Alojzije Stepinac (Brezarić pokraj Krašića, 8. svibnja 1898. – Krašić, 10. veljače 1960.)Glas Koncila: Bl. Alojzije Stepinac, Kronološki pregled Preuzeto 22. lipnja 2010., HAW bio je zagrebački nadbiskup i kardinal. Papa Ivan Pavao II. ga je proglasio blaženim 3. listopada 1998. u Mariji Bistrici. Katolička Crkva u Hrvatskoj smatra ga jednim od svojih velikana.

Djetinjstvo je proveo u rodnom mjestu. Za vrijeme Prvoga svjetskog rata sudjelovao je kao časnik austro-ugarske vojske u borbama na talijanskom bojištu gdje je bio ranjen i proveo u zarobljeništvu pet mjeseci. Nakon sklapanja mira, kao dragovoljac Dobrovoljačkog korpusa Srba, Hrvata i Slovenaca preko donedavnog područja solunskog bojišta dolazi na područja budućeg Kraljevstva Srba, Hrvata i Slovenaca. Kući se vraća s činom potporučnika.

Nakon studija u Rimu, zaređen je za svećenika 1930. godine. Na njegov prijedlog osnovan je Caritas Zagrebačke nadbiskupije, kojem je bio na čelu. Imenovan je nadbiskupom koadjutorom 1934. godine, a iste godine zaređen je za biskupa. Zagrebački nadbiskup postaje 1937. godine. Kao žarki i neumorni propovjednik Božje riječi pohađao je svoju prostranu nadbiskupiju promičući Katoličku akciju, Caritas i pobožnost prema Djevici Mariji. Utemeljio je brojne nove župe i organizirao proslavu 1300. obljetnice pokrštenja hrvatskog naroda.Duda, Bonaventura: S. Celina piše o o. Aleksi i kardinalu Stepincu, Informativni bilten Vicepostulature s. Božjeg Alekse Benigara, Zagreb 2008. Papa Pio XII. imenovao ga je kardinalom 1952. godine.

Kao jasno deklarirani antikomunist i istaknuti katolički prelat koji je podržao osnivanje Nezavisne Države Hrvatske, bio je promatran kao očiti protivnik komunističkog režima u obnovljenoj Jugoslaviji pod komunističkom vlašću. Nakon što je odbio odvajanje Katoličke Crkve u Hrvatskoj od Vatikana, od komunističkog režima 11. listopada 1946. godine osuđen je u krajnje neregularnom sudskom postupku na 16 godina zatvora i prisilnog rada prema optužnici za suradnju s okupatorom, sudjelovanja u nasilnim „prekrštavanjima“ građana pravoslavne vjeroispovijesti, obnašanja dužnosti vojnoga vikara NDH, sudjelovanja u rušenju novouspostavljenoga poretka te odgovornosti za rad čitavoga katoličkoga klera u Hrvatskoj i Jugoslaviji za vrijeme rata. Andreić, Dominik, OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE, Časopis za kulturu, društvo i politiku Obnova 12 (1): 91-112.  Alojzije Stepinac je nakon presude 5 godina proveo u zatvoru u Lepoglavi, a od kraja 1951. pa sve do svoje smrti godine nalazi se u kućnom pritvoru u Krašiću. Hrvatsko pravosuđe 2016. godine presudu u cijelosti poništava.

Stepinac je umro je 10. veljače 1960. godine na glasu svetosti primivši svete sakramente. Vijest o njegovoj smrti objavljena je na naslovnicama dnevnih novina širom svijeta, a misa zadušnica služila se u Rimu, Montrealu, New Yorku, Chicagu, Rio de Janeiru i drugim svjetskim gradovima. Pokopan je u kripti zagrebačke katedrale uz prisutnost mnoštva vjernika. Papa Ivan Pavao II. proglasio ga je blaženim 3. listopada 1998. godine u Mariji Bistrici.

Djelovanje nadbiskupa Stepinca tijekom Drugog svjetskog rata i danas je predmet rasprava u historiografiji i publicistici. Pobornici Stepinca navode da je pomagao progonjene i patnike, zbrinuo više stotina prognanih slovenskih svećenika te veliki broj bolesne i gladne djece.Horvat, Vladimir: Kardinal Alojzije Stepinac, mučenik za ljudska prava, Meridijani, Zagreb-Samobor, Krašić 2008. Također navode kako je prosvjedovao protiv progona Židova i Srba i provedbe rasnih zakona, te spasio brojne Židove i Srbe. Ističu kako je u govoru ispred zagrebačke katedrale 31. listopada 1943. godine osudio rasnu, nacionalnu, vjersku i bilo koju drugu vrstu diskriminacije, zatvaranje i ubijanje nevinih, otimanje i palež imovine i mirnih sela. Kritičari pak navode da je Stepinac odmah postao odlučni pristaša osovinski-stvorene NDH, te da se isprva nije protivio rasnim zakonima, niti slanju Židova u NDH sabirne logore, već je samo tražio da se to vrši na »humanije« načine.Hrvoje Klasić, op. cit. Također navode da se Stepinac složio s planovima za protjerivanje Srba iz NDH i da se nije dovoljno protivio nasilnim vjerskim prijelazima srpskih pravoslavaca na katoličanstvo. Pored toga pišu da je prekasno javno progovorio protiv ustaških zločina, nakon što su obavili veći dio genocida, te da nikada nije javno prosvjedovao o zločinima protiv Srba i SPC, najbrojnijim žrtvama ustaša, kao i da je sve do kraja rata javno podržavao NDH, čije su vlasti organizirale te zločine.

Životopis
Djetinjstvo, školovanje i Veliki rat
Alojzije Viktor Stepinac rodio se u Brezariću kraj Krašića, kao peto od osmero djece u imućnoj seljačkoj obitelji Josipa Stepinca i njegove druge supruge Barbare (rođene Penić). Josip je već imao četvero preživjele djece iz svoga prvog braka. Bio je napredan poljoprivrednik, koji je zaradu ulagao u obrađivanje zemlje. Rod Stepinaca bio je brojan, a do 1878. godine živjeli su kao zadruga.

Alojzije je završio četiri razreda u mjesnoj osnovnoj školi, nakon čega je 1909. godine, kao učenik koji plaća školovanje, krenuo u zagrebačku Klasičnu gimnaziju.Koprek, Ivan, Thesaurus Archigymnasii, Zbornik radova u prigodi 400. godišnjice Klasične gimnazije u Zagrebu (1607. - 2007.), Zagreb, 2007.  Maturirao je 1916. godine, a nekoliko dana nakon mature je, uoči 18. rođendana, unovačen, te je 29. lipnja stupio u 96. Karlovačku pukovniju i otišao na šestomjesečnu obuku u Rijeku.

U vojsci nije podnosio da se pred njim psuje - to ga je zaokupljalo cijelog života - a nedjeljom poslije mise, kad su drugi kadeti odlazili u javne kuće ili tražili slične zabave, on se penjao uz 561 stubu do svetišta Majke Božje na Trsatu kako bi slušao drugu misu. Od 20. veljače 1917. u činu poručnika sudjeluje u borbama na talijanskom bojištu. U srpnju 1918. ranjen je u nogu i zarobljen te idućih pet mjeseci provodi kao zarobljenik u nekoliko talijanskih logora (u Mestrama kod Venecije, zatim u Ferrari i na kraju u Noceri u Umbriji).Ljubo Boban, Kontroverze iz povijesti Jugoslavije 2, Školska knjiga-Stvarnost, Zagreb, 1989., , str. 339.-340. U Zagrebu je bilo osnovano Narodno vijeće, Austro-Ugarska je 3. studenog potpisala predaju, car Karlo IV. razriješio je vojsku zakletve vjernosti, 1. prosinca stvorena je Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca, a bila je ustrojena i tzv. Jugoslavenska legija, koja je poslana na Solunsku frontu.

Stepinac se javio kao dragovoljac u Jugoslavensku legiju, te je uz posredovanje Jugoslavenskog odbora 6. prosinca 1918. otpušten iz zarobljeničkog logora i poslan u Solun, gdje je proveo Božić u karanteni. Solunsko bojište bilo je probijeno ranije u rujnu iste godine, Bugarska i Turska su potom u rujnu, odnosno listopadu 1918. potpisale predaju, i borbe su u vrijeme Stepinčevog dolaska u Solun već bile okončane. Jugoslavenska legija je trebala pripomoći konsolidiranju stanja na širokom balkanskom području. Stepinac je nakon premještanja iz Soluna u Vranje, Gnjilane i Prištinu razvojačen, te se u proljeće 1919. godine vratio kući.

Civilni život nakon rata i svećenićki poziv
Po povratku kući otac ga je nagovarao da ode na studij. Stoga je ujesen 1919. otputovao u Zagreb, obišao više fakulteta i napokon se odlučio za agronomiju, koja bi mu omogućila da pomaže ocu na već znatnom obiteljskom imanju. U Zagrebu je postao aktivan član Hrvatskog katoličkog akademskog društva Domagoj.Na kraju prvog semestra odlučio je napustiti studij ne pristupivši ispitima, i vratio se pomagati ocu koji ga je postavio za upravitelja Kamenareva, jednog od najvećih obiteljskih posjeda. Doselivši se u Kamenarevo pristupio je mjesnom ogranku katoličke mladeži.

U to vrijeme otac ga je počeo poticati na ženidbu, te je i znatan posjed u Kamenarevu prenio na Alojzija, kako bi imao dom za buduću nevjestu. Alojzije se odlučio udvarati Mariji Horvat, kćerki svog nekadašnjeg osnovnoškolskog učitelja. Udvaranje se obavilo poštom i oni su razmijenili više pisama. S vremenom je Stepinac pisao sve rjeđe i sa sve manje interesa. Marija mu je vratila prsten, a Stepinac je nije ni pokušavao navesti da se predomisli. Vratio joj je njezina pisma i zamolio je da uništi njegova, poželjevši joj svako dobro u budućem životu. Marija je ipak sačuvala pisma i ona su nakon Stepinčeve smrti objavljena.thumb|Grb i potpis nadbiskupa Alojzija Stepinca.
Uz zauzimanje vlč. Josipa Lončarića, Alojzije Stepinac se naposljetku odlučio za svećenički poziv, te se u listopadu 1924. uputio u Rim, da se na isusovačkom Papinskom Gregorijanskom sveučilištu školuje za svećenika. U Rimu je Stepinac sedam godina studirao teologiju. Zaređen je u jesen 1930. godine u crkvi svetog Petra Kanizija, a mladu je misu služio u Bazilici Svete Marije Velike na blagdan Svih svetih. U srpnju iduće godine položio je posljednje ispite, stekao naslov doktora teologije i vratio se u zavičaj.

Nakon povratka u Hrvatsku Stepinac 19. srpnja 1931. slavi mladu misu u svojoj rodnoj župi. Želio je prionuti župničkoj službi, te je podnio molbu da mu se dodijeli župa. Međutim je zagrebački nadbiskup Antun Bauer odlučio dovesti ga u Zagreb u svoju kuriju. Imenovao ga je obredničarem, dao mu sobu u dvoru i plaću od 500 dinara mjesečno. Stepinac je nadbiskupa poticao da u Zagrebu osnuje Caritas. Okružnicom od 25. studenog 1931. osnovana je ustanova Caritas na području Zagrebačke nadbiskupije s ograncima u svakoj župi, koja se treba baviti dobrotvornim radom. Na čelo Caritasa postavljen je Stepinac koji se zdušno prihvatio posla. Jedna od njegovih prvih akcija bilo je otvaranje pučkih kuhinja i poticanje ljudi na davanje dobrovoljnih priloga.
Kraće vrijeme djeluje i kao privremeni upravitelj župa u Samoboru i Svetom Ivanu Zelini.Životopis - kronologija, stepinac.zg-nadbiskupija.hr, pristupljeno 25. prosinca 2020. (HAW)

Najmlađi biskup
thumb|Značka euharistijskog kongresa održanog u Zagrebu 1930. Nadbiskup Stepinac za svojeg je biskupstva predvodio i bio sudionik niza euharistijskih kongresa diljem države.
Nadbiskup Bauer navršio je 1932. godine osamdeset godina, te je nastupilo vrijeme da mu se nađe nasljednika. Bio je to zahtjevan i složen postupak, jer za nadbiskupsko je imenovanje, pored papine, bila potrebna i vladareva privola. Nakon podosta kandidata koji nisu uspjeli zadovoljiti, bilo kralja, bilo druge zahtjeve, u razgovoru nadbiskupa Bauera sa senjskim biskupom Ivanom Starčevićem iskrsnulo je Stepinčevo ime. Premda nije dosegnuo kanonsku dob da postane biskupom, imao je doktorat Gregorijanskog sveučilišta i zbog toga je na njega Sveta stolica blagonaklono gledala. S druge strane bio je i solunski dobrovoljac, što je bila prednost kod kralja Aleksandra.

Kada je Stepinac saznao da će postati Bauerov nasljednik, prvo je gledao bez riječi u nadbiskupa Bauera, a onda je prasnuo u smijeh. No, kada je nadbiskup Bauer ponovio svoju tvrdnju, Stepinac je pao na koljena govoreći kako je mlad i sasvim neprikladan. Papinski nuncij, monsinjor Pellegrinetti tješio ga je: »Budite mirni! Pogreška da ste mlad postaje svakim danom sve manja.«Ermenegildo Pellegrinetti (1876.-1943.), nuncij u Kraljevini Jugoslaviji od 1922. do1937. godine (Josip Kolanović, OCJENE I PRIKAZI: I diari del cardinale Ermenegildo Pellegrinetti 1916-1922, Terzo Natalini, Fontes 1/1995.)

Dana 28. svibnja 1934. papa Pio XI. imenovao ga naslovnim nadbiskupom Nikopsisa i zagrebačkim nadbiskupom-koadjutorom s pravom nasljedstva. Bio je tada najmlađi biskup na svijetu s 36 godina života i nepune četiri godine svećeništva. Na Ivanje, 24. lipnja 1934. zaređen je za biskupa u zagrebačkoj katedrali.

Stepinac je za svoje biskupsko geslo uzeo psalamski redak In Te, Domine, speravi (U tebe se, Gospodine, uzdam). Nakon biskupskog posvećenja i odlaska u Beograd da položi prisegu kralju, u svom dnevniku je napisao: »Posjetio sam sve beogradske katoličke župe. Da je veća sloboda i dovoljno radnika, Srbija bi za 20 godina bila katolička.« Ta će rečenica dvadesetak godina kasnije biti upotrijebljena kao argument o njegovoj uključenosti u ratne zločine protiv Srba.

