćen kao jedan od najuspješnijih vladara ranosrednjovjekovne Hrvatske, Zvonimir je, kao i njegov prethodnik, nastavio politiku ekspanzije Hrvatske na svim poljima. Njegova smrt 1089. bila je prekretnica u hrvatskoj povijesti, jer je sukscesijska kriza koju je izazvala bila popraćena krvavim ratom koji je rezultirao gubitkom hrvatske samostalnosti.

 Dolazak na prijestolje

 Do dolaska na prijestolje

O Zvonimirovu podrijetlu ne zna se gotovo ništa. Najvjerojatnije je bio potomak kralja Svetoslava Suronje, dakle rođak kralja Petra Krešimira IV. (1058. – 1074.), iako ima povjesničara koji smatraju da nije bio Trpimirović nego pripadnik nekog od uglednih hrvatskih rodova odnosno plemena.Neven Budak: Prva stoljeća Hrvatske, Hrvatska sveučilišna naklada, Zagreb, 1994, str. 111–113. To ne isključuje ni Goldstein; Ivo Goldstein: Hrvatski rani srednji vijek, Novi Liber : Zavod za hrvatsku povijest Filozofskog fakulteta, Zagreb, 1995., str. 401. Jedino je poznato iz jedne sudske presude iz Šibenika godine 1078., da se Zvonimirov ujak zvao Streza.Znameniti i zaslužni Hrvati: te pomena vrijedna lica u hrvatskoj povijesti od 925–1925, str. X., Odbor za izdanje knjige "Zaslužni i znamenti Hrvati 925–1925.", Emilije Laszowski, Zagreb 1925.

Zvonimir se u izvorima prvi put spominje godine 1070. kao ban i suvladar kralja Petra Krešimira IV. Pretpostavlja se da je prvobitno vladao Slavonijom koju je, nepoznato je točno kada, dobio od mađarskih Arpadovića. Veliki dio Slavonije bio je do toga doba pod njihovom vlašću (osvojio ju je ugarski kralj Stjepan I. Sveti oko 1027. otevši je Krešimiru III.). Zvonimir je bio u rodbinskim odnosima s Arpadovićima preko svoje žene Jelene Lijepe koja je bila kći ugarskoga kralja Bele I. (1060. – 1063.) i sestra Ladislava I.) (1077. – 1095.), te su mu oni prepustili u vlast to područje (najvjerojatnije sjeverozapadnu Hrvatsku, točnije krajeve između Drave i Kupe). Povjesničar Ivo Goldstein pretpostavlja da se Zvonimirova vlast možda protezala čak i do Srijema.Golstein, str. 390. Zvonimir je od rodbinskog odnosa s Arpadovićima imao višestruke koristi (ali oni još i više, jer su upravo na temelju Zvonimirova braka s pripadnicom dinastije Arpadovića Jelenom, nakon njegove smrti pretendirali i na kraju stekli hrvatsku krunu). Negdje poslije godine 1067. zamolio je ban Zvonimir, kako stoji u izvorima, ugarskog kralja Salomona (1063. – 1074.) i vojvodu Gejzu da mu pomognu istjerati istarsko-kranjskog vojvodu Ulrika II. s područja tzv. Marke Dalmatinske (područja Kvarnera, Hrvatskog primorja i dijela Istre, od današnje Rijeke do Labina) koji je to područje osvojio oko 1064. godine. Oni su to i učinili, a zauzvrat od njega dobili darove te je Zvonimir tako zavladao i tim područjem.

Sve to zasigurno je itekako utjecalo na kralja Petra Krešimira da 1070. godine Zvonimira uzme za svoga suvladara i prijestolonasljednika (kao takav se od te godine i spominje u izvorima zajedno s Petrom Krešimirom) što se u hrvatskoj historiografiji također tumači i kao ponovno sjedinjenje Slavonije s Hrvatskom koja je tako ponovo postala ujedinjena i moćna. Dotadašnji Krešimirov prijestolonasljednik njegov nećak, vojvoda Stjepan skinut je s tog položaja i zatvoren u samostan sv. Stjepana pod borovima u Splitu.Budak, str. 116.; Goldstein, str. 390–391.; Stjepan Antoljak: Pregled hrvatske povijesti, Laus-Orbis, Split, 1994., str. 49.

Dok je Zvonimir sve više jačao i pripremao se za zadobivanje kraljevske časti na Jadranu se pojavljuje nova sila, Normani. U izvorima tako stoji da je 1074. godine normanski vojvoda Amiko iz Apulije s juga Italije u pljačkaškom pohodu na Hrvatsku zarobio "hrvatskog kralja". Ne kaže se kojega, ali najvjerojatnije je riječ o Petru Krešimiru IV., iako ima mišljenja da je možda riječ i o neretvanskom knezu Slavcu. U takvim, prilično nejasnim okolnostima, na prijestolje je stupio Zvonimir.

 Krunidba Zvonimira za kralja Hrvatske i Dalmacije

Zvonimir je odmah po dolasku na vlast počeo rješavati problem obnove vlasti onih gradova koji su bili pod Mletcima.

Kralj Dmitar Zvonimir dobro je procijenio tadašnju vanjskopolitičku situaciju: položaj Bizanta čija je moć slabila i Mlečana koji su se pridružili protivnicima sve jačeg papinstva. Tako je Zvonimir stao uz papu Grgura VII. (1073. – 1085.), prihvaćajući suvremenu doktrinu da papa ima pravo dijeliti krune i priznavati posjed zemalja.

U rujnu 1075. ili 1076. papa Grgur VII. poslao je svoje legate, opata Gebizona i biskupa Fulkona, s glavnom svrhom da se riješi pitanje o priznanju samostalnosti jedinstvene hrvatsko-dalmatinske države. Nakon što je Dmitar Zvonimir prisegnuo da će biti vjeran podanik papi, poslanik Gebizon okrunio ga je u nedjelju 8. listopada 1075.Budak, str. 211. Goldstein, str. 401.Neven Budak – Tomislav Raukar, Hrvatska povijest srednjeg vijeka, Školska knjiga, Zagreb 2006., str. 138.: Stjepan Antoljak, Pregled hrvatske povijesti, Split 1994., str. 50.: Ferdo Šišić, Povijest Hrvata. Pregled povijesti hrvatskog naroda 600. – 1918., Split, 2004., str. 151.:  U fusnoti se navodi:  ili 8. listopada 1076.Smičiklas, Tadija. Poviest hrvatska / po vrelih napisao Tade Smičiklas, Dio prvi, Naklada Matice hrvatske, Zagreb, 1882., str. xiv., 214., 251.–258.Šišić, Ferdo. Pregled povijesti hrvatskoga naroda od najstarijih dana do 1. decembra 1918., 1. sv., 2. izd., Tisak i Naklada St. Kugli, Zagreb, 1920., str. 130., Šišić, Ferdo. Hrvatska povijest od najstarijih dana do potkraj 1918., sv. 1, dijelovi 1–3, Tisak Zaklade tiskare »Narodnih novina«, 1925., str. 559., Horn, Gustave. Le Compromis de 1868 Entre La Hongrie Et La Croatie: Et Celui de 1867 Entre L'Autriche Et La Hongrie, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 1907., str. 26.Šišić, Ferdo. Priručnik izvora hrvatske historije, Znanstvena knjižnica, Nakl. Kr. hrv.–slav.–dalm. zemaljske vlade, Zagreb, 1914., pogl. Vazalska prisega hercega Dmitra Zvonimira papi Grguru VII. (Na početku oktobra 1076.), 266. – 269., osobito na str. 267. Harambašić, August. Lirika, Izd. Hrvatskoga izdavalačkoga bibliografskoga zavoda, Zagreb, 1942., str. 37. – Hrvatska kruna Dmitra Zvonimira g. 1076.Mandić, Dominik. Hrvati i Srbi : dva stara različita naroda, 3. izd., Nakladni zavod Matice hrvatske, Zagreb, 1990., str. 86., , Mandić, Dominik; [Lasić, Dionis; Pandžić, Basilius S. (prir.)], Rasprave i prilozi iz stare hrvatske povijesti, Hrvatski povijesni institut, Rim, 1963., str. 315., 438., Horvat, Josip. Politička povijest Hrvatske, sv. 1, Binoza-svjetski pisci, Zagreb, 1936., str. 16., navodi: početku oktobra 1076.Dabinović, Antun. Hrvatska državna i pravna povijest : s reprodukcijama najvažnijih dokumenata i slikama, Nakladni zavod Matice hrvatske, Zagreb, 1990., str. 85., Perojević, Marko. Ninski biskup u povijesti hrvatskog naroda, Izdanje Matice Hrvatske, Zagreb, 1942., str. 123.Neralić, Jadranka. Priručnik za istraživanje hrvatske povijesti u Tajnom vatikanskom arhivu : od ranog srednjeg vijeka do sredine XVIII. stoljeća : Schedario Garampi, Biblioteka Hrvatska povjesnica : Posebna izdanja, 1. sv., Hrvatski institut za povijest, Zagreb, 2000., str. 6., , Novak, Grga; Maštrović, Vjekoslav (ur.), Povijest Vrane, Institut Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti u Zadru, Zadar, 1971., str. 482.Mesić, Matija. »Dimitar Zvonimir kralj hrvatski« (»Rad« JAZU XXXIX, Zagreb, 1877., 115-141.)Horvat, Josip. Kultura Hrvata kroz 1000 godina, 1. sv., 2. izd., A. Velzek, 1939., str. 114.Rački, Franjo. Odlomci iz državnoga práva hrvatskoga za narodne dynastie., Troškom K. Stojšića, Knjigarnica Ferdinanda Klemma, Beč, MDCCCLXI., str. 62.,  Tkalčić, Ivan Krstitelj. Hrvatska povjestnica, Brzotiskom Dragutina Albrechta, Zagreb, 1861., str. 33. Klaić, Vjekoslav. Povijest Hrvata : od najstarijih vremena do svršetka XIX. stoljeća, Tisak i naklada L. Hartmana, Zagreb, 1899., str. 113., 115.,   u Solinu, u krunidbenoj bazilici sv. Petra i Mojsija kraljevskom krunom i predao mu druge znakove kraljevske vlasti (žezlo i mač) i papinsku zastavu.Tomislav Raukar: "Hrvatsko srednjovjekovlje", Školska knjiga, Zagreb, 1997., , str. 49. Zvonimir je uoči krunidbe imao naslov hercega Hrvatske i Dalmacije (Croatiae Dalmatiaeque dux), a po krunidbi naslov kralja Hrvatske i Dalmacije (Croatiae Dalmatiaeque rex). O Zvonimirovoj krunidbi svjedoči suvremeni izvor Collectio canonum kojeg je 1086. godine napisao kardinal Deusdedit († o. 1000.) i posvetio papi Viktoru III. (1086. – 1087.) te kasniji izvori, Korčulanski kodeks iz druge polovice 12. stoljeća i Liber censuum kojeg je 1192. godine napisao Cencius Camerarius, budući papa Honorije III. (1216. – 1227.).

Novi kralj Dmitar Zvonimir obećao je Svetoj Stolici, da će: pomagati vjersku obnovu i braniti Crkvu, da će papi davati godišnji dar u novcu, da će paziti da se Crkvi daju prvine i desetine, da će sprječavati prodaju ljudi, štititi siromahe, udovice i siročad. Ujedno je Dmitar Zvonimir ustupio papi samostan svetoga Grgura u Vrani kao hospicij za njegove poslanike. U tom samostanu, po prijepisu prisege Dmitra Zvonimira, nalazile su se dvije zlatne krune s draguljima. Pretpostavka je da su to krune kralja Tomislava i Stjepana Držislava.

Za krunu kralja Tomislava ne zna se odakle je. No za krunu Stjepana Držislava se zna da je došla iz Bizanta kao priznanje Bizanta Stjepanu Držislavu kao vladaru. Dmitar Zvonimir je okrunjen trećom krunom koja je donesena iz Rima. Te krune su izgubljene u mračnom periodu okupacije od stane Turaka i Venecije (područje Vrane su držali i Turci i Mlečani). No nije isključena mogućnost da je jedna od tih kruna završila u Napulju poslije krunjenja Ladislava Anžuvinca, sina Karla Dračkog, 5. kolovoza 1403. godine u Zadru. Povijesno se ne zna kojom se krunom okrunio Ladislav Napuljski.

Tako je kralj Zvonimir, kao i neki drugi europski vladari, prihvaćanjem papinske političke doktrine, podržavanjem reformnog pokreta, te pružanjem jamstva crkvenim interesima u Hrvatskoj i obećanjem brige o vjerskom i obiteljskom životu, osigurao politički i obrambeni savez sa Svetom Stolicom, državnopravno priznanje Kraljevine Hrvatske (regnum Dalmatiae et Chroatiae) i njen stabilan međunarodni položaj.

 Povijesno značenje

Kralj Zvonimir stolovao je u Kninu, a kako za njegova vladanja nije bilo većih ratovanja, ojačao je razvitak gospodarstva i kulture. Zvonimir koji je bogato darivao crkve i samostane, dao je izgraditi trobrodnu baziliku u Biskupiji kraj Knina, a od svih njegovih darova najpoznatiji je dar samostanu svete Lucije u Baški na otoku Krku. Naime redovnici su oko godine 1100. dali uklesati glagoljicom opis darivanja na Bašćansku ploču, na kojoj se spominje ime kralja Zvonimira (zvъnъmirъ, kralъ xrъvatъskъ).

Godine 1079. napao je Zvonimira istarski velikaš, knez Vecelin, podanik njemačkog cara Henrika IV. U pomoć Zvonimiru priskočio je papa Grgur VII. Nešto kasnije, krenuo je Zvonimir u rat kao saveznik normanskog vojvode Roberta Guiscarda († 1085.) protiv Bizantskog Carstva i njegove saveznice Venecije. Godine 1083. Normani su u savezništvu s Hrvatima, potukli bizantsko-mletačko brodovlje i zauzeli grad Drač, a 1084. su žestoko potukli mletačko brodovlje kod Kasopa na otoku Krfu.Ferdo Šišić: "Povijst Hrvata, Pregld povijesti hrvatskog naroda 600. - 1526., prvi dio, Marjan tisak, Split, 2004. , str. 150.

Zvonimir je bio oženjen Jelenom Lijepom, sestrom ugarskog kralja Ladislava. Imao je sina Radovana i kćer Klaudiju udatu za plemenitaša Vinihu iz plemena Lapčana. Budući da je jedini sin i prijestolonasljednik Radovan umro prije očeve smrti (iza 1083.), pojavio se problem nasljeđivanja prijestolja. Hrvati su poslije Zvonimirove smrti na prijestolje doveli Stjepana II., sinovca kralja Petra Krešimira IV., s čijom smrću je definitivno izumrla dinastija Trpimirovića.

Hrvatski narod stoljećima je pamtio razdoblje mira i blagostanja koji su vladali u doba kralja Zvonimira. To se spominjalo na Cetingradskom saboru 1526. godine, ali i stoljećima poslije. Unatoč tome njegova smrt, kao i njegov brak s Jelenom pokazali su se pogubnima za Hrvatsku jer su prouzročile sukscesijski rat koji je završio gubitkom hrvatske samostalnosti i dolaskom mađarskih Arpadovića na hrvatsko prijestolje.

 Legenda o smrti

mini|desno|Kip Dmitra Zvonimira u Kninu
Poznata je legendaDamir Karbić: Šubići i dobri kralj Zvonimir. Prilog proučavanju upotrebe legendi u politici hrvatskih velikaških obitelji o smrti kralja Zvonimira i kletvi o 900-godišnjem prokletstvu. Pretpostavka je da se vijest o Zvonimirovoj nasilnoj smrti prvi put javila u Ugarsko-poljskoj kronici iz 13. stoljeća. Tamo se spominje hrvatski kralj Kazimir kojega je osvetio mađarski kralj. Zvonimirovo ime vezano uz nasilnu smrt pouzdano se javlja tek u Ljetopisu popa Dukljanina, točnije u prijevodu prva 23 poglavlja djela na hrvatski iz 15. stoljeća. Naime, samo djelo je nastalo u drugoj polovici 12. stoljeća. Postoje 4 redakcije ovog djela: osnovna latinska redakcija, talijanski prijevod latinske redakcije (načinio 1601. god. benediktinac M. Orbini), prijevod prva 23 poglavlja na hrvatski (nepoznati autor), te prijevod hrvatske redakcije na latinski (preveo Marko Marulić, na molbu Splićanina Dmina Papalića).

Prema legendi, Zvonimir je ubijen 20. travnja 1089. godine u Kosovu (danas Biskupiji) kod Knina. U to vrijeme bizantski car Aleksije I. Komnen bi potučen od Pečenega na donjem Dunavu, a Turci Seldžuci osvojiše Jeruzalem. Aleksije je zatražio od pape Urbana II. pomoć za oslobađanje Jeruzalema od Turaka. U isto vrijeme zatražio je pomoć i od Zvonimira. Kralj Zvonimir sazvao je sabor u Kosovo kod "pet crkava". No pri spomenu na rat ubili su ga nezadovoljni i odnarođeni plemići.

Također, vijesti o nasilnoj smrti nalaze se u Historia salonitana maior iz 16. stoljeća, te Chronicom breve regni Croaciae Ivana Tomašića.Ivo Goldstein, "Kako, kada i zašto je nastala legenda o nasilnoj smrti kralja Zvonimira", Radovi Zavoda za hrvatsku povijest 17 (84), str. 36.  Chronicon breve Regni Croatiae Ivana Tomašića iz 1563. govori da je Zvonimira u svome šatoru, na insistiranje nezadovoljnog pučanstva ubio njegov peharnik, Tadija Slovinac.

Od hrvatskih povjesničara, Ivan Lučić i većina povjesničara 19. stoljeća su odbacivali ovaj izvještaj. Ferdo Šišić je 1905. objavio raspravu u kojoj je smatrao da je ne treba odbaciti, i u svojim djelima je zastupao ideju da je Zvonimir ubijen, a u tome su ga slijedili Stjepan Gunjača, Viktor Novak i Mario Kostrenčić.

Nikola Radojčić i većina povjesničara poslije Drugog svjetskog rata zastupa mišljenje da je riječ o legendi koja ima malo veze sa stvarnim zbivanjima i da je Zvonimir umro prirodnom smrću. U recentnijoj literaturi javilo se mišljenje da je legenda zapravo modificirana verzija češke legende o smrti kneza Većeslava.Josip Bratulić, "Legenda o kralju Zvonimiru", u: Zvonimir, kralj hrvatski, Zagreb 1997, str. 235.

Legenda o Zvonimirovoj smrti je jedina autentična srednjovjekovna legenda o nekom srednjovjekovnom kralju. Ona nije produkt historiografije 19. stoljeća, kao što je većina mitova, kojima se danas služimo kada govorimo o hrvatskoj ranosrednjovjekovnoj povijesti. Prema izvorima vjerojatnije je da je Zvonimir umro prirodnom smrću, istodobno zbog novijih znanstvenih spoznaja, teza o ubojstvu se ne može odbaciti kao potpuna nevjerojatna.Hrvatska radiotelevizija  Hrvatski kraljevi – šesta epizoda Vidi i: Hrvatska redakcija, Dodatak: Legenda o smrti kralja Zvonimira

Prema "Historia salonitana maior", na Zvonimirovom grobu nalaze se sljedeći stihovi:

 TKO ĆE MOĆI SUZDRŽATI NAROD, DA NE UZDIŠE,
 KADA BUDE GLEDAO OVAJ GROB, DOISTA VRIJEDAN OPLAKIVANJA?
 JER U OVOJ TAMI POČIVA SVIJETLA ZVIJEZDA
 UZVIŠENA PODRIJETLA. KAKO LI SE ČUDNO TRNE!
 JER NJEZINA SE DIVLJAČKA SMRT MOŽE S PROKLINJANJEM TUMAČITI
 CRNIM ZLOČINIMA OPAKOGA NARODA
 BIJESNI POPUSTIŠE DO KRAJNOSSTI SRCU
 I NAJTEŽIM UMORSTVOM POGUBIŠE KRALJA
 KREPKE SNAGE, RUKOM MOĆNOGA,
 POBOŽNOGA ZVONIMIRA, BESKRAJNO POŠTENOGA,
 KOJI JE BIO NJIHOV ŠTIT PROTIV DUŠMANIMA,
 NAVIKAO DA SATIRE NEPRIJATELJSKA VRATA,
 OPLAKUJTE, PRVACI, VEĆ JEDNOM GLAVARA ČASTI,
 STARCI I MLADIĆI HRVATSKE ZEMLJE,
 JER ŠTO BIJAŠE PRVA SVEČANOST KRALJEVSTVA
 I UJEDNO ČAST I SLAVA, SADA JE PROPALO

Kralj Zvonimir prvo je pokopan u katedralnoj crkvi sv. Marije u Kninu, a poslije mu je tijelo preneseno u Solin.

U crkvi Sv. Marka evanđeliste u Zagrebu nalazi se freska Joze Kljakovića s motivom prisege kralja Zvonimira.

 Ostalo
Na prvoj Tridesetodnevnici za Hrvatsku i hrvatski narod održanoj 2015. na 20. godinu oslobodilačke akcije Oluje,  svećenik je prikazivao gregorijanske sv. mise za kralja Dmitra Zvonimira, zadnjeg hrvatskog kralja koji je ujedinio hrvatski narod.Laudato.hr Autor: obnovauduhu.com/Laudato/M.R. Tridesetodnevnica za naš hrvatski narod i Domovinu, 2. srpnja 2015. (pristupljeno 11. srpnja 2017.)

Izvori

Wikizvor

 U spomen osamstogodišnjice krunidbe hrvatskoga kralja Dmitra Zvonimira – napisao August Šenoa

 Prisega kralja Zvonimira

Literatura

 Ferdo Šišić: Priručnik izvora hrvatske historije , Zagreb, 1914., NSK signatura 100.104 sv4
 Ferdo Šišić: Pregled povijesti hrvatskoga naroda od najstarijih dana do 1. decembra 1918., Zagreb, 1920., NSK signatura 116.069
 Ferdo Šišić: Hrvatska povijest od najstarijih dana do potkraj 1918., Zagreb, 1925., NSK signatura II-5.565
 Ferdo Šišić: Pregled povijesti hrvatskog naroda, Zagreb, 1975., NSK signatuta 478.440 (Urednik Trpimir Macan je preradio original)
 Ferdo Šišić: O smrti hrvatskoga kralja Zvonimira, Zagreb, 1905., NSK signatura II 5.126
 Stjepan Gunjača: Kako i gdje je svršio hrvatski kralj Dimitrije Zvonimir s dodatkom o grobu kralja Zvonimira na Kapitulu kod Knina, Zagreb, 1952., NSK signatura 318.123
 Stjepan Gunjača: Oko revizije iskopina u Biskupiji, Knin, 1956., NSK signatura 334.634
 Stjepan Gunjača: Ispravci i dopune starijoj hrvatskoj historiji , Zagreb, 1973. (za sv. 1.), 1975. (za sv. 3.), NSK signatura 454.676 sv1, sv3
 Dr. o. Dominik Mandić: Rasprave i prilozi iz stare hrvatske povijesti, Rim, 1963., NSK signatura It 670 sv1
 Nada Klaić: Historia Salonitana Maior, Beograd, 1967., NSK signatura 112.029 sv399
 Nada Klaić: Problem Zvonimirove smrti u novijoj literaturi, Zagreb, 1963., NSK signatura 371.433
 Vjekoslav Klaić: Kralj Dimitar Svinimir i njegovo doba, Zagreb, 1876., NSK signatura 155.603; 000.485
 Vjekoslav Klaić: Povijest Hrvata od najstarijih vremena do svršetka XIX stoljeća, Zagreb, 1899., NSK signatura 118.044
 Ante Milošević: Crkva Sv. Marije, mauzolej i dvori hrvatskih vladara u Biskupiji kraj Knina, Split, 2002., NSK signatura 609.844
  Mate Zekan: Kralj Zvonimir-dokumenti i spomenici, hrv. i eng., Split, 1990., NSK signatura A–II 65.502
 Mate Zekan: Krunidbena bazilika kralja Zvonimira : crkva Sv. Petra i Mojsija (Šuplja crkva) u Solinu : pregled dosadašnjih istraživanja, Starohrvatska prosvjeta, Split, ser 3, 27(2000. (i.e.2003.)); str. 249–259.
 Franjo Rački: Documenta historiae chroaticae periodum antiquam, Zagreb, 1877., NSK signatura 000.615 sv7
 Franjo Rački: Hrvatska dvorska kancelarija i njezine isprave za vladavine narodne dinastije, Zagreb, 1876., NSK signatura 155.397
 Miho Barada: Iz kronologije hrvatske poviesti, Zagreb, s.a. [1943.], NSK signatura 199.641
 Miho Barada: Prilozi kronologiji hrvatske povijesti [1062–1075.], Zagreb, 1957.
 Ante, Nazor, Zoran Ladić: Povijest Hrvata : ilustrirana kronologija - History of Croatians : illustrated chronology , Zagreb, 2003.
 Jakov Stipišić: Pitanje godine krunidbe kralja Zvonimira.  U:  Goldstein, Ivo (ur.), Zvonimir kralj hrvatski : zbornik radova, Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti; Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zavod za hrvatsku povijest, Zagreb, 1997., str. 57–66., , (Zbornik radova sa znanstvenog skupa Zvonimir kralj hrvatski održanoga u prosincu 1989. god. u Zagrebu i Splitu).
 Ivo Goldstein: Kako, kada i zašto je nastala legenda o nasilnoj smrti kralja Zvonimira?, Zagreb, Sveučilište u Zagrebu – Institut za hrvatsku povijest, Radovi vol. 17, 1984., str. 35–54.
 Arhinet Dmitar Zvonimir

Vanjske poveznice

 slika Dmitra Zvonimira, autor je Kristian Kreković:
 slika krunidbe Zvonimira i prisega:
 Nemet, Dražen: Smrt hrvatskog kralja Zvonimira – problem, izvori i tumačenja
 Ante Vranković: Zaboravljene crkve kraljice Jelene, recenzija knjige, Hrvatsko slovo, 11. kolovoza 2000., str. 18.

Kategorija:Trpimirovići
Kategorija:Hrvatski vladari
Kategorija:Hrvatska za narodnih vladara

ZVONIMIR, F. Quiquerez, Krunidba kralja Zvonimira, 1878.
Zvonimir (Dmitar), hrvatski kralj 1075–89. O njegovu podrijetlu malo se zna, a prema nekim tumačenjima bio je potomak Stjepana Suronje, rodonačelnika dinastije Svetoslavića. Ujedno se pretpostavlja da je mogao biti i pripadnik jednog od uglednijih hrvatskih rodova, s obzirom na to da je držao posjede u samoj Hrvatskoj. Od početka 1060-ih bio je ban u slavonskom dukatu te se oženio Jelenom Lijepom, kćeri ugarskoga kralja Bele I. Arpadovića i sestrom potonjih ugarskih kraljeva Geze I. i Ladislava I. Za njegova banovanja početkom 1070-ih, uz pomoć ugarskog kralja Salomona i Geze I., od istarsko-kranjskih markgrofova (Karantanaca) preoteo je sjeverni dio bizatnske Dalmacije i susjedno hrvatsko kopno (Dalmatinsku marku). Kada je 1074. Petra Krešimira IV. zarobio normanski vojvoda Amiko, koji je iz južne Italije napao Hrvatsku, nametnuo se za nasljednika te došao na prijestolje u okolnostima koje pobliže nisu poznate (u nasljednom redu zaobiđen Krešimirov nećak Stjepan II.). U listopadu 1075. papinski izaslanik Gebizon okrunio ga je za kralja u bazilici sv. Petra i Mojsija u Solinu (vjerojatno trobrodna bazilika na lokalitetu Šuplja crkva). Pritom je primio znakove kraljevske časti i kao vazal prisegnuo na vjernost papi Grguru VII., obvezao se na plaćanje godišnjega danka od 200 dukata i papi darovao samostan sv. Grgura u Vrani (o tome svjedoči sačuvana Zvonimirova zavjernica). U pisanim vrelima dvostruko je tituliran i nazivan, kao kralj Hrvatske i Dalmacije, ali i kao kralj hrvatski (Supetarski kartular, Bašćanska ploča). U nastojanju da učvrsti vlast oslanjao se na Crkvu i njezina glavnog predstavnika u svojem kraljevstvu, splitskoga nadbiskupa Lovru. Nastavio je politiku crkvenih reformi, koju su započeli njegovi prethodnici, ali nije odustajao od potpore glagoljašima. Vazalski odnos prema Grguru VII. osigurao mu je papinsku zaštitu, pa je tako 1079. papa zaprijetio prokletstvom nekom (vjerojatno kranjskom ili istarskomu) vitezu Vecelinu (Wezelin) u slučaju da napadne Zvonimira. Oko 1080. udao je kćer Klaudiju za Vinihu od roda Lapčana, kojemu je tada navodno u miraz darovao Karinsku županiju. O tome da je vladao ako ne cijelom bizantskom Dalmacijom, a onda pojedinim dalmatinskim gradovima, svjedoče podatci iz Osorskog exulteta (1082), u kojem građani Osora nazivaju Zvonimira »našim kraljem« i u njegovu čast pjevaju laude, kao i tekst Bašćanske ploče (na kojoj je glagoljicom zapisana hrvatska inačica njegova imena), koji potvrđuje da je Zvonimir imao vlast i nad Krkom. O snazi Zvonimirova kraljevstva svjedoči činjenica da je između 1081. i 1085., vjerojatno kao papin vazal, postao saveznikom normanskoga kneza Roberta Guiscarda te sudjelovao u pomorskim ratovima protiv Bizanta; tada je njegovo brodovlje zajedno s Dubrovčanima sudjelovalo u pomorskim operacijama duž albanske i grčke obale. Premda je okončanjem rata 1085. i smrću Roberta Guiscarda bizantski car Aleksije I. Komnen mletačkom duždu Vitalu Falieru dodijelio naslov dux Dalmatiae i dao mu na upravu temu Dalmaciju, Zvonimir je uspio sačuvati vlast na cijelom području svojega kraljevstva. Umro je u prvoj polovici 1089. pod nerazjašnjenim okolnostima. Prema legendi o Zvonimirovoj smrti, zapisanoj u dodatku Ljetopisa Popa Dukljanina (tzv. hrvatska redakcija iz XIV–XVI. st.), »sramotni i nevirni« Hrvati na saboru kraj »petih crikvah u Kosovi« kraj Knina ubili su »slavnoga i dobroga kralja Zvonimira«, u njegovoj 35. godini. Kao razlog navodi se odbijanje Hrvata da sudjeluju u križarskoj vojni. Ali kako je papa tek 1095. pozvao u Prvi križarski rat za oslobođenje Svete zemlje, a isprava Stjepana II. (8. IX. 1089) govori o »nedavno preminulom kralju Zvonimiru« i ne spominje njegovo ubojstvo, spomenuti je zapis o Zvonimirovoj nasilnoj smrti prilično nepouzdan. Nakon njegove smrti Hrvatska je ušla u razdoblje nestabilnih političkih prilika, jer je njegov sin Radovan očito umro prije pa nije mogao naslijediti krunu.
Citiranje:
Zvonimir. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=67581>.