Nakon što je preuzeo upravljanje nadbiskupijom, Stepinac je značajno smanjio broj večera i primanja u nadbiskupskom dvoru, a zbog strogosti i naglašenog interesa za socijalna pitanja među nekim svećenicima nazivan je »boljševičkim« nadbiskupom. Godine 1934. na Kongresu franjevačkih profesora iz svih slavenskih zemalja primljen je u franjevce trećoredce, na zamolbenu želju o. Dionizija, upravitelja zagrebačkih trećoredaca.

Zagrebački nadbiskup

Nakon smrti nadbiskupa Bauera 7. prosinca 1937. Stepinac postaje rezidencijalni nadbiskup zagrebački i predsjednik tadašnje Biskupske konferencije Jugoslavije. Ponio je puni naslov položaja na kojem je de facto već bio. 1938. godinu proglašava godinom obitelji. Poziva hrvatske katolike na odustajanje od prosvjeda protiv jugoslavenskog odbacivanja konkordata sa Svetom Stolicom.

Kao nadbiskup, javno je zauzimao stavove o mnogim društvenim i političkim pitanjima, te je tako nešto prije objave enciklike Mit brennender Sorge Pija XI. istupio protiv rasističkih politika nacizma. U propovijedi sveučilišnoj mladeži od 27. ožujka 1938. istaknuo je vrijednost rodoljublja te osudio nauk rasističke ideologije.

U prosincu 1938. na izborima za Narodnu skupštinu nadbiskup Stepinac glasuje za Udruženu opoziciju koju predvodi Vladko Maček. Također osniva i Akciju za pripomoć izbjeglicama Židovima i stavlja je pod svoju zaštitu. Upućuje i poziv imućnijim vjernicima za prikupljanje pomoći za izbjeglice.Životopis - kronologija, stepinac.zg-nadbiskupija.hr, pristupljeno 25. kolovoza 2021.

U kolovozu 1939. nadbiskup Stepinac pozdravlja sporazum Cvetković-Maček i uspostavu Banovine Hrvatske. U studenome predvodi Hrvatsko narodno hodočašće u Rim i predstavlja ga novoizabranome papi Piju XII. Iste godine Stepinac je proglašen vojnim vikarom za sve vojnike katolike na području bivše Kraljevine Jugoslavije.Ines Šaškor; Radio Slobodna Europa, 2015,

U veljači 1940. u pozdravnom govoru knezu Pavlu Karađorđeviću ispred crkve sv. Marka u Zagrebu ističe opravdanost borbe malih naroda za svoja prava.

Svećenik Juraj Lahner proučavao je stare spise Hrvatskog sabora i otkrio neizvršeni zavjet Hrvatskoga sabora još 1739. godine. U to vrijeme harala je kuga, pa je na Hrvatskom saboru u Varaždinu, u prosincu 1739. godine bilo odlučeno da se, ako Svevišnji zaustavi kugu u Moslavini i Slavoniji, u Ludbregu izgradi zavjetna kapela. Ludbreg je izabran zbog euharistijskog čuda koje se tamo dogodilo 1411. i mjesto je čuvanja relikvije Krvi Kristove. Nadbiskup Stepinac odlučio je preuzeti pokroviteljstvo izvršenja tog dva stoljeća starog zavjeta, te je u lipnju 1940. godine objavio poziv hrvatskom narodu da tijekom proslave 1300. godišnjice kršćanstva u Hrvata izvrši zavjet Hrvatskog sabora i izgradi zavjetnu jeruzalemsku kapelicu Isusova Groba Isusova.Alojzije Stepinac, Izvršimo u hrvatskoj svetoj godini davni zavjet Hrvatskog sabora!, Sveta zemlja, 1940. Zbog teških prilika narednih desetljeća, zavjet je izvršen tek 1996. godine.

Na Stepinčevu molbu papa Pio XII. ispravom Cum ex venerabilis proglašava Svetu godinu hrvatskog naroda u trajanju od 29. lipnja 1940. do 29. lipnja 1941.Životopis - kronologija, stepinac.zg-nadbiskupija.hr, pristupljeno 25. kolovoza 2021.

 Napad Sila osovine i uspostava NDH
Dana 25. ožujka 1941. Cvetkovićeva vlada potpisuje Protokol o pristupanju Kraljevine Jugoslavije Trojnom savezu. Dva dana kasnije časnici jugoslavenske vojske, uz potporu britanske obavještajne službe, izvode državni udar. Vladarem postaje maloljetni Petar II. Karađorđević, a predsjednikom vlade i vrhovnim vojnim zapovjednikom Dušan Simović. Treći Reich, unatoč tome što ni nakon državnog udara nije istupila iz Trojnog saveza, 6. travnja vojno napada Kraljevinu Jugoslaviju. Nadbiskup Stepinac 9. travnja 1941. u svoj dnevnik upisuje:
Rat se nastavlja na svim područjima, ali otpor jugoslavenske vojske je vrlo slab. Hrvatski vojnici neće da se bore. Na to su ih naučili Srbi kroz dva prošla decenija svojim postupkom prema Hrvatima, a koji je svakome jasan. Hrvati se predaju Nijemcima ili čak stupaju na njihovu stranu te se bore protiv Srba. Vodstvo pak vojske izgubilo je glavu. (...) Osovinske čete sve više napreduju u unutrašnjost i svaki čas se očekuju u Zagrebu. Čak je pomalo počelo sa rasulom države, a sva krivnja leži jedino i isključivo na Srbima radi njihovog barbarskog postupka prema Hrvatima.Proglašenje NDH osmišljeno je na tajnom tavanu gdje je Slavko Kvaternik slušao vijesti i pijuckao rakiju, Večernji list, www.vecernji.hr, objavljeno 19. travnja 2021., arhivirano 20. travnja 2021. (IA), pristupljeno 10. rujna 2021.

Nakon invazije na Kraljevinu Jugoslaviju u travnju 1941. god. nacistička Njemačka i fašistička Italija odlučuju razbiti tu državu i stvoriti marionetsku državu NDH. Nakon što Vladko Maček - kao hrvatski politički vođa koji je u to vrijeme uživao nesumnjivu većinsku potporu hrvatskog naroda - odbija čelnu funkciju, na vlast postavljaju ustaše, nacionalističku, fašističku i terorističku organizaciju, koja je po uzoru na Naciste već prije rata usvojila i antisemitsku, rasističku ideologiju.  Dana 10. travnja Slavko Kvaternik objavljuje Proglas o uspostavi Nezavisne Države Hrvatske, a Vladko Maček u svojoj Izjavi poziva hrvatski narod na pokornost i suradnju s novom vlašću. Nadbiskup Stepinac toga dana u dnevnik upisuje:
Današnji dan je prekretnica u životu hrvatskog naroda. Jugoslavija se raspala, a Hrvatska postaje nezavisnom državom. Zapovjedništvo vojske napustilo je grad, a isto tako i ban Šubašić (...) Ustaše se sve više pripremaju i pomalo preuzimaju vlast.
Dva dana nakon uspostave Nezavisne Države Hrvatske, 12. travnja nadbiskup Stepinac posjetio je Slavka Kvaternika, predsjednika privremene vlade, kako bi mu čestitao uspostavu nove države. Kralj Petar II. Karađorđević 13. travnja avionom je odletio u egzil u Grčku, gdje mu se dva dana kasnije pridružila jugoslavenska vlada. Dana 16. travnja nadbiskup Stepinac susreo se i s ustaškim poglavnikom Antom Pavelićem. Oba Stepinčeva posjeta zbila su se nakon što je njemačka vojska bez borbi ušla u Zagreb, ali prije potpisivanja kapitulacije Kraljevine Jugoslavije (17. travnja 1941.), pa je Stepinac, nominalno, prekršio svoju prisegu vjernosti jugoslavenskom vladaru.

Petar Milutin Kvaternik, brat vojskovođe Slavka Kvaternika, pokušao je 10. travnja 1941. u Crikvenici preuzeti vlast u ime NDH, ali je pritom poginuo. Tijelo mu je preneseno u Zagreb, gdje je Stepinac osobno predvodio pogrebne obrede, što je počast koju jedan nadbiskup rijetko pruža.

Uskrsna propovijed nadbiskupa Stepinca u zagrebačkoj katedrali 13. travnja 1941. bila je posvećena miru. Mjesto u katedrali predviđeno za predstavnika vlade zauzimao je tom prigodom Slavko Kvaternik, koji je prije svršetka mise prišao nadbiskupu Stepincu kraj oltara, kleknuo i poljubio mu prsten moleći biskupski blagoslov.

Dana 28. travnja Stepinac svećenstvu nadbiskupije upućuje okružnicu u kojoj određuje da se 4. svibnja po svim župnim crkvama održi svečani Te Deum povodom proglašenja Nezavisne Države Hrvatske.
thumb|Alojzije Stepinac i Ante Pavelić|alt=
»Događaji su ovo, koji su narod naš donijeli ususret davno sanjanom i željkovanom idealu. Časovi su ovo, u kojima ne govori više jezik, nego krv svojom tajanstvenom povezanošću sa zemljom, u kojoj smo ugledali svijetlo Božje i s narodom uz kojega smo nikli. (…) kolikogod bili heterogeni faktori, koji utječu na tok zbivanja, ipak je lako razabrati ruku Božju na djelu. (…) Govoreći vam dakle kao predstavnik Crkve i pastir duša molim vas i pozivam da svim silama nastojite i radite oko toga, da naša Hrvatska bude Božja zemlja, jer će samo tako moći izvršiti dvije bitne zadaće, koje kao država imade da izvrši u koristi svojih članova. (…) Vjerna Bogu i Crkvi pokazat će, da vjeruje, da je konačni cilj svega ljudskog teženja vječnost, gdje se nalazi prava vječna domovina. (…) No vjerna Bogu i Crkvi naša će Hrvatska (…) postaviti i najčvršće temelje i zdravog razvitak zemaljskih narodnih vrednota i svoje državne slobode i čvrstoće. (…) Moramo svuda upozoravati i učiti, da sveti zanos i plemenito oduševljenje u izgrađivanju temelja mlade Države Hrvatske bude nadahnut strahom Božjim i ljubavlju za Božji zakon i njegove zapovijedi, jer će samo na Božjem zakon, a ne na lažnim načelima ovoga svijeta Država Hrvatska moći biti izgrađena na čvrstom temelju.«(Krišto 2, dokument br. 10, str. 34–36)

Neki izvori tvrde da je u to vrijeme uspostava Nezavisne Države Hrvatske imala jasnu potporu većine hrvatskog naroda, sve ako je ona bila uspostavljena voljom Njemačke i Italije.Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske, Tomislav Jonjić, Časopis za suvremenu povijest, Vol. 43 No.3, prosinac 2011., str. 643Sovjetska diplomacija o nastanku Nezavisne Države Hrvatske, Časopis za suvremenu povijest, Vol. 51 No. 2, 2019.,  Aleksandar Životić, str. 470, 472, 473. Pristupljeno 29. lipnja 2021."CRVENO vs. CRNO - UTJECAJ POLITIKE NA ŽIVOT STANOVNIKA LOVINAČKOG KRAJA KROZ PRIZMU KOLEKTIVNOG SJEĆANJA", Mihovil Gotal, Senjski zbornik : prilozi za geografiju, etnologiju, gospodarstvo, povijest i kulturu, Vol. 37 No. 1, 2010., str. 196, 197l"Bjelovarski ustanak od 7. do 10. travnja 1941., Zdravko Dizdar, Časopis za suvremenu povijest, Vol. 39 No. 3, 2007., str. 591, 596, 603. Pristupljeno 29. lipnja 2021. U obrani pred sudom komunističke vlasti nakon rata, Alojzije Stepinac će svoje držanje objasniti ovim riječima: »Hrvatski se narod plebiscitarno izjasnio za hrvatsku državu i ja bih bio ništarija, kad ne bih osjetio bilo hrvatskog naroda, koji je bio rob u bivšoj Jugoslaviji.«Lik nadbiskupa Stepinca prema njegovim propovijedima i govorima, Antun Škvorčević, Croatica Christiana periodica, Vol. 21 No. 40, 1997., pristupljeno 1. lipnja 2021. Tomasevich - koji konstatira "da je velika većina Hrvata željela hrvatsku državu. Nakon što su njima tijekom 840 godina vladale druge nacije, postojala je neodoljiva psihološka i politička težnja za nezavisnošću" - ipak piše: "Bitno je imati na umu da ustaše nisu došli na vlast slobodnim izborom hrvatskog naroda i većina Hrvata ih nikada nije prihvatila kao vlast”. Također ističe da je javna potpora vrhu NDH ubrzo počela opadati, zbog Rimskih ugovora te ustaških zločina i represija. Naime kako bi provodili genocidne mjere protiv Srba i Židova, ustaše su uveli drakonske mjere tako široke primjene, da su i sami Hrvati bili njihove žrtve. Tomasevich piše: "Hrvati zapravo nikad u svojoj povijesti nisu bili izloženi takvoj legaliziranoj administrativnoj, policijskoj i sudskoj brutalnosti i zlostavljanju kao za vrijeme ustaškog režima". No unatoč tome, i činjenice da su ustaše izgubili potporu većine Hrvata, Stepinac je uz kasnije, rijetke javne kritike ustaša nastavio javno podržavati NDH do samog kraja.

 Stepinac za vrijeme NDH

mini|Crkveno i svjetovno vodstvo NDH
Od prvih dana ustaška vlast počinje provoditi nasilje i antisemitske mjere protiv Židova te uklanjati Srbe iz državnih službi. Već 15. travnja 1941. - baš na dan kada je u Zagreb doputovao i vlast preuzeo Ante Pavelić -  osnovan je prvi ustaški sabirni i koncentracijski logor Danica, a 17. travnja donesena je Zakonska odredba za obranu naroda i države, čija dva najvažnija člana glase: "1. Tko god na bilo koji način povrijedi, ili je povrijedio čast i vitalne interese hrvatskog naroda ili na bilo koji način ugrozio opstanak NDH ili državnih vlasti, čak i ako to djelo ostane samo u pokušaju, čini se krivim za zločin veleizdaje; 2. Tko god se proglasi krivim za zločin iz točke 1. mora biti kažnjen smrću." Ova drakonska uredba, koja se provodila putem prijekih sudova, postala je osnova za ustaški teror, ne samo protiv Židova i Srba, već i protiv Hrvata koji su se protivili ustaškom režimu. Kod ovakvih okolnosti, Stepinčeva potpora osnivanju NDH i njegov odnos s režimom koji je vodio NDH postali su najveći izvor prijepora o njegovom liku i djelu."Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata", str. 76-85 Tihomir Vuk, Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku , Vol. 10 No. 1, 2018. Pristupljeno 3. siječnja 2022.