Question: when did dmitar zvonimir die

Question: who was the ruler of croatia in 1089

Question: what caused the loss of croatian independence

what caused the loss of croatian independence

Question: dmitar zvonimir was the ruler of which country

dmitar zvonimir was the ruler of which country

Question: what did the bloody war of 1089 result in

what did the bloody war of 1089 result in

Question: what did the bloody war in 1089 result in

what did the bloody war in 1089 result in

Question: why did dmitar zvonimir die

Remembered as one of the most successful rulers of early medieval Croatia , Zvonimir , like his predecessor , continued the policy of expansion of Croatia in all fields .

His death in 1089 was a breakthrough in the Croatian history , because the succession crisis it caused was accompanied by a bloody war that resulted in the loss of the Croatian independence .

Remembered as one of the most successful rulers of early medieval Croatia, Zvonimir, like his predecessor, continued the policy of expansion of Croatia in all fields. His death in 1089 was a breakthrough in the Croatian history, because the succession crisis it caused was accompanied by a bloody war that resulted in the loss of the Croatian independence.

The legend of the death of Kip Dmitra Zvonimira in Knina Knata is a legendDamir

Pregled bibliografske jedinice broj: 62557
Šubići i dobri kralj Zvonimir. Prilog proučavanju upotrebe legendi u politici hrvatskih velikaških obitelji
Šubići i dobri kralj Zvonimir. Prilog proučavanju upotrebe legendi u politici hrvatskih velikaških obitelji // 900 godina Bašćanske ploče / Krčki zbornik 42 / Posebno izdanje 36 / Strčić, Petar (ur.).Šubići i dobri kralj Zvonimir. Prilog proučavanju upotrebe legendi u politici hrvatskih velikaških obitelji // 900 godina Bašćanske ploče / Krčki zbornik 42 / Posebno izdanje 36 / Strčić, Petar (ur.).
Baška: Primorsko-goranska županija; Općina Baška i dr., 2000. str. 271-280 (predavanje, domaća recenzija, cjeloviti rad (in extenso), znanstveni)
CROSBI ID: 62557 Za ispravke kontaktirajte CROSBI podršku putem web obrasca
Naslov
Šubići i dobri kralj Zvonimir. Prilog proučavanju upotrebe legendi u politici hrvatskih velikaških obitelji
(The Šubići and the Good King Zvonimir. A Contribution to the Research on Use of Legends as a Means of Politics of Croatian Aristocratic Families)
Autori
Karbić, Damir
Vrsta, podvrsta i kategorija rada
Radovi u zbornicima skupova, cjeloviti rad (in extenso), znanstveni
Izvornik
900 godina Bašćanske ploče / Krčki zbornik 42 / Posebno izdanje 36 / Strčić, Petar - Baška : Primorsko-goranska županija; Općina Baška i dr., 2000, 271-280
Skup
900 godina Bašćanske ploče
Mjesto i datum
Baška, Hrvatska, 18-19.05.2000
Vrsta sudjelovanja
Predavanje
Vrsta recenzije
Domaća recenzija
Ključne riječi
politička povijest; povijest književnosti; plemstvo; ideologija; srednji vijek
(political history; history of literature; nobility; ideology; Middle Ages)
Sažetak
U radu se postavlja hipoteza o utjecaju velikaškog roda Šubića na nastanak i razvoj legende o smrti kralja Zvonimira, koji je do sada u historiografiji bio relativno malo zapažen. Analiziraju se verzije u kojima je legenda sačuvana te donosi pregled dosadašnjih mišljenja.
Izvorni jezik
Hrvatski
Znanstvena područja
Povijest
POVEZANOST RADA
Ustanove:
Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti
Profili:
Damir Karbić (autor)
Citiraj ovu publikaciju:
Baška: Primorsko-goranska županija; Općina Baška i dr., 2000. str. 271-280 (predavanje, domaća recenzija, cjeloviti rad (in extenso), znanstveni)

Question: what is the legend of the death of kip dmitra zvonimira

what is the legend of the death of kip dmitra zvonimira

Question: where did dmitr zvonimira die

Question: who is the legend of the death of dmitr zvonimira

who is the legend of the death of dmitr zvonimira

Question: what is the legend of the death of dmitra zvonimira

what is the legend of the death of dmitra zvonimira

Question: what is the legend of kip dmitra zvonimira

Legenda o smrti Kip Dmitra Zvonimira u Kninu

what is the legend of kip dmitra zvonimira

Question: what is the name of the legend about dmitr zvonimira's death

what is the name of the legend about dmitr zvonimira's death

Question: what is a legend about dmitra zvonimira

The legend of the death of Kip Dmitra Zvonimira

Legenda o smrti Kip Dmitra Zvonimira u Kninu

The legend of the death of Kip Dmitra Zvonimira

Question: what type of legend is the death of dmitr zvonimira

what type of legend is the death of dmitr zvonimira

Legenda o smrti Kip Dmitra Zvonimira u Kninu Poznata je legendaDamir

Web katalog
Najčitanije
Najčitanije zadnjih 7 dana
Najkomentiranije
Najbolje ocijenjeno
Statistika
- Ukupno registriranih korisnika: 9032
- Ukupno članaka: 23656
- Ukupno komentara: 2087
- Posljednji unos: Imenovan novi Nadzorni odbor Aluminija
- Zadnja promjena: 11.01.2019. 23:44
Porfirogenet, pop Dukljanin i ostali izvori
Napisano 20.11.2009. 16:43
i Ljetopis Popa Dukljanina
~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~
Zapadni izvori i literatura
De Administrando Imperio, X vijek
Konstantin VII Porfirogenit poznat i kao CONSTANTINE VII FLAVIUS PORPHYROGENITUS (r. Septembar 905, Konstantinopolj [Carigrad, sada Istanbul, Tur.]--u. Nov. 9, 959), Vizantijski imperator od 913 do 959.
Njegovi spisi su obiman izvor o Vizantijskom carstvu i susjednim podrucjima. Njegov De administrando imperio (O upravljanju imperijom, latinski original se cuva u Vatikanskoj biblioteci) se bavi slovenskim i turanoidnim narodima i sadrzi obiman i detaljan istorijski i geografski opis naroda koji okruzuju Vizantiju. Porfirogenit ne poseduje samo podatke iz svog vremena, vec citira i carske arhive, koji sezu do njegovog prethodnika, Cara Heraklija(610-641) i ranije.
Glava 32 De Administrando Imperi-ja Konstantina Porfirogenita, ima naslov "O Srbima i zemlji u kojoj sada obitavaju", i koja govori o teritoriji naseljenoj Srbima ciji je sastavni dio sama Bosna, u kojoj napominje dva naseljena grada - Kotor i Desnik, oba jos uvijek neogredjenog geografskog polozaja.
Ljetopis Popa Dukljanina, XII vijek
Ljetopis Popa Dukljanina, poznat i kao Barski Rodoslov, je jedan od najstarijih pisanih izvora i sacuvan je u svom latinskom prevodu iz XVI-og vijeka. To je vjerovatno djelo Barskog Popa od 1172 do c. 1196.
LPD je Srbiju podijelio na dva dijela, i to ovako: "Surbiam autem quae et Transmontana dicitur, in duas divisit provinciam: unam a magna flumine Drina contra occidentalem palagam usque and montem Pini, quam et Bosnam vocavit, alteram vero ab eodem flumine Drina contra orientalem plagam usque ad Lapiam et [ad paludem Labeatidem], quam Rassam vocavit". Dakle, LPD Bosnu i Rasku naziva zajednickim imenom Srbija, sto jasno pokazuje jedinstven srpski nacionalni identitet.
Komentar i prikaz literature
~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~
Posto je literatura koja ovaj istrgnuti citat iz Porfirogeneta
treba staviti na svoje mjesto vrlo opsezna, da se citatelj ne
bi izgubio u kaosu tekstova, navest cemo osnovne odlike povijesnih
izvora koji slijede, kao i nacin na koji suvremena povijesna znanost
tretira te i slicne spise, te njihov odraz na modernu nacionalnu svijest.
Povijesni izvori koji ce biti nabrojani odnose se na dolazak
Hrvata ( i opcenito Slavena, jer ne postoji rani spis koji bi se
bavio posebno srpskim etnikumom ), te se tangencijalno doticu
Bosne, uglavnom u obliku marginalne napomene. Ono sto treba napomenuti
da ti izvori, bilo domaci, bilo strani, imaju snaznu geopoliticku
i polemicku dimenziju, te da nisu pisani od "nezainteresiranih znanstvenika",
nego od ljudi upletenih u vrtlog dogadjaja, bilo kao sudionika, bilo
kao apologeta odredjenih politickih, vjerskih ili etnickih stremljenja.
Dodavsi tome opce praznovjerje i slab protok informacija toga doba,
moze se zakljuciti da kod modernih povjesnicara, ako nisu i zbog vlastitih
predrasuda dosli do suglasnosti o svakom pojedinom detalju,
ipak postoji konsenzus o tome da se radi o vrijednim historijskim
vrelima iz kojih se, uz kriticki pristup, moze dobiti vazni povijesni
materijal, no, da je taj materijal, i kod "najpouzdanijih" izvora cesto
fiktivan, te da tekstualna, socijalno-povijesna analiza kao i arheoloska
istrazivanja mogu rastaviti zito od kukolja. Ukratko: odredjen broj cinjenica
se uzima kao opceprihvacen, no, veci dio ( i to onaj koji je "nacionalno
najosjetljiviji" ) se drzi dubioznim: ili je zestoko osporavan ili bespogovorno
prihvacan, ovisno o nacionalnoj pripadnosti ili "simpatijama" autora.
Druga vazna napomena je da ti rani izvori, iako su tijekom vremena
utjecali na stvaranje nacionalne svijesti, *nisu* nikakav finalni dokaz
etnicko-teritorijalne pripadnosti nekoj modernoj naciji.
Izmedju dva ekstremna stava o etnogenezi formiralo se misljenje
koje je u neku ruku "srednji put, a koje, po autorovom misljenju,
najrealisticnije prikazuje "rodjenje nacije".
Prvi stav, koji bismo mogli nazvati nacionalnim romantizmom, i koji
je bio dominantan u 19. stoljecu, se moze ukratko opisati slijedecim
rijecima: nacija je narod koji je kontinuirano rastuci i obogacujuci
svoje biolosko-narodonosno "korijenje" ( jezik, teritorij, nacionalna kultura,
"rasa",..), izrastao u drustveni subjekt u modernom svijetu. Po tome nazoru,
primat u formiranju nacije ima narod sa svojom puckom kulturom, te svi
pojedinci koji su "narodne krvi i roda" dali zamah u stvaranju nacije-drzave
koja cini potpuni kulturni, povijesni i "antropoloski" kontinuitet sa
zajednicom koja je zabiljezena u prvim zapisima o imenu i obicaju
pra-predaka nacije. Ovaj bismo stav mogli nazvati "romanticarskim",
s karakteristikama koje ga cine pogodnim za prihvacanje od strane
"desne" politicke opcije.
Po drugom shvacanju, koje jos dominira prije svega u "ljevicarskim"
krugovima, nacija je "izmisljena" tvorevina, nastala prije svega razvitkom
monarhija koje su srusile feudalizam, te bujanjem nacionalnog romantizma
u promijenjenim drustvenim uvjetima u periodu nakon napoleonskih ratova.
Po tom, uvjetno receno, "ekonomsko-socijalnom" shvacanju, nacije su
prolazni moment u drustvenom razvitku, prije svega zajednica obicaja, jezika,..
ali i interesa koje je jedino moderna centralizirana kapitalisticka drzava
mogla ostvariti, ruseci pri tome sve druge oblike lojalnosti, od patrijarhalnih
zadruga do primarno vjerskih i drugih "kvazifeudalnih" relikata. Ukratko:
"krv", "rasa", nacionalni mitovi i povijest su marginalni cimbenici u stvaranju
nacije- glavni faktor su promijenjeni drustveni odnosi koji su pogodovali
razvitku takvog tipa organizacije i profilu lojalnosti kakav moze razviti i
izraziti samo nacionalna drzava. Korolar takvog shvacanja je da u promijenjenim
drustveno-ekonomskim odnosima moze, a i vjerojatno je, doci do "odumiranja"
ili nestanka nacija, vodeci do drugih primarnih lojalnosti i "visih" stupnjeva
integracije.
Misljenje je autora da su oba pristupa nerealna i predstavljaju redukcionisticki i
naivni pristup. Moj je stav ( u tom pogledu ) blizak onome engleskoga pisca
George Orwella kao i povjesnicara Hugh Seton-Watsona, te modernih autora
koji su na toj crti. Taj se pogled moze sazeti u jednu sintagmu: nacija je
zajednicka sudbina. Ona *jest* bazirana na tlu, jeziku, kulturi i mitovima kojima operiraju
"nacionalni romanticari" ( nije nastala samo zbog, ni poglavito zbog
promijenjenih drustveno ekonomskih odnosa ), ali *nije* mehanicki
preslik proslosti, nekad stare i vise od tisucu godina, na sadasnjost.
Po tome je pristupu neki etnos gurnut u vrtlog povijesti. U tom se vrtlogu
nalaze "gurnuti zajedno" razni drustveni slojevi ( seljaci, plemici, gradjani,..),
i, prolazeci cesto kroz mucna i tegobna ( a nekad i relativno lagodna )
razdoblja prilagodbe i borbe s okolinom, ratove i mirove, radjaju drustveni
oblici i politicke organizacije koje ce taj preoblikovani i u naciju iskovani etnos
postaviti kao subjekt na sve globalnijoj drustvenoj pozornici.
U slucaju nekih naroda vecina etnosa ce tijekom dogadjaja otpasti
i biti asimilirana u druge nacije ili zajednice ( kod Zidova od 12 plemena koji
su cini prvotnu konfederaciju plemena, 11 plemena se asimiliralo u progonstvu;
u slucaju hrvatskoga naroda, vecina Hrvata spomenutih u povijesti
( Bijela Hrvatska na podrucju Poljske i Ukrajine ) je nestala u okolnom
slavenskom puku, a i dio politicko-povijesnoga hrvatskoga etnosa se
pretopio u Madjare, Austrijance, Bosanske Muslimane, Srbe, Talijane,..).
Isto tako, narod ce u svojoj borbi za opstanak i samopotvrdu asimilirati
strance koji ce, u mnogim slucajevima, postati predvodnici borbe
naroda za nacionalnu kristalizaciju i slobodu ( u slucaju Hrvata, neki od
najistaknutijih boraca za hrvatsku slobodu i samostalnost su bili
njemackog, srpskog, slovackog, zidovskog, talijanskog ili madjarskoga podrijetla ).
Po tom shvacanju, ako ne zelimo ulaziti u sci-fi gatanja, sluzeci se rijecima
Seton-Watsona- nacije su neunistive. Tlacenje i progon ih samo jacaju i
homogeniziraju, a i na najvisem stupnju standarda ili "dobrog zivota"
i dalje ostaju stozer nase "sire lojalnosti", potpuno bez premca
u usporedbi bilo s tradicionalnim, bilo s post-modernim ili post-industrijskim
drustvenim organizacijama. Ni zadruga ni crkva, ni korporacija ni globalne
financijske ili humanitarne institucije, ne mogu se oduprijeti magnetskoj
sili nacije, te utjelovljene kolektivne sudbine.
Stoga, prikaz povijesnih vrela koji slijedi ni u kojem slucaju
ne povlaci automatski preslik ondasnjih situacija na sadasnjost. No, isto tako-
povijesne cinjenice, kad se i razgolite od nakupina romanticarskih mitova- ostaju
snazni dio nacionalne samosvjesti naroda kojemu pripadaju.
Povijesni izvori poredani kronoloski
~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~
1. Methodus ili Liber Methodios, , 753. g. Hrvatski
izvor u kojemu je prvi puta spomenuta Bosna.
Ne postoji u obliku knjige, nego je predlozak
za 9. knjigu Ljetopisa Popa Dukljanina. O toj
knjizi postoji podijeljeno misljenje: jedni smatraju da je to
relativno ( prema kriterijima onoga doba ) pouzdan spis;
drugi misle da takva knjiga nije ni postojala, nego je
Dukljaninova preradba vise izvora, od kojih je mozda jedan
bio i hrvatska/slavenska kronika. O tome izvoru ne postoji
suglasnost.
2.Einhard: Annales regni Francorum. Einhard ( c.770- 840)
je bio kronicar franackih kraljeva. Ovo djelo, iako nije
njegovo najbolje, prakticki je jedini izvor za povijest
sjevernohrvatskoga prostora toga doba. Takodjer- omiljen
kod srpskih megalomana koje je "usrecio" jednom nehajnom recenicom
o Sorabima kod kojih je, toboze, knez Ljudevit nasao utociste, pa
se potom, u skladu sa svojim karakterom, nedolicno ponio.
Kao vrijedni djelovi se smatraju opisi mobilizacije franacke
vojske kao i opci prikaz ratnog meteza. Uobicajeni prigovor-
velicanje franackih uspjeha i prikrivanje neuspjeha, kao
i "demonizacija" franackih protivnika.
3.Konstantin Porfirogenet ( 905- 959 ): De Administrando Imperio.
U ovom slucaju, radi se o izuzetno interesantnom djelu
( najvise zbog njegove povijesti ). Porfirogenet je bio bizantski car
koji je vise volio ucenost i kancelarijsku strategiju nego prakticnu
politiku. Slicno, a opet razlicito od Einharda ( cije je najbolje djelo,
biografija Karla Velikog, zasluzno njegovo najcitanije i najpoznatije djelo )
Porfirogenetovo DAI je minorno djelo njegovog spisateljskog opusa, ali
je kao najcesce citirani izvor o doseljenju Slavena, zasjenilo njegova
bolja i opseznija djela, pa ce Porfirogenet ostati u povijesti vjerojatno
najpoznatiji po ovom djelu, koje dobrim dijelom ni nije njegovo.
Naime, tekstualnom je analizom ustanovljeno da je taj spis djelo
vise autora, te da je proslo kroz vise vremenskih redakcija. Jos vise-
Porfirogenet pise o dogodjajima starim vise od 300 godina.
Protuslovni podaci u samom izvoru, kao i inzistiranje na
Bijeloj Hrvatskoj na podrucju juzne Poljske su u 19. stoljecu
diskreditirale DAI kao povijesni izvor. No, novije spoznaje, koje
su potvrdile postojanje Bijele Hrvatske, u dobroj su
mjeri "rehabilitirali" Porfirogeneta. Ono sto u znanstvenim krugovima
ostaje sporno je njegov odnos prema Srbima i Hrvatima- po svemu
sudeci, zbog toga sto su mu Srbi bili saveznici, bio im je "naklonjen"
( ili netko od redaktora ), pa im je kao rani etnicki prostor selidbe
"poklonio" podrucja koja danas cine juznu Dalmaciju, Hercegovinu i
Crnu Goru ( Paganija, Zahumlje, Travunja, Duklja ), dok je hrvatski
etnicki prostor ( koji je tada bio na prvom teritorijalnom vrhuncu
pod kraljem Tomislavom, pokrivsi Dalmaciju, preko 3/4 sadasnje
BiH, i sjevernu Hrvatsku ), "suzio" koliko je mogao, bar na papiru.
O vrijednosti njegovog atribuiranja "zemljice Bosne" ( podrucja oko
Sarajeva koje nije cinilo ni 10-15% sadasnje BiH, a u kulturnom i
politickom pogledu je bilo posve anonimno i jalovo) srpskom politickom
prostoru misljenja su podijeljena: dio srbofilskih povjesnicara ga
bespogovorno, dapace radosno prihvaca; kroatofilski i islamofilski
autori ga zestoko negiraju, dok ga vecina znanstveno orijentiranih
historika bilo koje nacije smatra za beznacajnu didaskaliju.
4. Ivan Djakon( c 1000): Mletacka kronika ( Chronicum venetum ).
Izuzetno vazno djelo za podrucje neretvanskih Hrvata, s obiljem