U propovijedi na blagdan Krista Kralja 26. listopada 1941. godine progovara Alojzije Stepinac u zagrebačkoj katedrali:

 "U ovih zadnjih nekoliko decenija uspjele su razne bezbožne teorije i ideologije tako zatrovati svijet da je mržnja postala reć bi glavnim pokretalom sviju ljudskih čina. Pogibelj je da i oni, koji se diče katoličkim imenom, da ne rečem čak i duhovnim pozivom, postanu žrtvom strasti mržnje i zaborave na zakon koji je naljepša karakteristika kršćanstva, zakon ljubavi..."

Ustaški vlastodršci su se u ovim riječima možda i prepoznali, a između Alojzija Stepinca i Ante Pavelića će sa Stepincem razviti odnos uzajamnog nepovjerenja i netrpeljivosti. Ostaje međutim činjenica da je Stepinac tu izbjegao ustaše osuditi posve izričito i neuvijeno.Tihomir Vuk, op. cit Goldstein pak navodi da je Stepičev najveći grijeh njegova javna podrška zločinačkoj NDH, od njenih prvih do praktički posljednjih dana – dao se bezbroj puta fotografirati s poglavnikom Pavelićem i drugim ustaškim glavešinama, nalazio se s njima u najrazličitijim prilikama, priredio je Te Deume na sve godišnjice NDH, itd. Sve je to ustašama dalo legitimitet i veliku podršku, te im je pomoglo opstati na vlasti i vršiti zločine. Stepinčeve privatne i “javne” osude ustaša također u usporedbi s podrškom režimom su vrlo malo značile, jer su ustaše privatne kritike ignorirali, dok je njegove “javne” kritike čuo relativno mali broj ljudi, svakako puno manji u usporedbi s tisućama koje su vidjele i čitale o njegovoj podršci režimu. Uostalom, najveći dio “javnih” kritika Stepinac je izrekao naknadno, nakon sto su ustaše obavili najveći dio genocida.. Povjesničar Tomasevich navodi da se je Stepinac kasnije nastojao distancirati od ustaša, pogotovo kada je postalo jasno da će Sile osovine i ustaše izgubiti rat, ali unatoč tome Stepinac i hijerarhija Katoličke crkve u Hrvatskoj su nastavili javno podržavati ustaški režim do samog kraja. Američki povjesničar Robert McCormick pak ocjenjuje da je Stepinčeva javna podrška ustaškom režimu bila "ravna prihvaćanju Pavelićeve politike“.mini|Alozije Stepinac (krajnje desno), na sahrani ustaškog dužnosnika Marka Došena, rujna 1944.

Slično ocjenjuju i hrvatski povjesničari Ivo Goldstein i Hrvoje Klasić, ukazujući da Stepinac nije nikada ustaše i njihov režim osudio kako je to 25. ožujka 1945. godine učinio prema komunistima, osudivši njihove postupke u pastoralnom pismu Biskupske konferencije još i prije nego što su preuzeli vlast u čitavoj Hrvatskoj. Hrvoje Klasić dodatno ukazuje da je Stepinac - za kojega Klasić kaže tijekom rata obnašao dužnost vikara vojske NDH koja je počinila djela genocida prema Židovima, Romima i Srbima. U svojem zaključku Klasić zaključuje kako "Stepinac nije bio ratni zločinac. Koliko je meni poznato, on niti je inicirao niti poticao činjenje ratnih zločina. No, unatoč svim spomenutim plemenitim postupcima tijekom rata, Stepinca ne možemo smatrati simbolom otpora ustaškom režimu. To ne znači da tog otpora ponekad nije i bilo, ali je on bio simboličan s obzirom na strahote koje je taj režim četiri godine provodio. Javna osuda (izrijekom) ustaškog režima i terora nažalost je izostala, u usporedbi s vrlo hrabrom i konkretnom osudom komunističkog režima i zločina, kako za vrijeme rata tako i odmah po uspostavljanju nove države."

Esther Gitman, pak, opaža da Stepinac nije dao održavati "Te Deume" u zagrebačkoj katedrali povodom rođendana šefa NDH Ante Pavelića, a da je Pavelić tijekom svoje vladavine katedralu posjetio samo jednom - a i tada ga Stepinac nije posebno pozdravio. Citira Gitman, da je pomoćni biskup zagrebački Franjo Salis-Seewis svjedočio da su već u svibnju 1941. godine odnosi između Pavelića i Stepinca bili obilježeni uzajamnim animozitetom. Također Gitman ukazuje, da su još od prije rata bili dobro poznati i u katoličkom tisku objavljivani Stepinčevi stavovi protiv Pavelićevih nacističkih pokrovitelja; a da su neprestana Stepinčeva zauzimanja za Židove - bio je općepoznato da je Stepinac još od 1938. godine potpisivao javne pozive za prikupljanje pomoći za židovske emigrante koji su u Zagreb pristizali sklanjajući se od njemačkog nacizma, te je u tu svrhu čak osnovao Agenciju za pomoć izbjeglicama - posve očito smetala Pavelića, koji je vrlo spremno udovoljavao nacističkim zahtjevima da se progone Židovi u Hrvatskoj. Stoga su i nacistički predstavnici i ekstremni ustaše u Zagrebu smatrali Stepinca "izdajicom".Gitman, Esther, "A QUESTION OF JUDGMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS" (engleski), Riječki teološki časopis, Vol. 40 No. 2, 2012. Pristupljeno 11. listopada 2021.

Matković također piše da su nakon Stepinčeve prvobitne entuzijastičke podrške ustaškim vlastima, kasnije nastupile nesuglasice. »Zauzimanje nadbiskupa Stepinca za ljude, koje su ustaške vlasti progonile kao državne neprijatelje (naročito Židove i Srbe) Pavelić nije podnosio, pa je svoju netrpeljivost prema nadbiskupu na određeni način i iskazivao (npr. nepozivanjem Stepinca u protokolarnim prigodama kad je nazočnost predvodnika Crkve bila očekivana).« (Matković, str. 127)

 Zbrinjavanje kozaračke djece
mini|Zbjeg civila na Kozari, 1942.
Nakon bitke na Kozari njemačko-ustaške snage zarobile su 68.000 civila, uglavnom žena, djece i staraca, i odvele ih u NDH logore. Neke su raselili po Slavoniji i drugdje, dok su mnogim roditeljima nasilno oduzeli djecu, a njih poslali na prisilni rad u Njemačku. Tako je velik broj djece, od dojenčadi do četrnaestogodišnjaka, ostao potpuno nezbrinut. Njemački general Glaise von Horstenau svjedoči o goloj, mrtvoj i umirućoj djeci u Dječjem prihvatilištu Sisak. Diana Budisavljević također opisuje kako su djeca umirala pred njenim očima u Koncentracijskom logoru Stara Gradiška.

U svojem Dnevniku Budisavljević zapisuje da su rezultati njene prve dvije audijencije u prosincu 1941. i svibnju 1942. godine bili »potpuno negativni« te da je nadbiskup Stepinac bio »vrlo suzdržan. Ne želi se zainteresirati. Kaže da nema nikakvog upliva na vladu.« Kritizirao je i Nijemce. Zatim da 18. kolovoza 1942. godine - tj. u vrijeme kada situacija sa srpskom djecom postaje urgentna - njegova obećanja nisu ispunjena. Budisavljević je uz posredovanja voditelja zagrebačke ispostave Njemačkog ureda za nabavu radne snage (Deutsches Ministerium für Arbeiterbeschaffung) Heckera, koji je bio organizator prijevoza zatočenika na prisilni rad u Trećem Reichu, te kapetana Wehrmachta Alberta von Kotziana"Dnevnik Diane Budisavljević", str. 58.-68., 78.-79. - uspjela ishoditi 7. srpnja 1942. godine kod Eugena Dide Kvaternika oslobađanje djece iz logora. Kad je prvi transport od 700 djece stigao u Zagreb, Budisavljević je napisala: »Neobično teško je bilo osigurati smještaj za djecu. Različiti moji razgovori u Ministarstvu zdravlja i kod nadbiskupa bili su svi bez rezultata… Neka si pomognemo kako znamo ili neka djecu ostavimo u logoru… Ustaše nisu stvarno željele da se djeca spase.«  Uz pomoć Kamila Brössler-a uspjeli su smjestiti djecu u štalama napuštenog talijanskog logora kraj Jastrebarskog. Tu je dr. Branko Dragišić, koga su ustaše prethodno kao pravoslavca bile uklonile sa sveučilišta i zatvorile, uredio bolnicu i spasio mnoge, no uz sve napore u Jastrebarskom je umrlo 499 od 2997 djece. U ostalim logorima je bilo mnogo gore - u Sisku, gdje je na nekoliko lokacija u gradu djelovalo "Prihvatilište za djecu izbjeglica" je od 2.272 djece onamo upućen tijekom 1942. godine umrlo njih 1.700, tj. čak 74%. Popis žrtava Spomen područja Jasenovac sadrži imena 20.101 djece do 14 godina, ali ne navodi koliko od tih je bilo kozaračke djece.

Upravu nad bolnicom za djecu u Jastrebarskom, u koju su prva djeca stigla u srpnju 1942. godine, nakon evakuacije iz Stare Gradiške i Jasenovca, imaju časne sestre milosrdnice sv. Vinka Pulskog. Kako je ta bolnica imala kapacitet za prihvat do tisuću djece, do kraja mjeseca u obližnjem mjestu Reka otvoren je prihvatni centar za još dvije tisuće djece, također pod vodstvom sestara milosrdnica. Stepinac će potom preko Caritasa pomoći pri udomljavanju djece, uglavnom u hrvatske obitelji po selima. Do kraja 1942. godine bit će udomljeno 5.124 djece.Nataša Mataušić, op. cit. Diana Budisavljević na sastanku 23. kolovoza 1942. godine s razočaranjem suočava vodeće ljude Caritasa s činjenicom kako neka nadbiskupova obećanja nakon pet dana još nisu ispunjena, ali u kasnije u bilješci s tog sastanka o suradnji s nadbiskupskim Caritasom govori sa zadovoljstvom. U cijelom kasnijem razdoblju o svojoj učestaloj suradnji s nadbiskupom Alojzijem Stepincem Diana Budisavljević govori samo najboljim riječima. Stepinac je poslao svoju poslanicu Caritasu da pomognu pri udomljavanju djece "tek nakon što je 23. kolovoza 1942. objavljena odredba Ministarstva udružbe da se ”izbjeglička” djeca mogu kolonizirati u obiteljima." Do kraja 1942. godine bit će udomljeno 5.124 djece.
 Kontakti s poljskim obavještajcima
Od samih početaka II. svjetskog rata, bio je Alojzije Stepinac u kontaktu s predstavnicima izbjegličke poljske vlade, čiji je konzulat djelovao u Zagrebu i nakon što su 1940. godine teritorij Poljske okupirale Njemačka i Sovjetski Savez. U početcima NDH kada su ustaše demonstrirale svoje savezništvo s Njemačkom stavivši pod oštru kontrolu i čak represiju Poljake na svojem teritoriju, iskoristio je Stepinac svoj utjecaj da omogući većem broju Poljaka preseljenje u Crikvenicu koju su kontrolirali Talijani, koji su prema Poljacima bili manje neprijateljski. Tijekom čitavog rata je Stepinac blisko surađivao s Poljacima koji su se bili uključili u mrežu poljske obavještajne službe, koja ga je u svojim službenim dokumentima imenovala suradničkim imenom "Mitra". Ti poljski obavještajci su ostvarili značajne veze sa zapovjednicima talijanskih snaga na području NDH, u sklopu obavještajne operacije - koju je bio predvodio sam šef poljske izbjegličke vlade Władysław Sikorski - radi pokušaja pridobivanja Italije na stranu zapadnih saveznika, gdje bi došlo i do iskrcavanja saveznika baš na područje NDH uz Jadran, koje su kontrolirale talijanske postrojbe. Točni sadržaj komunikacije poljskih obavještajaca s Alojzijem Stepincem historičari nisu ustanovili, ali se zna da se radi zaštite sigurnosti Poljaka i njihovo uzdržavanje zauzeo putem vatikanske diplomacije, te je kontakt s barem jednim poljskim agentom održan i nakon što je zbog kapitulacije Italije prekinuta većina poljskih obavještajnih aktivnosti koje su u NDH vođene uz presudni oslonac na britanske obavještajne službe."Poljska obavještajna mreža u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj", Piotr Zurek, u zborniku sa znanstvenog skupa "Poljsko-hrvatske veze kroz stoljeća", Krakow, lipanj 2016. god. Pristupljeno 28. lipnja 2021.  Dobro obaviješteni novinar Ante Ciliga pisao je nakon II. svjetskog rata da su njega iz Koncentracijskog logora Jasenovac 1. siječnja 1943. godine izvukli probritanski nastrojeni kolege novinari, pri čemu ocjenjuje da su dva glavna "pro-engleska punkta" u Zagrebu bili u to doba redakcija novina "Spremnost" u kojima je on sam pisao; te Kaptol na čelu s nadbiskupom Stepincem. Kako Ciliga prenosi na temelju izravnog kontakta s Nadbiskupom, Stepinac se 1944. godine - u vrijeme Urote Lorković-Vokić, kada je izgledalo mogućim da Hrvatska prijeđe na savezničku stranu - nadao da će Hrvatska moći kao neovisna država sklopiti neki dogovor sa Saveznicima; pri čemu je posve nerealistično podcijenio mogućnost da komunisti obnove Jugoslaviju. Dionici Urote Lorković-Vokić su čvrsto računali da će Alojzije Stepinac - koji je među Hrvatima uživao izrazito visok moralni autoritet - odlučno podržati prelazak NDH na stranu saveznika."Nikada nisu do kraja razjašnjene tajne veze ustaške emigracije i Udbe", Boris Rašeta, "Večernji list",  27. SRPNJA 2014. Pristupljeno 28. lipnja 2021."Sam kroz Europu u ratu, 1939-1945" Ante Ciliga "Na pragu sutrašnjice", str. 372-379 1978. Pristupljeno 28. lipnja 2021. Stepinac je u komunikaciji prema urotnicima pokazao oprez, te im je svoje stavove izrazio tek općenito."Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik", Recenzija, Prikaz slučaja OCJENE I PRIKAZI:  Nikica Barić "Fontes : izvori za hrvatsku povijest", Vol. 03 No. 1, 1997. Pristupljeno 28. lipnja 2021.