interesantnih podataka za tu zemlju, koja jednim dijelom ulazi
u sadasnji prostor BiH. Bez historije Domagoja, Zdeslava i ostalih
hrvatskih ratnika i gusara onoga doba, nasa bi povijest bila puno
siromasnija. Takodjer, neizravno, u cijelosti pobija teze dijela srpske
historiografije o srpskom karakteru Neretve i Duklje. Kontinentalne
Bosne se ne dotice. Zbog vise detalja i opisa smatra se neuobicajeno
objektivnim kronicarem.
5.Ioannis Cinnamus ( Kinam ), tajnik cara
Emanuela Komnena ( 1143-1180 ): Epitome.
Glasovit je opis koji je dusevna hrana protivnicima
teze o srpstvu rane Bosne, kao i izvor dusevne
boli velikosrpski nastrojenim povjesnicarima: "Bosna
ne slusa srpskog velikog zupana; to im je tek
susjedni narod koji ima svoje obicaje i vlast". Istinitost ili neistinitost ovoga
iskaza nije moguce provjeriti.
6.Presbyter Diocleas: Libellus Gothorum/Barski rodoslov; poznatiji
kao Ljetopis popa Dukljanina ( LJPD) ( c. 1180 )
Ovo, u najmanju ruku kontroverzno djelo, je odigralo
izuzetno vaznu ulogu u razvitku nacionalnih historiografija.
Nekad tretirano kao cisto literarno djelo ili crkveno-politicki
pamflet, vratilo je dosta od svojega prvotnoga ugleda,
i to prije svega na podrucju dvije zestoko osporavane
teze:
1. uglavnom postoji suglasnost ( zbog toga sto
postoji potvrda u drugim bizantskim izvorima, koji
se razlikuju od Porfirogeneta ) da je Dukljanin dao
ispravan opis o postojanju "Crvene Hrvatske",
koja je pokrivala Porfirogenetov "cetverolist"
( Paganija, Zahumlje, Duklja i Travunja) izmedju
hrvatske i srpske rane drzave, a koji je bizantski
car "dodijelio" Srbima. Po Dukljaninu ( sto je potvrdjeno
i iz drugih izvora, kao i arheolosko povijesnim istrazivanjima ),
Crvena Hrvatska ( dakle, Hercegovina i veci dio Crne Gore )
je vjerski katolicki i etnicki hrvatski prostor. To, sto je
tijekom povijesti veci dio toga prostora izgubio svoje
etnicke znacajke, samo je jedna od epizoda u povijesti-
Kosovo i Bosna slicni su primjeri. Jedino-autor ne moze
zlurado ne primijetiti: borci za crnogorsku samostalnost
inzistiraju na Duklji kao svojoj "postojbini", dok "srpski"
Crnogorci radije naglasavaju podrucje Zete, dok Duklju najradije
zaobilaze zbog njenog nepobitno dugotrajnog hrvatsko-katolickog
karaktera.
2. Druga je "neugodna" ( a i neosporna ) cinjenica vlast
Trpimira, Tomislava, Kresimira i drugih hrvatskih Trpimirovica nad Bosnom
kao sastavnim dijelom hrvatskog kraljevstva, bez ikakve
etnicke ili regionalne samostalnosti.
Tako, npr. ( Klaic )
O velicini Trpimirove Hrvatske ima jos jedno svjedocanstvo koje je takodjer ostavio nezainteresirani pisac. To je vijest koju je zapisao u X st. Konstantin Porfirogenet o ratu izmedu Trpimira i bugarskoga kneza Borisa. Pohvalivsi se najprije netocnom tvrdnjom da je "arhont Hrvatske od pocetka, tj. od vlade cara Heraklija podanicki potcinjen caru Romeja", on dodaje da ipak taj hrvatski arhont nikad nije priznavao vlast arhonta Bugarske", Ali, nastavlja car, "ni Bugarin ne povede rat protiv Hrvata, izuzevsi Mihaila Borisa,arhonta Bugarske, koji podje i zarati na njih i, ne mogavsi nista uciniti,zakljuci s njima mir, obdarivsi Hrvate i primivsi od Hrvata darove".15
Bugarska je vec od sredine VIII st. bila nov i vrlo opasan protivnik Bizanta. Doduse, niz tema stitio je prilaz do prijestolnice, ali su najzesci bizantsko-bugarski sukobi u IX st. pokazali da se i taj sistem tema moze prijeci i, tada su samo cvrsti zidovi prijestolnice na Bosporu produzili zivot Carstvu.
Naime, Bugarima je nakon doseljenja (679. god.) bilo vrlo malo potrebno da se srede. Vec 50-tih godina VIII st. oni su dovoljno jaki da upozore Bizant na sebe. Za Bizant je svakako bilo dobro sto car Konstantin V (741-745. god.) nije potcjenjivao protivnika na sjeveru, nego je najvece vojne vodio upravo protiv njih.16 Nakon poraza bugarske vojske kod Anhijala (763. god.) proslavio je car najveci trijumf, a i umro je za rata s Bugarima. Medjutim, bugarsko-bizantski sukobi potkraj ovoga i pocetkom iducega stoljeca sve cesce zavrsavaju bizantskim porazom. Carstvo je primorano Bugarima placati danak, iako ni to vise ne moze zadovoljiti bugarskoga kana Kruma (803-814. god.). U Niciforu je doduse nasao dostojnoga protivnika, aIi je cara toliko zavela pobjeda nad kanom da je u neopreznom progonu progonjeni kan proslavio potpunu pobjedu nad carem i njegovom vojskom. Nakon nekoliko uspjesnih sukoba Krum podsjeda Konstantinopol tako da je samo kanova smrt spasila prijestolnicu. Paznja njegova sina i nasljednika Omortaga (814-831. god.) usredotocena je na Podunavlje gdje su se poceli priblizavati Franci. Stoga on i sklapa s Bizantom 30-godisnje primirje. Bugarski prodor u panonski bazen svrsava po njih povoljno: oni otimaju Francima Slavoniju i Srijem (832). Rat izmedju Karla Celavoga i Ludovika dvadeset godina poslije omogucuje kanu Borisu (852-889. god.) da nagovoren od Karla povede rat na Ludovikove zemlje. Cini se da su mu se pridruzili i Slaveni u Posavini. Boris je ipak porazen (852. god.), ali ga to nije smetalo da ipak, iz nama danas jos uvijek nepoznatih razloga, povede rat protiv Trpimira. Na taj se rat odnosi prije spomenuti podatak cara Konstantina Porfirogeneta. Kako je manje vjerojatno da se Boris spustio do Trpimirove Hrvatske, koja je za njega bila odvise daleko, opravdana je pretpostavka da bugarsko-hrvatsko bojiste treba traziti negdje u sjeveroistocnoj Bosni.l7 Premda je tocno da su Bugari tada drzali Slavoniju, Srijem i Srbiju, jedva bismo smjeli zakljuciti samo po podatku o sukobu da se Trpimirova stalna vlast protezala Vrbasu na istok. Uspjesi vojnickih sukoba u to doba, kao uostalom i kasnije, nisu odraz teritorijalne velicine drzava ni dokaz njihovih stalnih, cvrstih i stvarnih granica. One ne predstavljaju nuzno politicko razgranicenje izmedju Hrvata i Bugara u tadasnjoj Bosni, ali ukazuju posve sigurno na dva protivnika koji u tom dijelu Balkana medjusobno dijele interesno podrucje.
Prema tome, iako za Trpimirovu Hrvatsku nedostaju podaci o politickim granicama, jedno je ipak sigurno: Hrvatska je u njegovo vrijeme toliko ojacala da postaje utociste prognanika sa Zapada, zapreka osvajacu s istoka i pobjednica nad vjekovnim neprijateljem pred svojim vratima, nad Dalmacijom. Njezin je novi vladar, iako zasad jos skroman, faktor na granici Istoka i Zapada.
Arheoloski ostaci iz Trpimirova doba dodluse su vrlo skromni, ali ipak upucuju na knezevo uspjesno uklapanje u kulturni zivot evropskog Zapada. Vec cinjenica da je Gottschalk,najuceniji benediktinac svoga vremena, dosao na njegov dvor, dostaje da procijenimo kakav je ugled medju tadasnjim vladarima uzivao hrvatski knez. Utjecaju toga gosta treba vjerojatno pripisati Trpimirovu odluku da podje korak dalje od Mislava - koji je vec podizao vlastite crkvice - i da starokrscansku crkvicu ili samostan u Rizinicama pod Klisom preuredi za pozvane benediktince. Oltarna pregrada koja je dijelila svecenstvo od vjernika pomaknuta je prema sredini crkve i na njezinu je zabatu - kojega se sacuvao samo fragment - unio klesar, medju ostalim, i ime Trpimira. Tako je ostatak natpisa - Pro duce Trepim(ero)18 - prvo i neprijeporno svjedocanstvo o tome kakav je naslov upotrebljavao za sebe hrvatski knez kad je na latinskom jeziku htio oznaciti opseg svoje vlasti. Razlicitoj od ove, ali ujedno i vrlo siromasnoj srednjovjekovnoj terminologiji valja pripisati, bez sumnje, cinjenicu da Gottschalk naziva Trpimira rex, a ne dux. Za njega su, naime, nove politicke tvorevine kojima je velikim dijelom prosao "barbara regna". Uostalom, cini se da je Trpimir poprimio bizantske obicaje poistovjecujuci sebe s regnumom. "Homines Dalmatini" - kaze Gottschalk, nazivajuci tako Hrvate, govore svome vladaru "regnum" i obracajuci mu se puni postovanja.l9 Prema tome, Trpimir usvaja kulturne tekovine Istoka i Zapada, izdvajajuci se ocito sve vise od clanova svoje dvorske pratnje.
-------------------------------------------------------------------------------
15 Documenta. str. 360; Const. Porphyr., str. 150; Viz.izvori II
str. 43-44
16 G. Ostrogorski, Istorija Vizantije, str. 78-79
17 F. Sisic, Povijest Hrvata, str. 335
18 I. Ostojic, benediktinci u Hrvatskoj II, str. 299 i d.
19 L. Katic, n.dj.
Takodjer, srpski povjesnicari su posve nesentimentalni kada se
radi o opisu proteznosti Tomislavove drzave prema istoku:
"..U prvoj polovini X veka do 30ih godina, politicka granica Hrvatske
prema istoku dopirala je po svoj prilici do planinskog venca koji cine planine
Zelengora, Lelija, Treskavica, Jahorina, Romanija, Ozren i Zvijezda."
Relja Novakovic: O nekim pitanjima granica Srbije, Hrvatske i Bosne
u X veku, Zbornik Fil.fak. u Beogradu, VII/1, 1963, str. 178
Slijedeci tekstovi iz ( Klaic ) detaljno analiziraju i, djelomice
diskreditiraju, i posve relativiziraju Porfirogeneta ( DAI ) i
Dukljanina ( LJPD )
1. Bizantski izvori
Prvi bizantski neposredan izvor za najstariju hrvatsku povijest jest car Konstantin VII,Porfirogenet (905-959) 95 Njegovo je djelo pocetkom XVII st. od izdavaca dobilo naslov De administrando imperio 96 iako naslov sasvim ne odgovara njegovu sadrzaju. Djelo je doduse pisano ad usum delphini, tj. kao uputa sinu i nasljedniku Romanu II, ali to caru nije bilo jedina svrha. Okruzen skupom naucenjaka, car je sve svoje vrijeme posvecivao naucnom radu. Politicki su ga obziri primoravali da presuti poneku za Bizant neugodniju vijest, tako da njegova djela nisu uvijek iskrena ni kriticki pisana. Careva se teznja za isticanjem uloge Bizanta u povijesti Juznih Slavena i napose Hrvata ocituje u nastojanju da dogadjaje prikaze u sto povoljnijem svjetlu po Bizant. Zato je prema njegovim tvrdnjama - koje je kritika, posve razumljivo, morala odbiti - carstvo imalo i u doseljenju i u pokrstavanju Hrvata i Srba glavnu rijec. Pokusaji da zaobidje poznatu historijsku istinu cesto su dovodili i samoga cara do kontradiktornih vijesti koje katkada nije ni nastojao izgladiti. Kako je uz cara radila citava skupina obrazovanih ljudi, jer njegov interes nije ogranicen samo na historiju, to se vrlo cesto ne moze razabrati sto je pisao on sam, a sto ljudi oko njega. Medjutim, stilska nedotjeranost u DAI i cesto nesvrsene recenice pokazuju da djelo nije dozivjelo konacnu redakciju. Zato i djeluje kao skup sabranih vijesti, a ne kao sistematski pisana povijest. Takav se karakter djela moze donekle protumaciti izvorima kojima se car i njegovi pomagaci sluze. Naime, danas je nakon svestrane analize djela jasno da je osim sluzbenih arhiva i starijih historiografskih djela caru sluzila i narodna tradicija. Ona je narocito dosla do izrazaja u carstvu i anonimovu poglavlju o Hrvatima, u kojem se djelomicno oslanjao i na price iz Balkana odnosno iz Dalmacije. No, car se nije ustrucavao bitno izmijeniti narodnu tradiciju i umjesto price o doseljenju Hrvata pod vodstvom petero brace umetnuti cara Heraklija po cijoj su se toboze zapovijedi naselili Hrvati i Srbi.
Za povijest Juznih Slavena najvaznija su poglavlja od 29. do 36, i to: 29. O Dalmaciji i susjednim plemenima, 31. O Hrvatima i zemlji u kojoj sada obitavaju, 32. O Srbima i zemlji u kojoj sada obitavaju, 33. O Zahumljanima i zemlji . . ., 34. O Travunjanima i Konavljanima . . ., 35. O Dukljanima . . . i najzad 36. O Paganima koji se nazivaju i Neretljani i zemlji u kojoj sada obitavaju.
Car rasporedjuje gradju u tim poglavljima po tocno odredjenom planu: najprije je kako tvrdi, u sve zemlje car Dioklecijan doveo Romane, a onda su se za Heraklija prilike izmijenile, tako da su se po njegovoj zapovijedi naselili u Dalmaciju Hrvati ili Srbi i to posto su odanle istjerali Avare (Hrvati) ili posto su avarsku zemlju nasli napustenu (Srbi) Car je dakle htio citaoce uvjeriti da je Bizant upravljao sudbinom Balkana u doba naseljavanja Juznih Slavena. Takvo mu je netocno prikazivanje trebalo narocito zato da u sto nepovoljnijem svjetlu prikaze proslost Hrvata koji su u njegovo vrijeme dijelili (za Tomislava) vlast s Bugarima na Balkanu. Car je isao dapace tako daleko da je bizantskom caru pripisivao zaslugu za pokrstenje Hrvata.
Proturjecnosti u carevu djelu bile su jedan od uzroka da se DAI odbacivao kao izvor za najstariju povijest Hrvata i Srba. Naime, tako dugo dok se pretpostavljalo da je car autor svih spomenutih glava, proturjecnosti su - osobito u podacima o polozaju Velike ili Bijele Hrvatske ili u opisu politickog polozaja Bijelih Hrvata u pradomovini-bile tako ocite da se carevo djelo odbacivalo kao plod njegove maste (vidi str. 63 i d.). Tek je podrobnija analiza djela pokazala da je 30. poglavlje uslo u djelo kasnije i da mu je autor sam car. Time je otpalo mnogo prigovora carevu djelu. Medutim, kad je i svestrano ispitivanje imena Hrvat u ceskim, ruskim i poljskim izvorima do XI st. pokazalo da careva Bijela ili Velika Hrvatska nije "zemlja fantazije", kako je to tvrdio V. Jagic, carev je autoritet ponovo uspostavljen. Otad mu se jedino jos zamjeralo da nije nista znao o naseljavanju Srba, a da je ipak prema hrvatskoj seobi sastavio tekst o srpskoj seobi (Grafenauer), kao, posve razumljivo, i to da je uvelicavao ulogu Bizanta ondje gdje je imao za to najmanje razloga.
Osim sto je govorio o doseljenju, pradomovini i pokrstenju Hrvata, car je u 31. poglavlju pokusao istaci i neke momente iz zivota Hrvata. On npr. tvrdi da Hrvati nece ratovati protiv stranih zemalja jer, je to, kako on tvrdi, posljedica posebne njihove zakletve nekom papi, suvremeniku cara Heraklija, i kasnije, obecanja nekom poboznom covjeku po imenu Martinu.97 Tumacenje o miroljubivosti Hrvata naivno je i vjerojatno posljedica svjesnog careva iskrivljavanja podataka o vrhovnoj politickoj vlasti Bizanta nad Hrvatima od doseljenja do careva vremena. Naime, car nije niposto slucajno tvrdio da je arhont Hrvata od Heraklija podanicki podlozan romejskom, tj. bizantskom caru, a ne bugarskom arhontu. Car Konstantin prema tome gleda na zbivanja ranijih stoljeca sa stajalista svoga doba ili tocnije u svjetlu bugarsko-bizantskih odnosa iz pocetka X st. I da pokaze kako taj bizantski car nije bio neprestano tako slab kao za Simeona, on je svjesno pomakao granice Carstva daleko prema zapadu. Zaboravio je da je u istoj glavi tvrdio kako su Hrvati zamijenili avarsku vlast u Dalmaciji.
Medjutim, car je i u 31. poglavlju donio nekoliko vrijednih podataka (popis "naseljeniha gradova u pokrstenoj Hrvatskoj i broj konjice, pjesadije i velicinu mornarice u Hrvatskoj) koji se uz kriticku analizu mogu upotrijebiti. Na osnovi carevih podataka o gradjanskom ratu za Kresimirova sina Miroslava moze se, uz pomoc i nekih drugih izvora, uspostaviti vladarska kronologija sredinom X st. Pribuna ili Pribina koji svrgava Miroslava s prijestolja prvi je poznati ban u Hrvatskoj.98 Opisom velicine, geografskog polozaja, i vojne snage Hrvatske car zavrsava 31. poglavlje.
Sadrzaj 32. poglavlja upucuje na zakljucak da car mnogo bolje poznaje srpsku nego hrvatsku povijest, sto je uostalom razumljivo. On osobito dobro poznaje Srbiju X stoljeca. Detaljno se zadrzava na prikazu politickih prilika i zavrsava i ovo poglavlje popisom >,naseljenih" gradova u pokrstenoj Srbiji; njemu dodaje i gradove u "zemljici" Bosni.
O Zahumljanima, Travunjanima i Dukljanima naprotiv car opet zna vrlo malo. Ipak i za te zemlje donosi popis naseljenih gradova, koji je dakako nepotpun. Ali, on ipak ne odustaje od uobicajenog opisivanja doseljenja i daljega prikazivanja povijesti prema naprijed odredenom planu. Njegovi se podaci o neretljanskim otocima upotpunjuju s onima sto ih daje anonimni sastavljac 30. poglavlja.
Medjutim, u 29. poglavlju govoreci o bizantskoj pokrajini Dalmaciji car se ne zeli ograniciti na oskudne podatke. Stoga je to poglavlje mnogo opseznije i bogatije historijskom gradjom i, sto je mozda mnogo vaznije, car je u prikazu dalmatinske historije mnogo iskreniji. I tu se oslanja, cini se, na narodnu tradiciju (npr. za pad Salone), pa ako ponegdje u podacima grijesi, onda to valja svesti na lose izvore kojima se sluzi. Osobito plasticnu sliku pruza carev opis dalmatinskih gradova. Car se za njega tako dobro pripremio i dao da se skupi toliko podataka da je za svaki grad mogao nabrajati najvaznije znamenitosti (osobito o svecima zastitnicima i o gradjevinama u gradovima). Nije se mogao odreci etimoloskih tumacenja imena gradova, ali se u tome ne razlikuje od tolikih drugih srednjovjekovnih pisaca. U poglavlje o Dalmaciji umetnut je i vrlo opsezan tekst o arapsko-bizantskoj borbi za juznu Italiju, napose za Bari. Prikazujuci politicki odnos slavenskih plemena prema Bizantu u IX st., car je bio iskren i priznao je da su se oslobodili bizantske prevlasti i postali samostalni i nezavisni. Jednako je priznao za dalmatinske gradove u tom razdoblju. Na to je nadodao da spomenuta slavenska plemena nemaju arhonte (knezove), nego samo starce zupane kao i sve druge slavenske zemlje (Sklavinije). U suprotnosti s kasnijim podacima o pokrstenju pojedinih plemena, ovdje tvrdi da su se sva ta plemena koja su do Bazilija I ostala nekrstena u njegovo vrijeme pokrstila. Tvrdi, stovise, da im je Bazilije I postavio arhonte koje su sami zeljeli i iz porodica koje su sami odabrali.
Nepoznati autor 30. poglavlja mnogo je savjesniji i iskreniji od cara. Njegov je sastav ne samo stilski dotjeran nego je napisan u obliku rasprave o Dalmaciji. Podaci o Bijelim Hrvatima u Bijeloj Hrvatskoj i u Dalmaciji mnogo su vjerodostojniji. Heraklije je izbacen iz hrvatske povijesti i Konstantinova redakcija vijesti o doseljenju Hrvata zamijenjena je narodnom tradicijom, tj. pricom o petoro brace i dvije sestre koji su doveli Hrvate na jug. Pokrstenje Hrvata takodjer je rezultat samostalne politike Hrvata nakon oslobodjenja od franacke vlasti i njihova vezivanja s Rimom za Porina. Nepoznati autor umece u svoj sastav i borbu Hrvata protiv Franaka i govori o hrvatskoj pobjedi nad njima za Kocilisa. Jedan od najdragocjenijih anonimovih podataka o Hrvatskoj u X st, jest njegov popis zupanija. Taj nam mnogo vise vrijedi nego carevi podaci o politici Hrvata, podaci na koje danasnjoj historiografiji jos nije poslo za rukom naci odgovor koji zadovoljava. Nista manje vrijedan nije opis granica Sklavinija: Duklje, Travunije, Zahumlja, Paganije, Hrvatske i Srbije. Najzad, 30. poglavlje zavrsava izvanredno znacajnim vijestima o odnosu izmedu Slavena i Romana u Dalmaciji. To je poznati podatak o odredbi cara Bazilija I da gradjani dalmatinskih gradova placaju slavenskim vladarima u zaledju ono sto su dotad davali strategu. Zbog tih svojih tocnijih podataka i za nas vrlo vaznih vijesti, anonimni autor 30. poglavlja s pravom uziva mnogo vise povjerenja u historicara nego car pisac.
Ipak, pored svih nedostataka, ne moze se poreci da je DAI jedan od najvrednijih historiografskih bizantskih.izvora za povijest Hrvata i Srba do X st.. a osobito za bizantsku Dalmaciju do toga vremena. Kad ne bismo imali careve i anonimove podatke o doseljenju Hrvata, ostala bi nam ta stranica hrvatske povijesti potpuno nepoznata.
Ostala djela cara Konstantina Porfirogeneta - to su: De thematibus (O temama) iz oko 934. god., Vita Basilii (Zivot Bazilija) nastala oko 950. god. i De caeremoniis (O ceremonijama na bizantskom dvoru, djelo nastalo nakon 952. god.) - nisu za povijest Juznih Slavena ili Dalmacije osobito vazna zbog toga sto su u njima prepricani odlomci iz DAI (o arapskoj opsadi Dubrovnika, o oslobodjenju slavenskih plemena od bizantske vlasti u IX st. itd.) ili su to neke manje znacajne vijesti.
Bizantski pisci XI i XII st. sacuvali su takodjer neke fragmentarne vijesti za povijest Hrvata. Na primjer, Ivan Scylices, koji zivi sredinom XI st. i sastavlja tada svoj ljetopis (Epitome historion) o bizantskoj povijesti od 812. do 1077. god. za hrvatsku je povijest zanimljiv po tome sto govoreci o Bodinovu ustanku protiv Bizanta u 1073. god. identificira "narod Srba, koje takoder zovu i Hrvati".99
Za njim se povodi preuzimajuci njegove podatke Nicifor Brienij, muz Ane Komnen. Njegovo je djelo o Aleksiju Komenu inace vrijedno kao historijski materijal, ali je zbog porodicnih odnosa protkano subjektivnim ocjenama, pa je potrebna kriticka upotreba.l00
Scylicem se sluzi Georgije Cedren (Kedrenos) i njegov mladi suvremenik Ivan Zonaras. Prvi je u svom historijskom djelu Synopsis historion (Pregled historije) koje obuhvaca zbivanja do 1057. god. zabiljezio podatak o dvojici hrvatskih vladara, tj. o braci koja su nakon Samuilova poraza (1019. god.) primila casti i darove od cara Bazilija II.101 Taj je podatak razlicito tumacen u hrvatskoj historiografiji. Dok se F. Rackil02 kolebao, V.Klaic103 se odlucio da odbaci Cedrenovu vijest kao podlogu za stvaranje zakljucaka za hrvatsku povijest. Uza sve to F.Sisic se vratio na nekadasnje misljenje Rackoga tvrdeci da su Kresimir i Gojslav "licno stupili pred cara Vasilija . . . i poklonise mu se kao svome vrhovnome gospodaru". Zato im je on, kako misli Sisic, podijelio titule patricija.104 M.Baradal05 se cudio N. Radojcicu koji je proturjecio Sisicu, ali nije bio upoznat s problemom i zato je prerano sudio. Kako je identifikacija Dukljani - Hrvati u bizantskih pisaca ipak nekako protumacena (vidi str. 20), nema razloga da se ne slozimo s Klaicem i Radojcicem.
-------------------------------------------------------------
95 Kriticko izdanje teksta vidi G.Moravcsik, Constantine
Porphyrogenetus De administrando imperio, str. 44-286
96 Viz.izvori II, str.3.
97 Poslije S.Sakaca pokusava i D.Mandic, Pokrstenje Hrvata
( Rasprave i prilozi, str. 134. i d. ) dokazati da je papa
Agaton ( 678-681) sklopio ugovor s Hrvatima 679. god. To misljenje
preuzima V. Markotic, Ho ton Hrobaton Theos, str. 15 i d. On nastoji
takodjer dokazati da je kraljev "hodocasnik i cudotvorac Martin" suvremenik kneza Trpimira ( str. 27 i d. )
98 V.Markotic, n.dj., str. 27
99 Vidi str 20.
100 K.Krumbacher, Geschichte der byzantinischen Literatur, Sv.I, str.
273
101 Documenta, str.432
102 U raspravi Borba Juznih Slavena, str. 106 pise da se
podatak odnosi na hrvatsku povijest, a u prilogu "Scrptores
rerum chroaticarum" zastupa misljenje da se "mirnim putem preda
'pogranicni narod Hrvata', tj. u onom smislu susjedne Bugarskoj i gornjem Pomoravlju zemlje, u porjecju Raske i Lima"
( Scriptores, str.170)
103 Hrvati i Hrvatska, str.34
104 Povijest Hrvata, str.482.
2. Ljetopis popa Dukljanina
Sa XII stoljecem pocinju ozbiljniji napori da se u kronikama, zapravo tek tesko sabranim biljeskama osvijetli crkvena ili politicka proslost nekoga grada ili kraja. I takvi su pokusaji vezani za glavna crkvena sredista, dakle za one gradove koji su imali ili zeljeli imati prvenstvo na Jadranu. To valja isticati zbog toga sto takve kronike i slicna djela nose pecat ne bas uvijek objektivna rada.
Nije slucaj da je najvecu paznju u jugoslavenskoj historiografiji privuklo djelo koje to kao stvarni historijski izvor najmanje zasluzuje. To je poznati Ljetopas popa Dukljananina ili Barski rodoslov, djelo nekoga poblize nepoznatoga barskoga svecenika. Djelo je nastalo u drugoj polovici XII st. i doslo je do nas u cetiri redakcije: osnovnoj latinskoj koju je djelu dao sam pop Dukljanin (dalje = PD); talijanski prijevod latinske redakcije koji je nacinio 1601. god. benediktinac M. Orbini; prva 23 poglavlja latinske redakcije bilo je vjerojatno negdje u XV st. slobodno prevedeno na hrvatski jezik i tom je prijevodu nepoznati prevodilac dodao legendu o smrti kralja Zvonimira; konacno, na molbu Splicanina Dmina Papalica, koji je pocetkom XVI st. nasao hrvatsku redakciju (dalje = HR) u Krajini, prevodi Marko Marulic tekst HR na latinski (1510. god.).
LJPD je odvise dalek izvor za povijest Hrvata u doba narodne dinastije. PD zna malo ili gotovo nista o dogadjajima u krajevima sjevernije ili zapadnije od Cetine. To vise nas zanima HR koja pokazuje namjerno ubacivanje hrvatskoga imena u prvotni Dukljaninov tekst. Osobito je znacajan Dodatak ili samostalni zavrsetak HR, tj. legenda o nasilnoj smrti hrvatskog kralja Zvonimira. U ovom ce pregledu biti rijec o LJPD ili HR samo toliko koliko oba izvora sluze za prikaz hrvatske povijesti.
O LJPD postoji zaista velika i opsezna literatura, pa usprkos tome jedva se koji od ocjenjivaca djela odvazio na to da ga spasava kao pouzdan historijski izvor. Poneki je historicar cijenio njegove geografske podatke (Racki), dok je drugi vidio u njemu "nasega prvog knjizevnika" (Sisic). Buduci da je to skup doista razlicitih vijesti koje katkad nisu sadrzajno ni povezane, nije do danas zavrsena diskusija o koncepciji djela u cijelosti kao ni o porijeklu pojedinih sastavnih dijelova. Ipak se vec na prvi pogled mogu izdvojiti neke posebne cjeline, tako da se LJPD moze podijeliti. u tri dijela: prvi, sadrzajno najsareniji u kojem cini okosnicu trebinjski rodoslov X st. i na koji su dodani neki sadrzajno samostalni stavci ("gotski uvod", izvod iz Panonskih zitija, odlomak o Duvanjskom saboru, legende o Radoslavu i Pavlimiru itd.). Prvom je dijelu pridodan drugi, legenda o sv. Vladimiru (poglavlje 36) koja je vjerojatno nastala na osnovi danas izgubljenog zivotopisa. Najzad, treci dio Ljetopisa pravi je dukljanski ljetopis koji obuhvaca razdoblje XI i XII st. dukljanske historije. Osobitu paznju iz prvog dijela LJPD privlaci jos i danas tzv. gotski uvod (prvih pet poglavlja gotske historije) i IX poglavlje, tj. sabor na Duvanjskom polju.
Sam ljetopisac u uvodu istice da je na molbu dukljanskoga svecenstva preveo sa slavenskoga spis Libellus Gothorum koji se latinski zove Regnum Sclavorum,24 pa se u vezi s tim priznanjem postavlja niz pitanja. Iako je takvim uvodnim rijecima pisac, bez sumnje, prikrivao glavnu syrhu pisanja djela - djelo je trebalo da prikaze starost barske nadbiskupije - ipak ce biti tocno da je govoreci te rijeci imao na umu citavo djelo odnosno ljetopis?25
Ostavljajuci po strani neobicno zanimljiv problem Dukljaninove "gotomanije", zadrzat cemo se na X poglavlju koje se u starijoj hrvatskoj historiografiji smatralo prvorazrednim izvorom upravo za hrvatsku povijest. Povod je takvu tumacenju dao sam pisac. Naime, posto je opisao kako je Konstantin pokrstio kralja Svetopelega, kako je taj na to odrzavao u nazocnosti papinskih poslanika sabor "in planicie Dalme" i bio ondje okrunjen te je posvetio dva nadbiskupa i teritorijalno podijelio svoju drzavu, ljetopisac je nastavio: ustanovi (kralj Svetopeleg) mnoge zakone i dobre obicaje, koje ako netko zeli upoznati neka cita slavensku knjigu (librum Sclavorum) koja se zove Methodius . . ."26 U uvjerenju da se rad sabora odnosi na hrvatskoga kralja ucvrscivao je historiografiju prevodilac LJPD i sastavljac HR koji je tome tekstu dodao: "Da, ako tko hoce napuno znati naredbu ku ucinise i mejase kudi postavise i zemljam imena, vazmi knjige ke pri Hrvatih ostase i pri njih se nahode, a zovu se Metodios".27 Osim toga, Svetopelegova se drzava raspadala na dva dijela od kojih je jedan, Primorje, bio podijeljen na Bijelu Hrvatsku (Croatia Alba) ili Donju Dalmaciju i na Crvenu Hrvatsku (Croatia Rubea) ili Gornju Dalmaciju. Onaj dio te Svetopelegove drzave koji se nalazio sa sjeverne strane jadransko-pontske razvodnice nazvao je Svetoppleg, kaze Dukljanin, Srbijom ili Zagorjem (Transmontana), koja se opet dijelila na Rasu. i Bosnu.
Ostajuci i dalje vjeran slici te Svetopelegove "hrvatsko-srpske" dakako izmisljene - drzave, Dukljanin je katkada govorio i o vladarima ili banovima Bijele Hrvatske.Sve su to prilicno nepouzdane vijesti tako da ih kriticka historiografija jedva uzima u obzir.