 Slom NDH i uspostava Jugoslavije
mini|Kardinal Stepinac u društvu visokih predstavnika SPC, sovjetskog vojnog atašea u Jugoslaviji, pomoćnog biskupa Josipa Lacha, Vladimira Bakarića i ministra unutarnjih poslova dr. Andrije Hebranga na proslavi nakon oslobođenja posvećenoj Josipu Brozu Titu.
Saveznici su 1944. službeno priznali novu vladu Tito-Šubašić. U veljači 1945. god. Katolički list Zagrebačke nadbiskupije izvještava o novogodišnjem prijemu kod Poglavnika, na kojemu su bili Stepinac i drugi predstavnici Crkve, te pripadnici njemačkih oružanih snaga predvođeni feldmaršalom Freiherrom von Weichsom. Kao posljednji važan čin podrške, Stepinac i hrvatski biskupi izdali su 24. ožujka 1945. pastirsko pismo, pozivajući vjernike da ostanu odani NDH, te oštro osuđujući komunizam i partizane. Pismo je pisano na traženje ustaškog režima, koji je sudjelovao i u koncipiranju pastirskog pisma. Papinski legat Marcone je kasnije izjavio britanskom predstavniku u Zagrebu, da je imao pojma što se sprema, upotrijebio bi sav svoj utjecaj da spriječi objavljivanje pisma (Vatikan je tijekom rata priznavao izbjegličku Jugoslovensku vladu, dok su 1945. priznali nove jugoslovenske vlasti).

Stepinac je 10. travnja 1945. slavio svoj posljednji Te Deum za NDH, koji je još uvijek imao rasne zakone, i upravo je tada likvidirao zadnjih 3.500 zatvorenika, uključujući 700-800 Židova, u koncentracijskom logoru Jasenovac.

Vidjevši da se bliži kraj njegovoj vladavini, s partizanima na pragu Zagreba, Pavelić se obratio Stepincu kao dostojanstveniku Katoličke Crkve s iznimnim autoritetom i zamolio ga da vodi privremenu vladu. Stepinac je takav prijedlog odbio. Piše: »Pavelić mi nudi, da preuzmem vlast. Ni čuti o tome. To je Vaša stvar, kome ćete predati vlast, rekao sam mu. U politiku se ne miješam, nego ostajem tu, pa što bilo, da bilo.« Zadnjih dana rata Stepinac je primio i sakrio u nadbiskupskim dvorima arhivu ustaškog Ministarstva vanjskih poslova, koja se kasnije pokazala da sadrži zlato ukradeno od zatočenika NDH koncentracijskih logora

U Zagreb su partizanske postrojbe ušle 8. svibnja 1945. Stepinac je tražio od komunističkih vlasti prekid progona i ubilačke osvete nad ideološkim protivnicima koji je tih dana bjesnio u Zagrebu. Nekoliko dana nakon toga sam Stepinac je uhićen i protiv njega se vodila istraga. Josip Broz Tito u Zagrebu se 2. lipnja 1945. sastao s predstavnicima Crkve. Dan kasnije Stepinac je pušten. Nakon toga odnosi Crkve i Demokratske Federativne Jugoslavije nekoliko mjeseci bili naizgled korektni.

Povjesničari Jozo Tomasevich i Stella Alexander pišu da su bivši ustaški časnici u narednim mjesecima kontaktirali Stepinca. Tako je posljednji šef ustaške policije, Erih Lisak, prvo pobjegao s Pavelićem, ali se u rujnu 1945. potajno vratio u Hrvatsku kako bi organizirao ustaše koji su se skrivali u šumama. Lisak je uspio maskiran ući u nadbiskupsku palaču. Stepinčev tajnik ga je prepoznao i doveo Stepincu, koji se sastao s Lisakom, te ga saslušao bez komentara - naloživši svojem tajniku da pred njega ubuduće ne dovodi takvu vrstu posjetitelja."Archbishop Stepinac Reconsidered", Stella Alexander, "Religion in Communist Lands" 6.2 (1978): 76-88. Pristupljeno 15. lipnja 2021. Stepinca je kontaktirao i Ante Moškov, bivši ustaški general, koji se vratio s istim ciljem organiziranja ustaša protiv novih vlasti: on je Stepincu poslao dva pisma, koja Stepinac po svemu sudeći nikad nije pročitao."Rat i revolucija u Jugoslaviji 1941-1945", Jozo Tomasevich, str. 619 EPH Liber 2010. Pristupljeno 15. lipnja 2021 Policija je u nadbiskupskim podrumima pronašla kutije s arhivom Ministarstva vanjskih poslova NDH, od kojih je nekoliko sadržavalo zlato koje su ustaše ukrale zatočenicima koncentracijskih logora NDH. Stepinac je pred sudom ustvrdio da je preuzeo te ustaške arhive bez da ih je pregledao. Naknadno su te kutije bile predane »partizanima« nakon njihovog dolaska u Zagreb.

Sukob s komunističkom vlašću
Vidi Wikiizvor: Pastirsko pismo katoličkih biskupa Jugoslavije 20. rujna 1945.
mini|Predsjedništvo ZAVNOH-a u kojem je sjedio i katolički svećenik Svetozar Rittig
Dana 22. rujna 1945. objavljeno je Pastirsko pismo katoličkih biskupa Jugoslavije, u kojem se govori o 501 ubijenih, zatvorenih i nestalih svećenika diljem Jugoslavije - u Zagrebačkoj nadbiskupiji koja je zapravo bila manje pogođena pobijeno je 18% svećenika, u biskupijama u BiH je pobijeno pola i više svećenika - (dani su precizni podatci za one za čije se stradanje u to vrijeme sa sigurnošću znalo), te na mnoge koji se i dalje nalaze u različitim logorima, kao i drugi podatci o općenito grubom i nezakonitom postupanju prema Crkvi i vjernicima. Pastirsko pismo dodaje:»Dopuštamo da je bilo i takvih svećenika, koji su se – zavedeni nacionalno-stranačkom strašću – ogriješili o sveti zakon kršćanske pravde i ljubavi i koji su radi toga zaslužili, da odgovaraju pred sudom zemaljske pravde. Moramo međutim istaći, da je broj takvih svećenika više nego neznatan.«

Tomasevich ukazuje da su sve strane u drugom svjetskom ratu na području Jugoslavije ubijale svećenike. Počelo je 1941. s ustaškim ubijanjem pravoslavnih svećenika i biskupa, kojih su ustaše odmah 1941. godine pobili više desetaka - među njima 3 pravoslavna biskupa - te su ubili tijekom rata 183 pravoslavna svećenika i 5 pravoslavnih episkopa i protjerali pretežni dio preostalih u Srbiju,  za što niti Stepinac niti itko drugi iz hrvatske Crkve nikada nije javno prosvjedovao (vidi: Neosuđivanje zločina protiv SPC). 1945. godine su, doista, svećenike ubijali partizani, te i nakon završetka rata komunistička "narodna vlast", i to 355 katoličkih svećenika u cijeloj Jugoslaviji te 188 pravoslavnih svećenika.  Doduše povjesničari pišu da se je 75 katoličkih svećenika u NDH pridružilo partizanskom pokretu, a od toga su 52 bili po nacionalnosti Hrvati, a ostali osim dvojice Slovenci dok je svećenik Svetozar Rittig bio član predsjedništva ZAVNOH-a. Engleska povjesničarka Stella Alexander ukazuje da je Pastirsko pismo “popraćeno okružnicom samo svećenstvu koja je napisana na još beskompromisnijem jeziku i pokazala da su zahtjevi Crkve jednako dalekosežni kao i Partije, i isto toliko apsolutni.” Okružnica je napala cjelokupnu osnovu vladinih reformi i odvajanje Crkve i države, odbacila je sekularno obrazovanje i zahtijevala vjeronauk kao sveto pravo, odbacila pravo države da nacionalizira imovinu te iznijela da su posrijedi grijesi koje kanonsko pravo kažnjava izopćenjem.

Na reakciju vlasti na Pastirsko pismo čekalo se oko mjesec dana, a onda se pojavila Titova izjava u svim novinama u kojoj se on pita - između ostalog - zašto nikada nije objavljeno pastirsko pismo protiv ubijanja Srba u Hrvatskoj. Nakon toga partijski je tisak pojačao napade na Stepinca i biskupe, a uvredljivi natpisi osvanuli su na zidovima kuća u blizini dvora i katedrale dok su svećenici i redovnice doživljavali uvrede i zlostavljana na ulicama.

Konačno, ocjenjuje Tomasevich, svojim kritikama novog režima - osim javno objavljenih biskupskih poslanica, tražio je Stepinac prikladan tretman prema Katoličkoj crkvi i u seriji pisama upućenih Titu i Bakariću od 21. srpnja do 22. rujna 1945. god. - Stepinac je postao osoba oko koje su se okupljali ne samo borbeniji katolici, nego sve nacionalističke snage u Hrvatskoj, i time "moćan protivnik nove jugoslavenske države". Na njegovo djelovanje komunističke vlasti su reagirale najprije predlažući da se Katolička crkva u Jugoslaviji odvoji od Rima, a potom prijedlogom da Stepinac odseli u Rim - čemu su se usprotivili i Vatikan i sam Stepinac.Jozo Tomasevich, "Rat i revolucija", 2010., str. 638

Političko-sudski proces
right|thumb|250px|Nadbiskup Stepinac tijekom montiranog sudskog postupka koji se odvijao u dvorani tadašnjeg Fiskulturnog učilišta u Kačićevoj ulici u Zagrebu. Dokumenti vezani uz postupak:  Izjava nadbiskupa Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr, pristupljeno 25. kolovoza 2021. (IA)(tijekom istrage, 20. rujna 1946.) Govor nadbiskupa StepincaObjavljeno u: Sluga božji Alojzije Stepinac, glasnik postulature 3/1996. (str. 82-84) (HAW) (na sudu, 3. listopada 1946.) Govor dr. Ive PoliteaJuraj Batelja: Blaženi Alojzije Stepinac - svjedok Evanđelja ljubavi, svezak III (Dokumenti II : br. 400.-691. : (1944.-1998.)), str. 407-440 (www.pobijeni.info) (na sudu, 8. listopada 1946.) Poništenje presudeŽupanijski sud u Zagrebu, sudovi.hr, 22. srpnja 2016., pristupljeno 23. prosinca 2020. (HAW) (22. srpnja 2016.)Nekoliko mjeseci prije Stepinčeva uhićenja Svetoj Stolici upućeno je upozorenje o namjeravanom uhićenju, sa zahtjevom da ga se smijeni, jer »...Jugoslavija ne može tolerirati građane koji su služili interesima drugih...«. Naime, pokazalo se da jugoslavenski katolički biskupi, na čelu s Alojzijem Stepincem čvrsto odbijaju nastojanja vlasti da jugoslavenske katolike odvoje od Rima. Stoga se htjelo ukloniti najistaknutijeg protivnika tog važnog plana komunističkih vlasti. U Deklaraciji Hrvatskog sabora o osudi političkog procesa i presude kardinalu dr. Alojziju Stepincu od 14. veljače 1992. godine se cjelokupni progon Alojzija Stepinca pripisuje tome »što je odbio po nalogu komunističkih vlastodržaca, provesti crkveni raskol i odvojiti Katoličku crkvu Hrvata od Rima i Vatikana«.

Vatikan je o zahtjevu jugoslavenskih komunističkih vlasti za njegovo napuštanje Jugoslavije obavijestio Stepinca, rekavši mu neka sam odluči o tome što će učiniti, ali ga Vatikan neće prisiljavati da napusti državu. Nadbiskup Stepinac je ostao, a sudski proces je pokrenut.

 Uhićenje, optužnica i presuda
Nekoliko dana prije podizanja optužnice, dana 18. rujna 1946. u pola šest ujutro, policija je ušla u zgradu nadbiskupije i privela nadbiskupa Stepinca.

Optužnica je podignuta 23. rujna 1946. Prema optužnici Stepinac je bio optužen po pet točaka koja ga je teretila za (1) političku suradnju s okupatorom i kvislinškim vlastima ustašama, za (2) podršku prisilnom "prekrštavanju" srpskog stanovništva na katoličku vjeru, za (3) organizaciju vojnog vikarijata u sklopu ustaške vojske kojem je bio na čelu, a čiji su pripadnici činili ratne zločine, za (4) pokušaj rušenja novouspostavljenog poretka odmah po završetku rata kao i za (5) poticanje i potpomaganje oružane pobune u poraću.

Među ostalim, bio je optužen da je pozdravio ustaške vođe dok se kraljevska jugoslavenska vojska još borila protiv njemačkih i talijanskih postrojbi, i da je pozvao svećenstvo da s njima surađuje. Optužba ga je teretila da je pretvorio tradicionalne crkvene svečanosti i procesije u političke manifestacije za Pavelića i služio misu svakog 10. travnja, na godišnjicu osnivanja NDH, te da je služio misu i prilikom otvaranja ustaškog Hrvatskog državnog sabora, da je izabrao za svoje zamjenike Vučetića i Cecelju, poznate ustaške simpatizere, te da je prihvatio i sakrio arhiv ministarstva vanjskih poslova NDH i da je podržavao ustaški otpor nakon završetka rata.

Glavna rasprava je započela 30. rujna, a presuda je donesena već 11. listopada 1946. godine nakon samo devet dana suđenja te je svojim sadržajem samo potvrdila navode optužnice.

Nadbiskup Stepinac, najviši predstavnik Katoličke Crkve u Hrvatskoj osuđen je na 16 godina zatvora s prisilnim radom uz gubitak građanskih i političkih sloboda za dodatnih 5 godina te mu je oduzeta privatna imovina. Kad je presuda izrečena, u sportskoj dvorani u Zagrebu, koja je pretvorena u sudnicu, prema izvještavanju njemačke katoličke agencije KNA, uslijedio je pljesak.