Medutim, historiografija ocito nije pogrijesila kad je iz prvoga dijela LJPD izdvojila neke podatke koji se ticu povijesti Bijele Hrvatske. To je prije svega citavo XII poglavlje u kojem se govori o Svetopelegovu unuku Tomislavu i njegovoj borbi s ugarskim kraljem Arpadom (Atilom). Tomislav je kao "sposoban mladic i snazan ratriik" vodio mnoge ratove s Atilom, ali ga je uvijek pobjedjivao.28
Iz citiranih Dukljaninovih vijesti nije tesko razabrati da ljetopisac nije znao gotovo nista o Hrvatima ni o onom dijelu Svetopelegove drzave koju on zove Bijelom Hrvatskom ili Donjom Dalmacijom. Stoga je prebacivanje tzv. duvanjskoga sabora u Hrvatsku Trpimirovica bilo pogresno29 I to ponajvise zbog toga sto je danas dokazano da se Dukljanin sluzi za sastav jednoga dijela svoga IX poglavlja Zicem sv. Konstantina ili slavenskim originalom Konstantinove legende, ali tako da je preradjuje prema svojoj potrebi. To je toliko prijeporni "liber Methodios". Dukljanin je svjesno i namjerno doveo pokrstenje Slavena na Jadranu u vezu s misionarskim radom sv. Konstantina.30 Kocelj Konstantinove legende postaje Budimir koga Metodije krsti na prolazu u Rim. Dukljaninov opis saborovanja na Duvanjskom polju protivi se pretpostavci da u Svetopelegu (Svatopluku) treba gledati bilo kojega od hrvatskih vladara. Sabor se odrzava u Omisu, na Dukljaninovoj granici izmedu Bijele i Crvene Hrvatske, dakle tocno na polovici izmisljene Svetopelegove drzave. Srediste te drzavne jedinice nije neko mjesto u Hrvatskoj - Dukljanin zna samo za Vinodol kao granicu Bijele Hrvatske - jer Svetopeleg se doduse kruni na "duvanjskom" saboru, ali je pokopan u Duklji (in civitate Dioclitana), a ondje su se izabirali i svi njegovi nasljednici. Najvise se dukljanski ljetopisac odao tada kad je govorio o toboznjem kraljevu nalogu da se na saboru posvete dva nadbiskupa salonitanski i dukljanski. Politickim granicama Bijele i Crvene Hrvatske odgovara i toboznja jurisdikcija novopostavljenih nadbiskupa. Prema tome, Dukljanin je zelio dokazati da dubrovacka nadbiskupija uopce nije postojala, sto je razumljivo zbog borbe koja se vodi izmedu Bara i Dubrovnika od kraja XI st.
Hrvatska je historiografija upotrijebila Dukljaninove podatke tada kad ih je mogla bar donekle opravdati drugim izvornim materijalom. Tako je na osnovi LJPD pretpostavljala da je Mihajlo Kresimir II zavladao Bosnom, da su Kresimir i Gojslav priznali vlast Bazilija II koji je prodro sve do granica Bijele Hrvatske. Potpomognuta i nekim drugim podacima mogla se braniti i tvrdnja o Tomislavovim uspjesima u Slavoniji. Ali, nema razloga da i dalje podrzavamo misljenje da je "duvanjski sabor" odrzavao Tomislav ili bilo koji drugi hrvatski vladar. On otpada dakle i kao podloga za tvrdnju da se na njemu okrunio Tomislav za hrvatskoga kralja.
Medjutim, historiografija jos nije nasla odgovor koji zadovoljava na pitanje kako je Dukljanin dosao do naziva Bijela i Crvena Hrvatska. Mozda bismo njegove nazive odbacili kao plod maste da se s Dukljaninom ne slazu i neki bizantski pisci iz XI i XII st. koji spominju Hrvate u Duklji 31 Stoga je postavljena hipoteza da je Crvena Hrvatska (Duklja + Dalmacija) bila samostalna politicka jedinica do Nemanje (V. Klaic).32 Prema jednom drugom misljenju do takva je naziva doslo zato sto su bizantski pisci identificirali Srbe i Hrvate.33 Cini se ipak da je najprihvatljivije trece, prema kojem je rijec o nekoj postojecoj, realnoj skupini Ijudi, koji su nosili hrvatsko ime . . . dakle o nekom kraju (u Duklji) koji je bio nastavan Hrvatima".34 Posve je razumljivo da takva pretpostavka ne znaci da je Crvena Hrvatska bila sastavni dio hrvatske drzave, "pa cak ni to da se ovdje radi o etnickim Hrvatima u onom smislu kao i u Hrvatskoj gdje je to ime bilo ne samo nacionalno, nego i politicko (drzavno)" 35
Medjutim, za hrvatsku js povijest mnogo vaznija hrvatska redakcaja Ljetopasa popa Dukljanina i njezin Dodatak koji sadrzava, kao sto je poznato, vijest o ubojstvu kralja Zvonimira u "Petih crikvah u Kosovi". O HR se mnogo pisalo, osobito o njezinom odnosu prema LJPD, ali vrlo malo ili nista raspravljalo. Prvi su dojmovi, na zalost, bili dovoljni da se izreku sudovi o tome da li je LJPD prevedena HR ili obrnuto. U novije je vrijeme prevladalo Sisicevo misljenje da je HR nastala u XIV st 36 zbog sadrzaja pripisa u kartularu samostana sv. Petra u Selu 37 koji je takodjer datiran tim stoljecem. Sisic se pri takvu datiranju slozio s Rackim, ali nije s Jagicem i Crncicem koji su bili za XV st. Vladimir Mosin se naprotiv u tom priblizio odavno izrecenom misljenju Luke Jelica prema kojem je hrvatska redakcija nastala prije latinske te je njezina prerada.38
Da bismo mogli shvatiti uzajamnu ovisnost LJPD i HR treba prije svega upozoriti da je tekstovna veza i ovisnost izmedu oba izvora u glavama koje su zajednicke - a to su prva do ukljucivsi trinaestu - ocita i nesumnjiva. Stoga se nacelno moze postaviti pitanje koji je izvor nastao prema kojemu, ali se ne mogu obje pretpostavke i braniti. Izostavljanje Dukljaninova uvoda i popisa salonitanskih odnosno dukljanskih sufragana iz IX pogl. navelo je neke historicare na misao da je HR starija, ali se to misljenje nakon usporedbe tekstova ne moze odrzati. Upravo cinjenica da autor HR izostavlja uvod kao nepotreban i sadrzajno namjesten - on, posve razumljivo, nije u uvodu mogao kazati ono sto je kazao PD - upucuje na preradu. Uostalom, HR nije prijevod, nego, na nekim mjestima vrlo slobodna prerada. Stovise, autor se HR nije ustrucavao mijenjati tekst gdje mu je to bilo potrebno. Ne mislimo samo na sitne dodatke kojima prosiruje recenicu. Rijec je o takvim mjestima na kojima namjerno mijenja latinski tekst i koja upravo upadaju u oci, jer pokazuju da autor poznaje mnogo manje historije od PD i da je upucen samo na njegovo djelo.39 Karakteristicno je za autora HR i to da umece Hrvate i ondje gdje ih latinska redakcija nema. Autor HR ne poznaje naziva Slaveni ocito zbog toga sto ne zeli upotrebljavati izraz koji u njegovo vrijeme vise nije poznat.40 Dukljaninovo IX poglavlje koje je neobicno bogato podacima zbunjuje ga. On Svetopelega pretvara u Budimira koji vlada svetim pukom,41 a izbacuje vladarska i papinska imena kako mu se svidi. Znacajno je takodjer da izostavlja naziv Crvena Hrvatska i poznaje samo Bijele Hrvate i Gornju Dalmaciju.42 Vjerojatno misli da se Dukljanin zabunio jer u njegovo vrijeme vise nema Crvene Hrvatske 43 U posljednjem zajednickom poglavlju ne ustrucava se izvrsiti temeljite promjene latinskog predloska jer mu treba logican uvod u prikaz Zvonimirove pogibije, koju dodaje. On prikazuje Hrvate kao nedostojne dobroga vladara. A Zvonimir je taj dobar vladar koji "ne mogase zlo viditi" i zato "on ne bise za Hrvate". Preradjivac latinske redakcije ostaje vjeran slici idealne politicke jedinice Budimira, jer i Zvonimir vlada Primorjem i Zagorjem. Medjutim, kad su "papa i cesar velikoga grada Rima" pozvali Zvonimira u krizarski rat "bogom prokleti i nevirni Hrvati" ubijaju svoga kralja govoreci "bolje da jedan umre nere tolik puk da pogine". Umiruci ih kralj zato proklinje "da bi vece Hrvati nigdar ne imali gospodina od svoga jazika, nego vazda tuju jaziku podlozni bili". Kad je ugarski kralj Bela cuo za Zvonimirovu pogibiju, dolazi u Hrvatsku i pokorava Hrvate kaznivsi ih tako zbog ubojstva dobroga kralja Zvonimira.
Danas je sasvim jasno da je Dodatak legenda koja nema historijsku vec izmisljenu jezgru. Posljednje rijeci umirucega kralja pokazuju da je ova legenda - za razliku od drugih - zeljela protumaciti zasto Hrvati nemaju vladara "svoga jezika". Misljenje koje ima pisac HR o Hrvatima tako je nepovoljno da je malo vjerojatno da je ovaj oblik legende o Zvonimirovoj smrti nastao u Hrvatskoj. Kako autor HR ne zna ni u Dodatku ni vise ni bolje o Hrvatima od PD, to je sva prilika da je i on zivio daleko od Hrvatske. Vrlo je tesko odrediti vrijeme postanka HR bez prethodnih lingvistickih ispitivanja. Slika drustvenih i politickih odnosa u posljednjim poglavljima HR mogla bi upucivati na XV st. HR je dakle mladja varijanta LJPD. Izmjene koje nepoznati autor HR provodi u Dukljaninovu djelu nisu za nas ni od kakve vrijednosti. A legenda o Zvonimirovoj smrti samo je najstarija dosad poznata varijanta, i to joj daje odredjenu prednost pred mladjim legendama.
----------------------------------------------------------------------
23 Pregled najvaznije literature o LjPD do 1928. god. dao je F. Sisic u svom izdanju Ljetopisa. Isto je ucinio i V. Mosin kad je 1949. god. priredjivao popularno izdanje LjPD. Najzad, nedavno je izdao Ljetopis i S. Mijuskovic Ljetopis Popa Dukljanina, ali, na zalost, samo u prijevodu i faksimiliranom tekstu koji otezava naucnu upotrebu djela. Mijuskovic je takoder napisao opsiran historiografski uvod.
24 Letopis, str. 292. "Rogatus a vobis dilectis in Christo fratribus ac venerabilibus sacerdotibus . . . ut libellum Gothorum, quod latine Sclavorum dicitur regnum, quo omnia gesta ac bella eorum scripta sunt, ex sclavonica littera verterem in latinam . . . vestrae postulationi . . . parere studui".
25 Poistovjecujuci naziv Sclavi s nazivom Hrvati, D. Mandic je u nizu svojih radova nastojao dokazati da je Hrvatska redakcija starija od latinske i da je regnum Sclavorum = kraljevstvo Hrvata. Mandic misli da je kronika "Kraljevstvo Hrvata" nastala u Duklji i da je "djelce bilo napisano najprije i glavno da opravda proglasenje Duklje kraljevstvom" (Crvena Hrvatska, str. 27), jer je toboze >,od starine Duklja bila sastavni din opcega hrvatskoga kraljevstva . . .". Bez ikakva smisla za stvarni historijski razvitak tvrdi da je ta kronika napisana "izmedju god. 1074, kad je Mihajlo poslije smrti Kresimira Velikoga poceo raditi o samostalnoj kraljevini Crvene Hrvatske, i god. 1081. kada je umro Mihajlo, prvi kralj Duklje" (n. dj:, str. 33). Vidi tako8er D. Mandic, Rasprave i prilozi iz stare hrvatske povijesti, str. 56-58, 333-34, 372-73, 413-414. U spomenutoj zbirci rasprava Mandic posvecuje posebno poglavlje "Kraljevstvu Hrvata i Ljetopisu Popa Dukljanina" (443-469). Na tom mjestu ipak mora priznati "neispravnu osnovicu i druge slaboce" ovog izvora kojemu je, kako on misli, glavna svrha da pokaze kako je Duklja "srediste i dukljanska vladarska obitelj glavni nosilac drzavnoga zivota svih Hrvata u prvim stoljecima njihova zivota na Jadranu" (str. 469)
26 Letopis, str. 308.
27 N. dj., str. 400.
28 N. dj., str. 309-310.
29 Pregled najvaznijih misljenja o duvanjskom saboru vidi Letopis, str. 126-144; V. Mosin, n. dj., str. 30-32; medu najnovije promasene pokusaje rjesenja "duvanjskoga sabora" spada ono D. Mandica (vidi biljeska 38) i F. Gogale-Dominisa, Kada je odrzan sabor na Duvanjskom polju, Sibenik 1965. Ovaj drugi je nastojao dokazati da se sabor. odrzao u jesen 823. god.
30 Letopis, str. 141, 143.
31 V. KLaic, Hrvati i Hrvatska, str. 29. i d. ss N. dj., str. 38.
32 N. dj., str. 38.
33 N, Radojcic, Kako su nazivali Srbe i Hrvate, str. 11 i d.
34 Letopis, str. 170, bilj. 222.
35 N. dj., str. 171. ss Letopis, str. 163.
37 Naime, u pripisu se navode banovi koji su vladali Hrvatskom od Svetopelega do Zvonimira. Sisic misli da je ime 5vetopeleg u ovom izvoru pozajmljeno iz LjPD kojim se sluzio sastavljac pripisa.
38 V. Mosin, n. dj., str. 33-34. Tu je hipotezu o duvanjskom saboru D. Mandic prvi put postavio 1957. god. u clanku >,Hrvatski sabor na Duvanjskom polju god. 753"; kasnije ga je prestampao (Rasprave i prilozi, str. 145-193). Hipoteza je tipicna za Mandicev nacin rada jer Je njemu stran ne samo kriticki adnos prema izvorima, vec on izgraduje hipoteze na potpuno nedokazanim pretpostavkama.
39 Npr. vec u prvom poglavlju misli da mu okolnost sto zna za godinu smrti sv. Benedikta daje pravo da ispravlja Dukljaninov tekst. Zato iz Monte Cassina nastaje Gora Cicilijanska, iz kapuanske biskupske stolice kapitulska, a u II poglavlju iz Panonije u gotsko doba "kraljevstvo ugarsko". Dukljanin npr. jasno kaze da su Goti dosli sa sjevera, a autor HR s istoka. Svi se takvi i slicni >,ispravcia mogu protumaciti mijenjanjem latinske redakcije u hrvatsku, a ne obrnuto.
40 Stoga on uopce ne opaza Dukljaninovu nepriliku koji zavrsivsi "gotsko doba" ne zna kako bi ga povezao s >,bugarskim" pa cini onu nespretnu identifikaciju ,>Gothi, qui et Sclavi et Vulgari" - koja je bila predmet tolikih raspravljanja. Ne shvativsi uopce Dukljaninov tekst na tom mjestu. on proglasava bizantskog cara "cesarom Crnih Latinac". Zato se u njegovoj preradbi Bladin nagadja s Crnim Latinima, a identifikacija Goti-Slaveni kao nepotrebna otpada.
41 "I onde pribiva kraljujuci sveti puk koji Kostanc bise obratil". I "sveti muz Kostanc" iduci u Rim "navrati na kraljevstvo Svetoga puka koga bise na viru obratio, kojih gospodovase mudri i dobri kralj Budimir, koji po Kostancu bise naucen u viru". Autor HR zatim dalje prica kako je Kostanc uzeo "proscenje od obraza kraljeva i onoga svetoga puka" i "pojde u Rim". Letopis, str. 392-394.
42 "I primorje razdili na dvoje pocamsed od mista (i) grada ki
po poganih bi razrusen, ki se zove Dalma, gdi sa (s) hodom bise, deri do mista, ko se zove Valdemin. Od Dalme do Valdemina prozva Hrvate
Bile, sto su Dalmatini niznji. I jos od mista Dalme do Bandalona
grada ca se sada zove Drac, dotla prozva Gornju Dalmaciju i to(li)koje
Surbiju, ca jest Zagorje" Letopis, str.399
43 Da je sastvljac HR doista imao na umu Hrvate, tocnije hrvatsku
drzavu svoga vremena, dokazuje ponovno uklanjanje naziva Sclavi
potkraj IX pogl. Stoga "librum Sclavorum, qui dicitur Methodius"
preradjuje u "knjige ke pri Hrvatih stase i pri njih se nahode,
a zovu se Metodios", Letopis, str.400.
Nema komentara