 Montirani političko-sudski postupak
Tijekom suđenja Ispitani su svi svjedoci optužbe, dok je većina svjedoka obrane odbijena, a ispitano ih je samo sedam. Braniteljima je tijekom cijelog postupka bilo dozvoljeno susresti se s branjenikom samo jedan sat. Presuda uopće ne sadrži obrazloženje kazne te na presudu, iako je izrečena višegodišnja kazna lišenja slobode, nije omogućeno pravo žalbe, a čime su višestruko narušena osnovna prava i načela pravne države. Isto tako iz presude je vidljivo da sud u formi priče prepričava tvrdnje tužitelja bez navođenja bilo kojeg konkretnog dokaza kojim bi potkrijepio svoje navode, dakle zapravo cijeli postupak je dirigiran po javnom tužitelju kao produženoj ruci komunističke partije.Presuda broj Kv-I-173/16 povodom revizije Borisa Stepinca. https://sudovi.hr/sites/default/files/dokumenti/2020-09/22.7.2016.%20STEPINAC.pdf

Stepinca je na sudu branio Ivo Politeo, najistaknutiji hrvatski odvjetnik toga doba, a u svoju obranu je govorio i sam Stepinac. Priznao je da je posjetio ustaške vođe Pavelića i Kvaternika čim su stigli, tvrdeći da se to može smatrati normalnim za poglavara Katoličke crkve. Stella Alexander smatra da je  »oduševljeni ton njegove dobrodošlice ustaškim vlastima kod svećenstva nedvojbeno ostavio očekivanje da će ih prihvatiti i surađivati s njima«, dok drugi povjesničari navode da je Stepinac podržavao NDH vlasti do samog kraja. Alexander drži da je Politeo uspješnije opovrgnuo neke druge optužbe. Istaknuo je da je Stepinčeva kontrola nad cenzuriranim katoličkim tiskom u NDH uglavnom bila formalna, dok je tvrdio da, kad je proglašen vojnim vikarom, dvojica ustaških dužnosnika-svećenika su već bili imenovani za njegove zamjenike. Što se tiče ustaških arhiva u nadbiskupskim podrumima, Stepinac je tvrdio da ih je prihvatio ne provjeravajući što se u njima nalazi, dok za sastanak s bivšim šefom ustaške policije, Lisakom (kada se on vratio u Hrvatsku kako bi vodio ustaški otpor protiv novih vlasti), za taj sastanak Stepinac je krivio svog tajnika. Alexander smatra da se Stepinac pokazao najnesigurnijim pri pokušaju obrane od najozbiljnijih optužbi o ulozi Crkve u prisilnim vjerskim prijelazima srpskog pravoslavnog stanovništva na katoličanstvo.

 Izdržavanje kazne
thumb|Pogled na rodni Krašić.
Dana 19. listopada 1946. Stepinac je prebačen u lepoglavsku kaznionicu,Juraj Batelja, Blaženi Alojzije Stepinac - svjedok Evanđelja ljubavi, 2010., str. 436 nekadašnji pavlinski samostan, 1854. godine pretvoren u zatvor. Tu je proveo pet godina. Bio je smješten u posebnom krilu za naročite zatvorenike, koji su bili potpuno odijeljeni od ostalih. Susjedna ćelija pretvorena je u kapelicu, gdje je svaki dan služio misu. Takav tretman nisu imali drugi svećenici u jugoslavenskim zatvorima, ali Stepinac je bio osoba čiji progon je privlačio međunarodnu pažnju.

Stepinčev dnevni raspored bio je jednostavan: ustajao je u 5 sati i spremao se za misu, koju je služio u 6 sati. U 9 sati imao je šetnju po dvorištu. U podne su mu donosili ručak izvana, a potom je slijedio kratak odmor i nova šetnja u 15 sati. Bili su mu dopušteni povremeni posjeti. Godine 1947. majka Barbara vidjela ga je dvaput prije nego što je umrla, a sestra Štefanija dolazila mu je redovno dvaput mjesečno, donoseći mu knjige, rublje i druge potrepštine.

Iz zatvora je uvjetno pušten 5. prosinca 1951. i prebačen u Krašić. Stanovao je u krašićkom župnom dvoru sa župnikom Josipom Vranekovićem. Stepinca su u Krašiću dočekali američki i drugi novinari, kojima je izjavio da u zatvoru nije bio maltretiran, mogao je slaviti misu, te imati posjetitelje, knjige i novine. Dodao je: »Pustili su me na njihovu vlastitu želju ... Razlog zbog kojeg nisam tražio da me puste je taj što se ne osjećam krivim.«

Bio je to jasan pomirbeni potez vlade prema Crkvi, ali i prema Zapadnom svijetu. Dani u Krašiću prolazili su mu u čitanju, pisanju, prevođenju, molitvi i slavljenju mise. Ljeti se kupao u rijeci, a volio je i šetati. Režim ga je pustio na uvjetnu slobodu, ali je zato u Krašiću uveden strogi policijski nadzor:

Kardinalska čast
Na audijenciji kod pape Pija XII. skupina se Hrvata zanimala kad će nadbiskup Stepinac postati kardinalom, na što je papa odgovorio:Juraj Batelja, Blaženi Alojzije Stepinac - svjedok Evanđelja ljubavi, 2010., str. 438

Dana 29. studenog 1952. u Vatikanu je objavljen popis novih kardinala na kojemu je bilo i Stepinčevo ime. Vlast mu nudi da napusti Hrvatsku, no Stepinac to odbija. Na tajnom konzistoriju 12. siječnja 1953. papa Pio XII. imenovao je 24 nova kardinala, među kojima je nadbiskup Alojzije Stepinac. Kada je papa Franjo u svibnju 2020. godine za javnost otvorio arhivu iz doba Pija XII., otkriveno je kako je tadašnji papa Stepincu za naslovnu crkvu dao rimsku crkvu San Paolo alla Regola.

Smrt i pokop
mini|Sarkofag bl. Alojzija Stepinca u Zagrebačkoj katedrali, kojeg je izradio akademski kipar Hrvoje Ljubić. Ispod je grobnica zagrebačkih biskupa i nadbiskupa.
Još 1953. dr Ludwig Heilmeyer, poznati hematolog iz Freiburga, bio je Stepincu dijagnosticirao policitemiju, rijetku bolest krvi koja nastaje zbog stvaranja prevelikog broja crvenih krvnih zrnaca, a razvila se i tromboza u lijevoj nozi. Bolest se s godinama više nije mogla obuzdati i 10. veljače 1960. godine kardinal Alojzije Stepinac je preminuo u Krašiću, svojem rodnom mjestu i mjestu svojeg zatočeništva. U 14 sati i 15 minuta uspio je šapnuti: »fiat voluntas tua« (budi volja tvoja), bolno je uzdahnuo tri-četiri puta i umro.Juraj Batelja, Blaženi Alojzije Stepinac - svjedok Evanđelja ljubavi, 2010., str. 440

Režimski tisak u Zagrebu je vijest o smrti najistaknutijeg vođe Katoličke Crkve u Jugoslaviji jedva spomenuo, ali je ona objavljena na naslovnici New York Timesa. Nadbiskup-koadjutor Franjo Šeper naredio je da zvone sva zagrebačka crkvena zvona i da se na zvonicima istaknu crne zastave. Od državnih je vlasti zatražio da se tijelo doveze u Zagreb i pokopa u kripti prvostolne crkve. Vlasti su to u prvi mah odbile, ali su se 12. veljače ipak predomislile. Pogreb je održan 13. veljače 1960. godine u Zagrebačkoj katedrali, uz sudjelovanje mnogih biskupa, svećenika i oko 20.000 vjernika. Sve je bilo pomno praćeno, fotografirano, dokumentirano i analizirano od strane jugoslavenskih službi sigurnosti.

Kardinal Stepinac pokopan je u prvostolnoj crkvi u Zagrebu, ispod glavnog oltara, pokraj lijesa biskupa Maksimilijana Vrhovca. U kripti se nalaze i tijela Petra i Ivana Antuna Zrinskog, Frana Krste Frakopana te Eugena Kvaternika. Pogrebni je obred završen pjevanjem pjesme Ecce quomodo moritur iustus (Evo kako umire pravednik). Danas je tijelo blaženog Alojzija Stepinca izloženo za štovanje u sarkofagu od kristala i srebra, u prostoru iza glavnog oltara Katedrale.

 Rehabilitacija nakon pada komunističkog režima
Deklaracija o osudi političkog procesa i presude (1992.)
Hrvatski sabor donio je 14. veljače 1992. godine Deklaraciju o osudi političkog procesa i presude kardinalu dr. Alojziju Stepincu u kojoj »posebno ističe i izražava zahvalnost uzoritom kardinalu dr. Alojziju Stepincu, koji je nepravedno suđen, čime je nanesena nepravda i uvreda hrvatskom narodu.«tekst deklaracije, narodne-novine.nn.hr, pristupljeno 28. prosinca 2016. (HAW)

Poništenje presude (2016.)
Presuda nadbiskupu Alojziju Stepincu iz 1946. poništena je 22. srpnja 2016. jer grubo krši sadašnja i tadašnja temeljna načela materijalnog i procesnog kaznenog prava civiliziranog dijela čovječanstva, zaključio je sud obrazloživši odluku o reviziji presude kojom je Stepinac kažnjen sa 16 godina zatvora i prisilnog rada te petogodišnjim gubitkom političkih i građanskih prava. Presuda koja je donesena u tom procesu 1946., predstavlja zloporabu političke moći i grubo kršenje svih načela prava.http://dnevnik.hr/vijesti/hrvatska/odluka-o-reviziji-sudskog-postupka-kardinalu-alojziju-stepincu---444148.html

 Stepinčevi stavovi i učenja

 Politička i vjerska uvjerenja uoči Drugog svjetskog rata
thumb|Pogled na zagrebačku katedralu 1939. godine.Tijekom razdoblja kada je bio nadbiskup koadjutor i potom zagrebački nadbiskup, sve do agresije Sila osovine na Jugoslaviju u travnju 1941., Stepinac je u javnosti iznio svoja protivljenja protestantizmu, pravoslavlju, komunizmu i masoneriji.

Stepinac je kritizirao protestantizam, navodeći u govoru 1938. godine da je "Katolička crkva najveća civilizacijska sila u ljudskoj povijesti",  te se protivio onima za koje je smatrao da su katoličkoj crkvi htjeli oduzeti primat u javnom životu. Reformaciju je nazvao "deformacijom", a Martina Luthera je osudio kao lažnog proroka koji je "srušio načela pravne vlasti koju je dao Gospodin". Stepinac je okrivio protestantizam za "pakao u kojemu danas pati ljudsko društvo", i rekao da je to otvorilo put "anarhiji u svim oblicima ljudskog života"

Stepinac je bio i ogorčeni protivnik masonstva. U svom dnevniku 1934. napisao je: U Jugoslaviji danas vlada masonerija. Na žalost i u srcu hrvatskog naroda u Zagrebu ugnijezdila se ta paklena družba, leglo nemorala, korupcije i svakog nepoštenja, zakleti neprijatelj crkve katoličke, pa prema tome i hrvatskog naroda. Bez znanja i odobrenja masonerije ne može nitko doći na uplivni kakav položaj. Nije šala uhvatiti se s njom ukoštac, a ipak se mora u interesu crkve, naroda hrvatskoga i same države Jugoslavije, ako misli i dalje egzistirati. Jer ovo nasilje koje danas vlada, podržava masonerija

Stepinac je također bio izrazito kritičan prema pravoslavlju. Dan nakon jugoslavenskog državnog udara 27. ožujka 1941., koji su uz podršku Velike Britanije izvršili srpski časnici protiv pakta s nacističkom Njemačkom i fašističkom Italijom, zapisao je u svoj dnevnik: Sve u svemu, Hrvati i Srbi dva su svijeta, sjeverni i južni pol, koji se nikada neće zbližiti osim Božjim čudom. Raskol je najveće prokletstvo Europe, gotovo veće od protestantizma. U njemu nema morala, nema načela, nema istine, nema pravde, nema poštenjathumb|Vladko Maček i nadbiskup Stepinac ne otvorenju Savskog mosta 1939.Jozo Tomasevich je pisao da unatoč papinskim enciklikama protiv fašizma 1931. i nacizma 1937. Stepinac prije rata nikada nije spomenuo, kritizirao niti osudio te struje, napominjući da je 1938. katolička crkva podržavala istu stranu kao nacistička Njemačka i fašistička Italija u Španjolskom građanski ratu. Ipak, Stepinac je bio član Jugoslavenske katoličke biskupske konferencije koja je izdala upozorenja protiv nacizma i komunizma nakon papinske enciklike 1937. protiv nacizma. U vrijeme kada se termin "nacizam" uopće nije bio uvriježio (sami nacisti ga koristili nisu) govorio o toj ideologiji kao "novom poganstvu", kako su to činile i papinske enciklike."Govor hrvatskoga metropolita preuzv. gosp. nadbiskupa dr. Alojzija Stepinca katoličkim akademičarima i akademičarkama o odnosu intelektualca prema svome narodu, 27. ožujka 1938.", službene stranice Zagrebačke nadbiskupije, preuzeto iz Hrvatska straža, 29. ožujka 1938., br. 72., str. 2-3. Pristupljeno 1. siječnja 2022. Stepinac se bojao i nacizma i komunizma, pa čak izrazio i nepovjerenje u zapadnu demokraciju, uz primjese antisemitizma. To se može vidjeti iz njegovog dnevničkog zapisa od 5. studenog 1940., kada je napisao:

Ako Njemačka dobije [rat], doći će do užasnog terora i uništenja malih nacija. Ako Engleska pobijedi, masoni, [i] Židovi ostat će na vlasti ... Ako SSSR pobijedi, đavao će imati vlast i nad svijetom i nad paklom.

Iznad svega, Stepinac se protivio komunizmu. Kao odani predstavnik Vatikana, Stepinac je podržavao i vatikansku politiku, a Katolička crkva je 1938. u Građanskom ratu u Španjolskoj podržala istu stranu kao i talijanski fašisti i njemački nacisti, pa nije bilo zgodno javno ih kritizirati.

Britanski novinar Richard West u svojoj knjizi o usponu i padu komunističke Jugoslavije iz 1994. godine - u kojoj je kao glavnog krivca za strahote drugog svjetskog rata na području Jugoslavije označio svećenstvo Katoličke crkve - opisao je Stepinca kao "puritanskog fanatika",  koji je pod šatorom hrvatskog katoličkog pokreta okupio one koji se protive komunizmu, liberalizmu, sekularnom obrazovanju, reformi razvoda, psovanju, spolnim odnosima izvan braka i kontroli rađanja pa čak i "mješovitom sunčanju i plivanju". Stepinac se, prema Westu, do 1934. godine razvio u vatrenog, gotovo opsesivnog, hrvatskog nacionalistu čiju je netrpeljivost ublažila samo njegova pobožnost i mjera ljudske dobrote.

Engleska povjesničarka Stella Alexander, pak, piše o Stepincu 1978. godine:

Bio je na mnogo načina tipičan sin Crkve u tadašnjoj Hrvatskoj, žarko pobožan, uzak i dogmatičan, vjerujući vlastitim riječima da su "Židovi, slobodni zidari i komunisti" "najgori neprijatelji Crkve", a da se pravoslavni Srbi, raskolnici, kad god je to moguće moraju vratiti u pravu Crkvu. To je bilo popraćeno ne samo s velikom hrabrošću, nego i sa socijalnom zauzetošću i ljubavlju za bližnjega, osobito kada je bio suočen s individualnim slučajevima; bio je dobar pastir i suosjećao je sa svojim narodom. Dojam koji je ostavljao je, neočekivano, uključivao jednostavnost i osobnu pristojnost. Bio je svjestan dostojanstva i odgovornosti svoje službe, ali nikada nije takvo dostojanstvo pripisivao sebi osobno. Njegova hrabrost, koja je uvijek bila velika, povećavala se kako su pritisci protiv njega postajali teži i naposljetku se mogu opisati kao herojski; to i njegova odanost službi činili su bijeg ili čak povlačenje iz njegove biskupije nezamislivima. Međutim njegova politička kratkovidnost ograničila je njegovo shvaćanje kakav će učinak apokaliptični događaji iz 1941. imati na neposrednu budućnost Hrvatske i Katoličke crkve u Hrvatskoj, što ga je ostavilo otvorenim za optužbu za suučesništvo u strašnim ustaškim zločinima. Ista kratkovidnost spriečavala ga je da uspostavi neku vrstu modus vivendi-ja s novom vladom odmah nakon rata."Archbishop Stepinac Reconsidered", Stella Alexander, 1978., "Religion in Communist Lands", 6:2, 76-88 Pristupljeno 6. rujna 2021.

Stavovi o rasizmu u NDH
mini|Objava proglašenja rasnih zakona u ustaškim novinama.Isprva Stepinac nije izražavao protivljenje anti-semtiskim mjerama, nego se kod vlasti zauzimao da ih se ublaži. Tako se u dopisu ministru unutarnjih poslova Andriji Artukoviću od 23. travnja 1941. godine Stepinac zalaže da se kod donošenja »potrebnih« rasnih zakona NDH protiv Židova (koji su po ugledu na Treći Reich Židovima oduzeli sva građanska prava), od njihove primjene ipak izuzmu židovski obraćenici na katoličanstvo.

U pismu Papi Piju XII. od 16. svibnja 1941. godine Stepinac piše:
»Očit je za sada, pritisak Nijemaca, koji se jako osjeća u zakonima protiv Židova, iako oni tvrde da se ne žele miješati u unutarnje stvari Hrvatske Države. Uistinu, rasistički zakon donijet ovih dana mora se pripisati teškim pritiscima Njemačke, jer mi je poznato iz osobnih susreta s osobama koje vode državu da ne namjeravaju dugo držati zakon u potpunoj snazi kao što je objavljen. Mnogo je manje zlo to što su Hrvati donijeli ovaj zakon nego da su Nijemci preuzeli svu vlast u svoje ruke. U tom slučaju mi bismo trpjeli sudbinu Slovenaca.«

Ovdje Stepinac govori o slovenskom slučaju, gdje su njemačke vlasti odmah nakon okupacije u travnju 1941.  godine uvele sve zakone (pa i protužidovske) koji su vrijedili u Trećem Reichu, te zabranile korištenje slovenskog jezika na svim javnim mjestima - čak se i u crkvama smjelo moliti isključivo na njemačkom jeziku, a bile suzapočele i masovne deportacije Slovenaca. Naposljetku za razliku od Slovenije gdje su Nacisti uveli rasne zakone te proveli genocid nad Židovima, u NDH su rasne zakone donijele i potom holokaust u narednim godinama provodile vlasti same NDH, s tek nešto manjim postotkom pobijenog židovskog stanovništva, nego što je bio slučaj u susjednim područjima Slovenije i Srbije pod izravnom njemačkom okupacijom.JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST: BY COUNTRY, United Statest Holocaust Memorial Museum, pristupljeno 12. siječnja 2022.

Dana 22. svibnja Stepinac je prosvjedovao protiv odredbe da svi Židovi moraju nositi židovski znak. U pismu upućenom ministru unutarnjih poslova Andriji Artukoviću piše:
»Da se pripadnicima drugih narodnosti ili drugih rasa oduzme svaka mogućnost egzistencije i da se na njih udari žig sramote, to je već pitanje čovječnosti i pitanje morala. (…) Današnje društveno uređenje i opći moralni pojmovi koji vladaju ne udaraju žig sramote ni na robijaše koji su pušteni iz tamnice (…) Nisu obilježeni vidljivim znakom ni konkubinarci, ni poznati preljubnici, pa ni same javne bludnice.«(Krišto, 2, dok. br. 30, str. 50–51) Da bi odobrovoljio vlasti predložio je, da se od Židova zahtijeva da kupe znak bez obaveze da ga nose, nadoknađujući tako državi troškove izrade.
Propovijed u prvostolnoj crkvi zagrebačkoj, na svetkovinu Krista Kralja, 25. listopada 1942.
Velik odjek imala je propovijed koju je nadbiskup Stepinac održao na blagdan Krista Kralja, 25. listopada 1942. godine. Odlučno se usprotivio teoriji o superiornim i inferiornim rasama i narodima, te praksi koja se iz te teorije izvodi. Osim rase, spominje i narode, imajući nedvosmisleno u vidu progone Srba. Francuski višijevski konzul u Zagrebu preveo je propovijed na francuski i poslao je svojoj vladi, pa je tako očuvana u francuskom arhivu.(Krišto 2, dokument br. 216, str. 224–225)

»Prva stvar koju tvrdimo jest, da su svi narod pred iznimke pred Bogom ništica. (…) Drugo što tvrdimo jest, da svi narodi i rase potječu od Boga. Stvarno postoji samo jedna rasa, a to je Božja rasa. (…) Treće što tvrdimo, svaki narod i svaka rasa, kako se danas odrazuju na zemlji, imade pravo na život dostojan čovjeka i na postupak dostojan čovjeka.«  Stepinac spominje da je Crkva dizala glas protiv boljševika, masona, pa i »plaćene nearijske štampe«, a zatim se vraća na osnovnu temu: »Nitko nema pravo da na svoju ruku ubija ili na koji mu drago način oštećuje pripadnike druge rase ili narodnosti. To može samo zakonita vlast, ako je nekome dokazana krivica, radi koje zaslužuje kaznu.«Propovijed u prvostolnoj crkvi zagrebačkoj, na svetkovinu Krista Kralja, 25. listopada 1942., stepinac.zg-nadbiskupija.hr (HAW)]

Propovijed 14. ožujka 1943.
Jednako odlučno nastupio je i u propovijedi od 14. ožujka 1943. Nasuprot rasističkim teorijama i postupcima, ističe dostojanstvo svake ljudske osobe i neotuđiva ljudska prava koja se iz toga izvode: »Svaki čovjek, bez obzira kojoj rasi ili naciji pripadao, bez obzira, da li je svršio sveučilište u kojem kulturnom središtu Europe ili ide u lov za hranom u prašumama Afrike, svaki od njih jednako nosi u sebi pečat Boga Stvoritelja i imade svoja neotuđiva prava, kojih mu ne smije oteti ili ograničiti samovoljno nijedna ljudska vlast.«(cit. str. 304)
mini|Zagrebačka katedrala

Propovijed pred katedralom 31. listopada 1943.
Osobiti odjek imala je njegova propovijed od 31. listopada 1943., održana na završetku pokorničke procesije okupljenim tisućama vjernika na trgu pred katedralom. Ova je propovijed, u svojoj cjelini, tipična za Stepinčeva uvjerenja i njegov doživljaj svijeta; naročito je važan njen uvodni, "proročanski" dio. Iz te pozicije, on odgovara kritikama koje su Crkvi upućivanje s raznih strana.

Stepinac započinje na način starozavjetnog proroka, koji šiba pokvarenost svojeg naraštaja ("posljednjih dvadeset godina"), odnosno cijelog "modernog" doba ("posljednja dva stoljeća"). Prvi dio propovijedi posve je religiozan i usmjeren na pokoru za grijehe.
»Bog je naš Stvoritelj, a mi bijedni zemaljski crvi, koji svojem Stvoritelju dugujemo poštovanje i poslušnost, ili, drugim riječima, mi smo veliki dužnici Božji. A, evo, ima već više od dva stoljeća, da Europa, a i čitav svijet, koji je htio biti pametniji od Boga, uskraćuje Bogu dužno poštovanje. Tko da ocrta sav smrad, što je izbačen protiv Boga preko novina i knjiga samo u zadnjih dvadeset godina? Tko da vjerno ocrta zločinačke pobačaje, izvršene u zadnjih dvadeset godina u ime tobožnje znanosti i tobožnjih socijalnih indikacija? Tko da opiše svu prljavštinu života tolikih bračnih drugova? Tko da opiše sve zlo, što ga je donijela poganska moda današnjeg ženskog svijeta? Tko da opiše svu razuzdanost i nepoštenje, što se u zadnja dva decenija opažala na morskim plažama i drugim kupalištima? Ta dovoljno se sjetiti samo naše rijeke Save.« Današnje nevolje plod su naših grijeha i Božja kazna. Mi smo »radi naših grijeha pali u ruke Boga živoga, koji danas poput groma obara ne samo pojedine gradove i sela, nego i čitave narode«. Zato, ako se želimo spasiti od potpune propasti, moramo se »poniziti pred Bogom i iskrenom pokorom okajavati grijehe«.

Nakon toga slijede dijelovi propovijedi, koji imaju neposredni politički značaj, pa se mnogo češće citiraju. Stepinac koristi priliku, »da javno odgovorim nebrojenim tajnim savjetnicima s lijeva i s desna, s brda i s dola«, koji svaljuju na Crkvu krivnju za zla djela koja se zbivaju. Riječ je o tri vrste prigovora, iznosi Stepinac:

»Da nismo pravodobno i da nismo kako bi trebalo ustali protiv zločina, koji su se zbivali po pojedinim krajevima naše domovine.« Stepinac: mi nismo »bilo čija politička trublja«. Uvijek naglašavamo principe vječnoga zakona Božjega, ali ne možemo nikoga prisiliti da ih vrši. »Zato ne možemo odgovarati ni za koju tu usijanu glavu u svećeničkim redovima.« Nije Crkva ta, koja je huškala na rati, niti »stvarala u dušama nezadovoljstvo i podivljalost, koja je urodila tako žalosnim posljedicama«. Ova opaska upućena je na »stanovite krugove, organizacije i pripadnike drugih narodnih skupina«, što se svakako odnosi na Srbe, a također možda i na Židove.
Druga vrst optužbi su za filo-komunizam. Katolička Crkva odlučno odbacuje komunistički sustav, iako smatra da socijalne reforme i pravednija razdioba dobara jesu potrebne. Crkva ne može priznati sustav, koji bi htio seljaku oduzeti njegovu zemlju, privatniku poštenom trudom stečenu imovinu, koji negira obitelj i koji bi htio negirati osobnoga Boga i svesti ispovijedanje vjere u četiri zida. »A možda bi ti isti, koji nam stavljaju taj prigovor, bolje učinili, da pokucaju na vrata vlastite savjesti i da se upitaju, nisu li mnogi, koji se skrivaju po šumama, otišli onamo ne iz kakvog uvjerenja o istinitosti komunizma, nego često puta iz očaja radi nečovječnih metoda nerazboritih pojedinaca, koji su mislili da mogu raditi što ih volja, i da za njih ne postoji zakon ni ljudski ni Božji
Odgovorit ćemo konačno i onima, koji nas optužuju, da smo pristaše rasizma, jer kao što vidite, katolička Crkva je u nečijim glavama za sve kriva. Mi smo svoje stanovište prema rasizmu definirali otkad rasizam postoji, a ne možda danas. A to stanovište je kratko i jasno. Katolička Crkva ne pozna rasa koje gospoduju i rasa koje robuju. Katolička Crkva pozna samo rase i narode kao tvorevine Božje, a ako koga više cijeni, to je onaj koji ima plemenitije srce, a ne jaču pesnicu. Za nju je čovjek jednako Crnac iz centralne Afrike, kao i Europejac. Za nju je kralj u kraljevskoj palači jednako kao i zadnji siromah i Ciganin pod šatorom. Ona među njima ne pozna bitne razlike kao čovjeka. Jedan i drugi imaju neumrlu dušu, jedan i drugi su istog kraljevskog podrijetla, vukući svoju lozu od Boga Stvoritelja. To je rasna nauka Katoličke Crkve, a sve drugo su obične podmetanja, za koju vrijedi riječ: "u laži su kratke noge"! Katolička Crkva ne može priznati, da bilo koja rasa ili narod, zato što je brojčano jači ili bolje oboružan, smije počinjati nasilja nad brojčano slabijim ili manjim narodom."Esther Gitman: "Kad hrabrost prevlada"
U propovijedi je osudio strijeljanje talaca u NDH: »Sistem strijeljanja stotine talaca radi zločina, kojem se ne može otkriti krivca, poganski je sistem, koji nikad nije urodio dobrim plodom.«(objavljeno u Stepinac mu je ime, str. 45–50 Ova propovijed nije bila tiskana jer su ustaške vlasti to zabranile."Kardinal Bozanić napokon jasno i glasno osudio zločine počinjene u NDH, učinio je to na istom mjestu kao i nadbiskup Stepinac", Damir Šarac, "Slobodna Dalmacija", 28. siječnja 2019., pristupljeno 15. lipnja 2021.