Question: who did dmitar zvonimir kill in his bathtub

who did dmitar zvonimir kill in his bathtub

Question: in which book does dmitar zvonimir die

Question: who killed the hungarian king kazimir

Question: what nationality was the hungarian king kazimir

what nationality was the hungarian king kazimir

Question: who did dmitar zvonimir kill

kralj Kazimir kojega je osvetio mađarski

Question: where does zvonimir's name appear

Question: what nationality was dmitar zvonimir

Question: who wrote letopis

There is a mention of the Croatian King Kazimir , whom the Hungarian King has revenge .

Zvonimir 's name linked to the violent death reliably appears only in the Pope Dukljanin 's Letopis , more accurately in the translation of the first 23 chapters of the work into the 15th century .

There is a mention of the Croatian King Kazimir, whom the Hungarian King has revenge. Zvonimir's name linked to the violent death reliably appears only in the Pope Dukljanin's Letopis, more accurately in the translation of the first 23 chapters of the work into the 15th century.

Question: who killed dmitar zvonimir in his chateau

who killed dmitar zvonimir in his chateau

Question: where is the story of dmitar zvonimir found

where is the story of dmitar zvonimir found

Question: what chronicle tells that zvonimira in his chateau was killed by

The chronicle of Regni Croatiae Ivan Tomašić

breve Regni Croatiae Ivana Tomašića iz 1563 .

The chronicle of Regni Croatiae Ivan Tomašić

Question: when did dmitar zvonimira die

Question: when was the legend of dmitar zvonimir created

stoljeća , te Chronicom breve regni Croaciae Ivana Tomašića . Ivo Goldstein , "" Kako , kada i zašto je nastala legenda o nasilnoj smrti kralja Zvonimira "" , Radovi Zavoda za hrvatsku

when was the legend of dmitar zvonimir created

Question: who created the legend of dmitar zvonimir

who created the legend of dmitar zvonimir

Question: who was the ruler of croatia at the time of the death of dmit

Question: who wrote about the legend of the death of king zvonimir

who wrote about the legend of the death of king zvonimir

Also , news about the violent death is found in Historia salonitana major from the 16th century , and Chronicom breve regni Croaciae Ivan Tomašić . Ivo Goldstein , " How , when and why the legend of the violent death of King Zvonimir was created " , Works of the Institute for Croatian History 17 ( 84 ) , p.

The chronicle of Regni Croatiae Ivan Tomašić from 1563 tells that Zvonimira in his château , insisting on unfavourable rebellion , was killed by his pearner , Tadija Slovinac .

Also, news about the violent death is found in Historia salonitana major from the 16th century, and Chronicom breve regni Croaciae Ivan Tomašić.Ivo Goldstein, "How, when and why the legend of the violent death of King Zvonimir was created", Works of the Institute for Croatian History 17 (84), p. The chronicle of Regni Croatiae Ivan Tomašić from 1563 tells that Zvonimira in his château, insisting on unfavourable rebellion, was killed by his pearner, Tadija Slovinac.

On the first Thirty-day for Croatia and the Croatian people held in 2015 on the 20th year of the Liberation Action of the Oluje, the priest showed the Gregorian St. Mission for King Dmitra Zvonimira, the last Croatian King who united the Croatian people.Laudato.hr Author: obnovauduhu.com/Laudato/M.R. Thirty-day for our Croatian people and the Homeland, July 2, 2015 (accessed July 11, 2017)

Tridesetodnevnica za naš hrvatski narod i Domovinu
Svjesni vremena u kojem živimo i trenutka u kojem se nalazi hrvatski narod i naša domovina, svi su pozvani pridružiti se molitvi i sudjelovanju na 30 svetih misa za hrvatski narod i za našu domovinu Hrvatsku uoči Dana domovinske zahvalnosti. Tridesetodnevnica počinje u ponedjeljak 06.07.2015. i završava 04.08.2015.
Obnova u Duhu Svetom Zagrebačke nadbiskupije, molitvena zajednica „Prijatelj Isus“ organizira ovu tridesetodnevnicu, a njihov poziv prenosimo u cjelosti:
„Želja nam je da se zajedno, kao narod združimo i prinesemo sv. mise na zajedničku nakanu (u nastavku dolje) za hrvatski narod u Hrvatskoj i u cijelom svijetu i za našu domovinu Hrvatsku.
Pozivamo vas sve da se pridružite i u ovih 30 dana što češće sudjelujete na sv. misi na tu nakanu, a najbolje bi bilo svih 30 dana. Oni koji nisu u mogućnosti sudjelovati na sv. misi mogu tih 30 dana moliti krunicu ili neku drugu pobožnost ili prikazati post na istu nakanu.
Važno je znati da je svaka molitva i sv. misa predragocjena, i važan prinos Bogu za sve nas, tako da vas potičemo da sudjelujete najviše što možete i na način na koji možete... I jedan Slava Ocu ili Očenaš kroz 30 dana je predragocjen.
Budimo svjesni da će se sve naše sv. mise i prinosi i molitve stopiti u jedan vapaj Bogu za naš narod i našu domovinu Hrvatsku, a po njima će Bog „učiniti puno više nego što mi uopće možemo moliti ili zamisliti“ (Ef 3,20).
U isto vrijeme u Zagrebu, u župi Marije Pomoćnice na Knežiji, od 06.07. do 04.08.2015. na večernjoj sv. misi u 18.30., svećenik će prikazivati Gregorijanske sv. mise za kralja Dmitra Zvonimira, a 05.08.2015. će biti sv. misa zahvalnica. Kralj Zvonimir je naš zadnji hrvatski kralj koji je ujedinio hrvatski narod. Stolovao je u kraljevskom gradu Kninu, gdje će ove godine biti proslava 20. obljetnice Oluje.
Svi koji mogu doći u crkvu Marije Pomoćnice u Zagrebu, pozivaju se da sudjeluju na sv. misama u 18.30 i prikažu ih na ove nakane.
Nakana za sv. misu (izmoliti prije početka sv. mise):
Oče, prikazujemo Ti ovu svetu misnu žrtvu za naš hrvatski narod u domovini i u svijetu, za sve potrebe hrvatskog naroda i naše domovine Hrvatske.
Oče, molimo Te za jedinstvo u hrvatskom narodu, za zajedništvo, molimo Te da se slome sve podijeljenosti u našem narodu, da budemo ujedinjeni za dobro našeg naroda i naše domovine. Molimo Te, da se preobrazi naš narod i naša domovina na Slavu Tvoga Imena, da se očituje da smo mi Tvoj narod, a Ti naš Bog. Neka se zna da nijedno oružje skovano protiv Tvoga naroda neće uspjeti, jer Ti si s nama.
Oče, otvori nebeske brane i neka se izlijeva izobilje Tvoga blagoslova da se naš narod i naša domovina Hrvatska preobraze i procvjetaju.
Molimo Te, podigni vođe po Tvome srcu u našem narodu da ga vode i zastupaju po Tvojoj svetoj volji i da sve što čine bude na dobro hrvatskog naroda i naše domovine Hrvatske.
Oče, molimo Te blagoslovi i sve Hrvate koji ne žive na svojoj djedovini i koji su rasuti po svijetu, blagoslovi njihove živote i obitelji, a one koji se trebaju vratiti, potakni da se vrate.
Oče, molimo Te i za sve kojima je Hrvatska druga domovina, da žive u miru i blagoslovu s hrvatskim narodom.
Marijo, naša Majko, Kraljice Hrvata, moli zajedno s nama za sve ove nakane i trajno budi naša zagovornica pred Prijestoljem Nebeskim. Tako neka bude. Amen.
(Ovu molitvu nakane također možete moliti i prije bilo koje druge pobožnosti ili posta.)
Neka nas sve zajedno Gospodin ujedini u ovoj molitvi za narod i Domovinu,
Obnova u Duhu Svetom
Molitvena zajednica „Prijatelj Isus“
www.obnovauduhu.com
facebook stranica
obnovauduhusvetom@gmail.com

Question: when was the last thirty day for croatian people celebrated

2 . srpnja 2015 . ( pristupljeno 11 . srpnja 2017 .

when was the last thirty day for croatian people celebrated

Question: when was the first thirty day for croatian people held

when was the first thirty day for croatian people held

Question: who was the last ruler of croatia

Question: when will the next thirty day for croatian people be released

when will the next thirty day for croatian people be released

Question: what is the name of the international day for the croatian people and the homeland

Question: what was the profession of dmitra zvonimira

what was the profession of dmitra zvonimira

Question: in what language was the st. mission for king dmitra zvonimira

On the first Thirty - day for Croatia and the Croatian people held in 2015 on the 20th year of the Liberation Action of the Oluje , the priest showed the Gregorian St. Mission for King Dmitra Zvonimira , the last Croatian King who united the Croatian people.Laudato.hr Author : obnovauduhu.com/Laudato/M.R. Thirty - day for our Croatian people and the Homeland , July 2 , 2015 ( accessed July 11 , 2017 )


thumb|240px|Povelja kojom kralj Stjepan II. potvrđuje darovnicu svog prethodnika Dmitra Zvonimira samostanu sv. Benedikta u Splitu za zemljište Pusticu u Lužanima
Stjepan II. († 1090./1091.) hrvatski kralj, vladao je od 1089. do 1091. godine. Sin je Gojslava II., mlađeg brata Petra Krešimira IV. Unuk je Stjepana I., hrvatskog kralja. Kako mu je sin Radovan umro još za njegova života, kralja Zvonimira naslijedio je 1089. godine Stjepan II., posljednji Trpimirović.

 Životopis

Nakon svog neuspjeha da preuzme vlast u razdoblju nakon smrti Petra Krešimira IV., Stjepan II. bio je prisiljen živjeti u samostanu sv. Stjepana pod borovima u Splitu (na poluotoku koji se danas i zove po tom samostanu, Sustipan; današnji gradski predjel).

Godine 1066. Stjepan se spominje kao dux (knez, vojvoda, herceg) u darovnici njegova strica kralja Petra Krešimira IV. iz čega se zaključuje da je još tada bio dezignirani nasljednik svoga strica koji nije imao muških potomaka. Međutim, sredinom 60-ih godina 11. stoljeća, kraljev suvladar i nasljednik postaje moćni ban Dmitar Zvonimir, zbog čega se kraljević Stjepan oko 1070. godine odrekao svjetovnih položaja i časti te povukao u samostan.Stjepan II. – Hrvatska enciklopedija Formalni razlog za život u samostanu postaje navodna bolest, tako da u svojoj darovnici iz 1078. godine Stjepan piše:

Nakon povlačenja Stjepana II. u samostan, za njega se više nije čulo sve do Zvonimirove smrti 1089. godine, kada ga je hrvatski narod doslovno izvukao iz samostana, te svečano okrunio za kralja.

Stjepan II. nazivao se kao i veći broj svojih prethodnika "Božjom milošću kralj Hrvata i Dalmatinaca". Oko njega se okupilo visoko svećenstvo i velika većina hrvatskih velikaša i plemića, što dokazuje da je gotovo cijela hrvatska država bila u njegovoj vlasti. Ipak, kraljevska vlast je slabila te se od Stjepanove vlasti odmetnuo neretvanski vladar Slavac koji je želio uzurpirati vlast i preuzeti hrvatsku krunu te je samostalno zavladao područjem istočno od rijeke Žrnovnice. Kralj Stjepan II. vladao je manje od dvije godine tijekom kojih vanjskopolitički protivnici nisu stvarali probleme očekujući smrt staroga kralja bez djece. Plemstvo je vjerojatno i očekivalo da Stjepan za života imenuje nasljednika, što se, na štetu Hrvatske nije dogodilo.

Budući da pitanje svoga nasljednika nije riješio tijekom života, nakon njegove smrti započeo je rat za hrvatsku krunu. Zvonimirova udovica Jelena Lijepa, koja se smatrala jedinom zakonitom baštinicom hrvatskog prijestolja, pozvala je svoga brata, ugarskog kralja Ladislava I. (1077. – 1095.) da vojno zauzme hrvatsku i proglasi se kraljem. Rezultat rata je bila personalna unija Hrvatske i Ugarske. Sukobi ugarskih i hrvatskih snaga prestali su tek 1105. godine, ulaskom Kolomana u dalmatinske gradove.

 Bilješke

 Vanjske poveznice

 Stjepan II. – Hrvatska enciklopedija

Kategorija:Hrvatska za narodnih vladara
Kategorija:Trpimirovići
Kategorija:Hrvatski vladari

The year 1066.

Stjepan II., hrvatski kralj od 1089. do 1090. Posljednji predstavnik dinastije Trpimirovića. Sin ubijenoga Gojslava II. i sinovac kralja Petra Krešimira IV. Neko je vrijeme vladao kao njegov suvladar. Oko 1070. povukao se u samostan sv. Stjepana de Pinis kraj Splita. Nakon smrti kralja Zvonimira (1089) protivnici Zvonimirove udovice Jelene izabrali su ga za hrvatskoga kralja. Iste godine održao je sabor u Šibeniku te je potvrdio ispravu kralja Zvonimira o dodjeli zemljišta u Lažanima redovnicama samostana sv. Benedikta u Splitu. Poznato je također da je 1089/90. bio prisutan na sudištu koje je splitski nadbiskup Lovro, zajedno s ostalim biskupima, vodio u vezi sa sporom između Neze Madijeve i njezine nećakinje opatice Čike. Stjepanova vladavina obilježena je slabljenjem središnje kraljevske vlasti pa se drži da je upravo u to doba došlo do osamostaljenja područja južno od rijeke Žrnovnice kojim je vladao kralj Slavac, koji je samo formalno priznavao vrhovništvo hrvatskoga kralja. Stjepan II. umro je bez nasljednika, čime je bilo otvoreno pitanje preuzimanja hrvatskoga prijestolja, što je rezultiralo dolaskom Arpadovića na hrvatsko prijestolje.
Citiranje:
Stjepan II.. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=58166>.

Question: who gave stjepan the duke

The year 1066.

Question: what year is stjepan ii mentioned as the duke

The year 1066.

Question: who was stjepan's uncle

The year 1066.

Question: who is the duke of hrvatski kralj

The year 1066.

Question: what did stjepan inherit from his uncle

The year 1066.

Question: who was stjepan the duke of

The year 1066.

Stjepan is mentioned as the Duke ( Prince , Duchess , Duke ) in the gift of his uncle King Peter Krešimir IV . from which it is concluded that he was even then a designed successor of his uncle who had no male descendants .

The year 1066. Stjepan is mentioned as the Duke (Prince, Duchess, Duke) in the gift of his uncle King Peter Krešimir IV. from which it is concluded that he was even then a designed successor of his uncle who had no male descendants.