Ovu propovijed Stepinac je održao nekoliko dana nakon što su mu Nijemci ubili brata Miju. Stepinčev brat Mijo Stepinac i njegova supruga Mica su bili bliski Komunističkoj partiji te su radili za Narodnooslobodilački pokret. Nijemci su 27. listopada 1943. upali u Mijinu obiteljsku kuću u Krašiću i oteli Stepinčevog brata koji je poslije pronađen mrtav. Neki povjesničari tvrde je ubojstvo Stepinčebog brata Mije bio povod za oštru Stepinčevu propovijed, dok drugi tvrde da je Stepincu javljeno za ubojstvo brata tek nakon nekoliko dana, kada je Mijino tijelo pronađeno.

Kritika Jasenovca
{{U pismu Paveliću 24. veljače 1943., Stepinac prosvjeduje zbog ubojstva sedmorice slovenskih svećenika u Jasenovcu:
»Iz svega moram zaključiti, da su svi poubijani. Reći će se, da su bili protudržavno raspoloženi. Zašto nisu izvedeni pred sud? (…) Ovo je sramotna ljaga i zločin, koji vapije u nebo za osvetom, kao što je sramotna ljaga čitavi Jasenovac za Nezavisnu Državu Hrvatsku. (…) Čitava javnost, a napose rodbina ubijenih traži zadovoljštinu, odštetu, izvođenje krvnika pred sud. Oni su najveća nesreća Hrvatske!« (Krišto, 2, dokument br. 243, str. 255)

Stepinac je u nekoliko propovijedi, koje su imale značajan javni odjek iako su ustaške vlasti zabranjivale da budu tiskane, osudio rasističku ideologiju i politiku. U tim propovijedima jasno osuđuje progone ne samo na rasnoj nego i na nacionalnoj osnovi. (Vidjeti o tome u odlomku Propovijedi protiv rasizma, u članku Stepinac i Židovi.)mini|Zagrebačka sinagoga

Odnos prema progonu Židova u NDH
Nasilje i represivne mjere protiv Židova provođeni su od samog početka. Već 11. travnja 1941. je njemački Gestapo u prostorije zagrebačke Židovske općine, upao u zgradu Židovske općine, pri čemu su uhićeni svi zaposlenici i njihove obitelji.["ZAGREB U RATU, OTPORU, STVARALAŠTVU I PAMĆENJU Vodič po Zagrebu u Drugom svjetskom ratu"], str. 29, "Documenta", 2021. Pristupljeno 5. siječnja 2022. Slično se ponovilo i u drugim gradovima. 13. travnja 1941. godine, Nijemci, njemački manjinci i ustaše spalili su sinagogu u Osijeku. 18. travnja 1941. godine NDH vlasti su uvele Zakonsku odredba o sačuvanju hrvatske imovine, kojom su poništeni svi pravni poslovi između Židova međusobno i Židova i trećih osoba, sklopljeni unutar dva mjeseca prije proglašenja NDH (što će se kasnije uzimati za prvi korak u holokaustu u NDH). Dana 30. travnja 1941. Pavelić proglašava rasne zakone NDH: Zakonsku odredbu o rasnoj pripadnosti, Zakonsku odredbu o državljanstvu i Zakonsku odredbu o zaštiti arijske« krvi i časti hrvatskog naroda kojima je po uzoru na nacističke Nürnberške zakone iz 1935. godine bilo propisano je da jedino osobe »arijske« krvi mogu biti hrvatski državljani (čime su Židovi, Romi i drugi »nearijci« izgubili sva građanska prava, te su stavljeni van zakona), a zabranjeni su i brakovi između Židova i osoba »arijskog« podrijetla.

Alojzije Stepinac se tijekom rata se zauzeo za spašavanje mnogih Židova, te dr. Stjepan Steiner iznosi procjenu da je njegovom zaslugom spašeno više stotina zagrebačkih Židova. 1943. godine je Stepinac kontaktirao brojne Židove koje je do tada uspijevao štititi, uputivši ih da što prije napuste Zagreb, jer da je već i život samog Stepinca u opasnosti. Stepinac je dao sakriti mnoge Židove u samostanima, bolnicama,  po župama i drugim crkvenim objektima.

Alojzije Stepinac je i prije i tijekom rata održavao propovijedi protiv rasizma, iako u njima nije posve određeno napao neke konkretne postupke vlasti NDH i Njemačke.

 Zauzimanje za Židove odvođene u ustaške logore i pokušaji njihovog spašavanja
Povodom početka deportiranja Židova u ustaške koncentracijske logore, u srpnju 1941. u istom pismu Stepinac piše Paveliću:
»Čujem s više strana da se tu i tamo nečovječno i okrutno postupa s nearijevcima prigodom deportiranja u sabirne logore, a i u samim tim logorima; što više, da od takva postupka nijesu izuzeta ni djeca, ni starci, ni bolesnici.«

Alojzije Stepinac je kasnije dao posakrivati veći broj Židova u bolnici Sestara milosrdnica u Zagrebu. Neke od njih dao je sakriti po drugim mjestima, poput primjerice kasnijeg izraelskog policijskog generala Dana Berama/Milivoja Fuchsa i njegovu majku Ernu Fuchs, kojima je osigurao isprave s lažnim imenima, uredio da budu pušteni na slobodu i sklonio ih na selo. Procjenjuje se da je Stepinčevom zaslugom tijekom Drugoga svjetskog rata od smrti spašeno oko četiri stotine zagrebačkih Židova.

Godine 2019. objavljena je knjiga Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Spašavanje Židova i Srba u Drugom svjetskom ratu s brojnim dokumentima i iskazima osoba koje su svjedočile Stepinčevim aktivnostima spašavanja Srba i Židova izloženih progonima. Među osobama koje su posvjedočile o Stepinčevim zalaganjima bio je dr. Amiel Shomrony, koji je za vrijeme Drugoga svjetskog rata bio osobni tajnik zagrebačkog nadrabina Miroslava Šaloma Freibergera.

Goldstein navodi kako su druge Stepinčeve intervencije kod ustaša bile bezuspješne, poput njegovih intervencija za dr. Ladislava Bodnara, koji je 1919. prešao u katoličanstvo, te četveročlanu obitelj Benarda Wienera, potom Ivana Hochsingera, zagrepčanina Vlatka Rosenberga i supruge HSS-ovca Juraja Šuteja, koje su ustaše sve ubile u Jasenovcu. Od oko 39.000 prijeratnih Židova u NDH, 30.000 ili gotovo 80% je istrijebljeno, velika većina u logorima NDH. Među oko 9.000 Židova koji su se uspjeli spasiti, najviše njih se naposljetku uspjelo spasiti odlaskom u partizane i na partizanski teritorij (4.339, to jest skoro polovica je tako preživjelo), ili pak bijegom iz NDH u Italiju.

Odnos prema progonu Srba u NDH

Prosvjedno pismo protiv pokolja u Glini
Već 14. svibnja 1941. godine nadbiskup Stepinac poslao je Poglavniku prosvjedno pismo:
»Ovaj čas primio sam vijest, da su ustaše u Glini postrijeljali bez suda i istrage 260 Srba. Ja znam, da su Srbi počinili teških zločina u našoj domovini u ovih dvadeset godina vladanja. Ali smatram ipak svojom biskupskom dužnošću, da podignem svoj glas i kažem, da ovo po katoličkom moralu nije dozvoljeno, pa Vas molim, da poduzmete najhitnije mjere, na cijelom teritoriju Nezavisne Države Hrvatske, da se ne ubije nijedan Srbin, ako mu se ne dokaže krivnja radi koje je zaslužio smrt. Inače mi ne možemo računati na blagoslov neba, bez kojega moramo propasti.«(Krišto 2, dokument br. 15, str. 39–40)
Povjesničar Jozo Tomasevich pak ističe da pored privatnog pisma Paveliću, Stepinac o tom u javnosti ništa nije rekao, kao što ni on, niti drugi pripadnici hrvatske crkvene hijerarhije nikada "nisu progovorili ni jednu riječ javnog protesta" protiv ustaških zločina nad Srbima.

Suglasnost s protjerivanjem Srba iz NDH

16. svibnja, 1941. Stepinac piše Papi o razgovoru s Antom Pavelićem, tokom kojeg je saznao da »njemačke vlasti planiraju protjerati s područja dijeceza Maribora i Ljubljane dvjesto tisuća Slovenaca, a možda i sve, i naseliti ih u Makedoniji«. Pavelić je kod prenošenja te informacije pitao Stepinca što misli o ideji da se ti Slovenci umjesto u Makedoniju nasele u NDH, a da se u Makedoniju protjera odgovarajući broj Srba iz NDH - na što mu je Stepinac, kako on izvještava Papu, odgovorio da bi za »nesretne Slovence« bilo bolje preseljenje u katolička područja nego u Makedoniju. U daljnjem tekstu dopisa Papi, Stepinac izvještava:
»Više od 100 slovenskih svećenika prognano je s područja Mariborske i Ljubljanske dijeceze i preseljeni su u Hrvatsku, sve sam ih bratski primio, kako ne bi umrli od gladi i drugih nevolja. Ratni me ministar obavješćuje da Nijemci kane protjerati i prebaciti u Srbiju ostalih 300 svećenika iz istih biskupija, koji su do sada bili zatvoreni ili u kućnom pritvoru u spomenutim dijecezama. U međuvremenu naš je ratni ministar, kao dobar katolik, predložio da spomenuti svećenici budu prevezeni u Hrvatsku, a za uzvrat da s hrvatskoga područja bude prevezeno 300 Srba. Njemačke su vlasti već odobrile ovaj protuprijedlog. Stoga sljedećega tjedna, kako mi javljaju iz Ratnoga ministarstva, počinje ovo preseljenje katoličkoga klera, bolno preseljenje za Crkvu u Sloveniji, ali ipak sreća u nesreći, jer ipak mogu spasiti život. U Makedoniji u zatočeništvu sigurno bi nestali. Ionako ne bi imali mogućnosti slaviti svetu misu. Zamolio sam ratnoga ministra da redovnici budu odmah primljeni u samostane koji su odgovarajućega Reda u Hrvatskoj. A da svjetovni svećenici, koji budu preseljeni u Hrvatsku pod uvjetom privremene internacije budu smješteni u pristojna mjesta, sve dok stvar ne bude predana zaboravu. Dakle, koliko bude moguće, ondje ćemo se zauzeti za pastirsko djelovanje.«

Povodom ovakvog sadržaja pisma Klasić ukazuje kako je Stepincu očigledno više bilo stalo do Slovenaca (katolika), nego do Srba (pravoslavaca), te navodi kako bi se to »na današnjem sudu svakako označilo kao etničko čišćenje«. Krišto naprotiv komentira da je Stepinčevo držanje u tadašnjim okolnostima - gdje je bilo očito da o svim tim preseljenjima odlučuju isključivo Nijemci, a da im vlasti NDH tek ponešto mogu predložiti - bilo posve razumljivo. Nasuprot, Jozo Tomasevich navodi kako su NDH vlasti same Nijemcima predložile protjerivanje Srba iz NDH, a i sam Stepinac pisao je Papi da je  »kao dobar katolik«, Kvaternik predložio Nijemcima da dovedu slovenske svećenike u Hrvatsku, i zauzvrat da ustaše protjeraju Srbe iz NDH. Siegfried Kasche, njemački veleposlanik u NDH, izvijestio je da su do rujna 1941.  vlasti NDH, suprotno dogovoru, nezakonito protjerale daleko više Srba, ukupno 118.000, za razliku od 17.700 dogovorenih, i mnogo više od 9.400 Slovenaca koje su Nijemci naposljetku bili protjerali u NDH.

Za razliku od zauzimanja za slovenske katoličke svećenike, Tomasevich navodi kako Stepinac nikada nije izustio nijednu riječ prosvjeda protiv masovnog ubijanja i protjerivanja pravoslavnih svećenika od strane vlasti NDH. U tom istom pismu Papi u kojemu izražava podršku dovođenju protjeranih slovenskih katolički svećenika uz istodobno protjerivanje srpskih pravoslavnih svećenika iz NDH, te hvali Pavelića Papi kao »istinskog katoličkog praktičnog vjernika«, Stepinac iznosi ocjenu kako će »šizmatici« (tj. srpski pravoslavci) u NDH biti »posve likvidirani«, ako Pavelić ostane na vlasti dvadeset godina.

Pismo poglavniku Anti Paveliću, ožujak 1943.
Crkveni povjesničar Franjo Šanjek ukazuje da Alojzije Stepinac nije  »ni pred vjernicima ni pred Apostolskom Stolicom« stavljao u pitanje odgovornost NDH za ekscese, ali smatra evidentnim da se - ne želeći dovesti u pitanje opstanak NDH - ograničavao na osuđivanje odgovornih pojedinaca i na zalaganje protiv zločinačkih aktivnosti. Šanjek smatra da se Stepinčev stav i djelovanje dobro mogu iščitati iz njegovih riječi upućenih Anti Paveliću u ožujku 1943. godine - nakon mnogih drugih upozorenja i zalaganja:

»Poglavniče! Ne dopustite, da se neodgovorni i nepozvani elementi ogrešuju o istinsko dobro našega naroda. Kršenje naravnog zakona u ime naroda i države osvećuje se na samom narodu i na državi: u zemlji se stvara ogorčenje, koje teži za osvetom, dok vanjski neprijatelj napada etičku našu vrijednost.«DR. ALOJZIJE STEPINAC I NEZAVISNA DRŽAVA HRVATSKA U SVJETLU NADBISKUPOVADOSSIERA SVETOJ STOLICI (1943.), Franjo Šanjek, Croatica Christiana periodica, Vol. 21 No. 40, 1997.

Tomasevich pak kritizira Stepinca što nikada nije javno osudio ustašku genocidnu politiku protiv Srba i masovne napade na Srpsku pravoslavnu crkvu, što se »ne može braniti sa stajališta humanosti, pravde i uobičajene pristojnosti«.
mini|Srpski civili prisilno su prelazili na katoličanstvo. Na fotografiji je prikazana skupina takvih civila u crkvi u Glini, a po drugim izvorima fotografija je načinjena u pravoslavnoj crkvi u Hrvatskoj Dubici.

Odnos prema prisilnim vjerskim prijelazima u NDH
Povjesničar Jozo Tomasevich navodi da unatoč tome što su znali da se vjerski prijelazi vrše prvenstveno zbog političke situacije, često pod ekstremnom prisilom, Vatikan i Stepinac nisu se javno usprotivili ustaškoj politici nasilnog poticanja masovnih vjerskih prijelaza s pravoslavlja na katoličanstvo. Zauzeli su se, međutim, za pristup vjerskim prijelazima u kojemu bi se ipak osiguralo da prijelazi budu dobrovoljni. Na sjednici Hrvatske biskupske konferencije, održanoj 17. i 18. studenog 1941. godine u Zagrebu pod Stepinčevim predsjedanjem, biskupi su se jasno usprotivili slanju nekakvih državnih »misionara« koji bi organizirali vjerske prijelaze, te nasilju protiv Srpske pravoslavne crkve:
»Neka se za konverzije stvori među grkoiztočnim žiteljima psihologički temelj. U tu svrhu neka im se ne samo zajamče nego i dadu sva građanska prava i osobito pravo osobne slobode i pravo vlasništva. Neka se najstrože zabrani svaki protuzakoniti postupak protiv osobne slobode i svojine grkoiztočnjaka, a neka se izriču nad njima kazne, kao i nad drugim građanima, samo nakon provedenog sudbenog postupka. U prvom redu neka se najstrože zabrani svaka privatna akcija za rušenje grkoiztočnih crkvi i kapela i otuđivanje njihova vlasništva.«

Tomasevich ipak ukazuje da je u pismu Papi od 3. prosinca 1941. godine pisao da su se za konverzije s pravoslavlja na katoličanstvo »pokazivale najbolje perspektive«, te se vjerskim prijelazima na katoličanstvo u principu nije protivio ako su za njih bili ispunjeni kanonski uvjeti (dobrovoljni prijelaz) - iako se iz pisma može razaznati da je svjestan da je na terenu do tada bilo slučajeva kada ti uvjeti nisu bili ispunjeni. Tijekom rata je vjerojatno na katoličanstvo prešlo oko 250.000 ljudi.

Ustaše se u početku nisu pridržavali pravila za vjerske prijelaze koje je odredila Crkva. Tako je mostarski biskup Alojzije Mišić pisao Stepincu u kolovozu 1941. godine da ustaše ubijaju i prekrštene Srbe, »dok su novoobraćenici još u crkvi kod sv. mise, hvataju ih, staro-mlado, muško-žensko, gone ko roblje… u masama u vječnost.«

Nakon nasilnih provođenja vjerskih prijelaza i masovnih likvidacija Srba, Stepinac piše Paveliću:
»Svaka upotreba sile može donijeti katastrofalne posljedice ugledu Katoličke Crkve. Potrebno je uzeti u obzir sve mogućnosti, čak i slučaj, da Srbi iz prkosa odluče masovno prijeći na islam. Upravo zbog toga mislim da je nužno s osobitom pomnjom birati misionare koji će se poslati među Srbe, a ne povjeravati taj zadatak svećenicima ili redovnicima koji nisu razboriti i kojima bi u ruci bolje stajao revolver nego raspelo.«

Franjevac Aleksa Benigar navodi, da je vidjevši da nove vlasti ne mare za njegove prosvjede, Stepinac već u tijeku 1941. godine poslao povjerljivu okružnicu svećenstvu, u kojoj piše:
»Kada dođu k vama osobe židovske ili pravoslavne vjeroispovijesti, koje se nalaze u smrtnoj opasnosti, pa zažele konvertirati na katolicizam, primite ih, da spasite ljudske živote. Ne zahtijevajte od njih nikakvo specijalno vjersko znanje, jer pravoslavni su kršćani kao i mi, a židovska je vjera ona, iz koje kršćanstvo vuče svoje korijene. Uloga je i zadaća kršćana u prvom redu spasiti ljude. Kada prođe ovo vrijeme ludila i divljaštva, ostat će u našoj Crkvi oni, koji budu konvertirali zbog uvjerenja, dok će se ostali, kada opasnost prijeđe, vratiti u svoje.«Benigar, str. 395; također: Povjerljiva instrukcija mgra Stepinca svome kleru 1941, Nadbiskupski arhiv, Zagreb, bez broja, izdanje iz 1974., str. 428, www.exdeo.net, pristupljeno 27. kolovoza 2021.
Benigar ne navodi izvor, pa je status ove okružnice upitan. (Vidi više o tome u Katolička crkva u NDH i progoni Srba#Otpor prisilnom prijelazu u katoličanstvo).

 Protivljenje obnovi jugoslavenske države
O nastojanjima da obnove Jugoslaviju - koje su komunisti jasno deklarirali osnovavši Antifašističko vijeće narodnog oslobođenja Jugoslavije kao glavno tijelo vlasti na područjima koje su kontrolirali - u propovijedi u svetištu u Mariji Bistrici 9. srpnja 1944. godine, dakle u vrijeme kada se ishod rata već nazirao, izrekao je Stepinac ovakvu poruku:
"Smatra li možda ratujuća stranka, dok ovakvim strahotama pogađa našu zemlju zločinom, što hrvatski narod svom snagom svojega bića stoljećima teži za slobodom i brani danas svoju državnu samostalnost uz nečuvene žrtve? Onda bi bili zločinci i svi drugi narodi, koji nose u svom srcu isto tako nepokolebljivu težnju za slobodom i samostalnošću. Da se Hrvati ne će nikada odreći svoga prava, u to neka nitko ne sumnja.«Anton Škvorčević, op. cit., str. 157
Povjesničar Jozo Tomasevich pak navodi da je NDH nije bila samostalna, već marionetska država nacističkih i fašističkih okupatora, te da povrh ustaških genocida nad Židovima, Srbima i Romima, Hrvati sami nikad u svojoj povijesti nisu bili izloženi takvoj legaliziranoj administrativnoj, policijskoj i sudskoj brutalnosti i zlostavljanju kao za vrijeme NDH režima. Kao rezultat, NDH je izgubio podršku velike većine Hrvata, i većina HSS-ovca su se nakon 1943. postavili na partizansku stranu, dok je Stepinac nastavio javno podržavati NDH sve do kraja.

 Stav o ulozi crkve u društvu
Odlomak iz propovijedi nadbiskupa Alojzija Stepinca o uzrocima zla u svijetu održanoj na otvorenju Trećeg Hrvatskog Socijalnog Tjedna, u crkvi sv. Katarine, 23. listopada 1938. godine:

»Živimo u doba, u kojem je potpuno poremećena hijerarhija vrijednosti. Dok su nekada na prvom mjestu bile duhovne vrednote, danas vidimo obratno. Mišica vrijedi danas više nego duh. Fizička sila važi danas više nego moralne vrednote. Ljepota tijela vrijedi danas više nego ljepota duše. Otvorite samo jedne dnevne novine, pa ćete se odmah o tome uvjeriti. Oni koji danas vrijede u očima svijeta nisu više ljudi plemenitog i velikodušnog srca. Oni koji danas vrijede u očima svijeta, to su razne filmske zvijezde, to su prvaci u boksu, to su prvaci u raznim utrkama i utakmicama. I tako sude često puta ne samo mase, nego i oni koji su na čelu naroda. Nastupio je potpuni preokret vrijednosti. Bijeda ljudskog roda izgleda da je dostignula vrhunac.

Ako promotrimo, kako je došlo do današnjeg prežalosnog stanja, neće nam biti teško otkriti način, kako da se uspostavi opet red u ljudskome društvu. (...) Nitko razuman neće zanijekati, da je Crkva katolička od svog opstanka do danas bila najjača moralna i socijalna vlast na svijetu. Snagom božanske istine i pravde, koju je naučavala i čuvala, djelovala je ona neobično snažno i prodirala malo pomalo u staro pogansko društvo Rimskoga carstva, da ga kao kvasac potpuno prožme istinama evanđelja. (..) Dok se sve u svijetu pokolebalo, Crkva je katolička, ostajući vjerna nauku svog osnivača Krista, sačuvala osnovne principe naravnog prava. Ona je branila i brani dostojanstvo ljudske osobe, brani pravo obitelji, naglašuje obveze pravde i ljubavi, naglašuje poštivanje privatnog vlasništva, naglašuje ljubav prema domovini, naglašuje dužnost individua prema društvu i društva prema individui.

Zadnji uzrok današnjem teškom stanju čovječanstva jest to, što se čovječanstvo udaljilo od Boga. I kad je pod utjecajem razvratnih ideja razoren kršćanski sustav uzajamne pomoći, onemogućeno je čovječanstvu da živi dostojnim životom. Ne zato što zemlja ne bi bila plodna, ili što ljudi ne bi htjeli ili mogli raditi, nego zato što ne rade više po načelima harmonije. Čovjek čovjeku nije više brat nego vuk! »Homo homini lupus!«.«Objavljeno u: Katolički list, 27. listopada 1938., br. 43. str., 509-511. (IZVOR: BATELJA, Juraj (ur.) Blaženi Alojzije Stepinac: Propovijedi, poruke, govori 1934. - 1940., Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2000., str. 263-269 (prikaz, stručni)
 Međunarodni i drugi istupi

Zauzimanje za slovenske svećenike
U prosincu 1941. godine je Stepinac papu Pija XII. izvijestio kako među više desetaka tisuća Slovenaca prisilno iseljenih iz dijela Slovenije koji je 1940. godine bio pripojen Njemačkoj ima i mnogo katoličkih svećenika, koje je on uzeo pod posebnu zaštitu.

Slovenski katolički biskup Stanislav Lipovšek iznijet će 2019. godine podatak da su u Hrvatskoj utočište tada našla 534 slovenska katolička svećenika. U prihvatu slovenskih svećenika sudjelovali su svi hrvatski biskupi, ali ponajviše nadbiskup Stepinac, u čijoj je nadbiskupiji njih najviše i razmješteno."Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine", Grgo Grbešić, Diacovensia : teološki prilozi, Vol. 10 No. 1, 2002. Pristupljeno 23. kolovoza 2021. Ustaše su u Jasenovcu ubile sedmoricu od tih slovenskih svećenika, povodom čega je Stepinac u pismu Anti Paveliću od 24. veljače 1943. godine iznio osudu da je posrijedi  »sramotna ljaga i zločin, koji vapi u nebo za osvetom, kao što je i čitav jasenovački logor sramotna ljaga za NDH« (pismo nije bilo objavljeno u doba NDH)."Alojzije Stepinac i vlasti u NDH (3)", Milan Koljanin, 30. kolovoza 2020. "Autograf", pristupljeno 25. svibnja 2021. Ustaše su Slovence poslale u logore u kojima su uvjeti bili izuzetno loši, bez dovoljno hrane, te su se ljudi razboljeli, a neki i počinili samoubojstva. U istim logorima, ali odvojeno, ustaše su strpale Srbe predviđene za progon u Srbiju, koje su pljačkali, mučili i na stotine pobili.

 Prosvjedi zbog talijanskog terora i etničkog čišćenja Hrvata
Kada su Talijanski okupatori u srpnju i kolovozu 1942. god. tijekom protupartizanskih akcija na području oko Splita, Omiša i na otoku Braču spalili više sela i strijeljali civile, prosvjedovale su kod talijanske vlade i vlasti NDH i Sveta Stolica, putem svojega nuncija pri talijanskoj vladi.  U radnoj verziji izvještaja Superslode (talijansko zapovjedništvo za područja Slovenije i NDH, od tal. "Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia) talijanskom Ministarstvu vanjskih poslova povodom tih događaja, ustvrdili su talijanski vojni zapovjednici da se prosvjedi  vodstva Katoličke  crkve temelje "na  tvrdnjama kojima u dugotrajnoj kampanji protiv Italije služi Zagrebačka nadbiskupija i koje zanemaruju pozitivne poteze talijanskih snaga u NDH".Rat i revolucija u Jugoslaviji, 1941-1945 - okupacija i kolaboracija,, Jozo Tomasevich, EPH Liber 2010., str. 179

Stepinac je pri kraju svog pisma Paveliću od 6. ožujka 1943., dodao i sljedeći pasus:
"Poglavniče! U Italiji imade više desetaka tisuća naših nevinih ljudi iz Gorskog kotara, Primorja i Dalmacije, zatočenih po logorima, većim dijelom žena i djece. Glad, bolesti, patnje svake vrsti prouzrukuju vrlo velik pomor među tim nesretnicima. Ozbiljno se bojati, da se takovim postupkom ide za istrebljenjem pučanstva iz onog dijela naše domovine.« Kada je Stepinčev izaslanik u Rimu tražio »oslobođenje i pomaganje tih naših nesretnika«, odgovoreno mu je: »što se vi pačate u naš postupak s tim ljudima, kako ste vi postupali u Hrvatskoj!« (Krišto 2, dokument br. 246, str. 257–258)

 Prosvjed zbog savezničkih bombardiranja hrvatskih gradova
Stepinac je osudio savezničko bombardiranje hrvatskog kopna 1944., gdje su njemačke snage imale jaka uporišta. U pismu upućenom britanskom veleposlaniku pri Svetoj stolici 7. ožujka 1944. navodi:
»Bez pretjerivanja može se kazati, da nijedan narod za vrijeme ovoga rata nije tako nemilosrdno pogođen kao nesretni hrvatski narod. Pod pokroviteljstvom i po željama stanovitih velikih sila, u zemlji se bore svi protiv sviju. (…) Kroz stoljeća mi smo bili posljednja brana protiv azijske invazije Europe.« Razaranja koja uzrukuju anglo-američka bombardiranja mogla bi dovesti do toga, da hrvatski narod »podlegne razaralačkim elementima«, pa Stepinac upozorava »da svaka akcija ove vrste, nije drugo nego razaranje svijeta, na koji Vaša zemlja može ubuduće računati.« Poziva stoga: »Ne dozvolite, Ekselencijo, da mali narod bude kompletno razoren. Narod koji u svojoj cijelosti nije odgovoran za ovo što se sada događa na njegovom teritoriju.« (Krišto 2, dokument br. 331, str. 344–346. Original na francuskom, engleski prijevod u arhivi britanskog ministarstva vanjskih poslova)
 Kritike

 Kritike Stepinčevog odnosa s ustašama
Slavko Kvaternik je nakon rata svjedočio da je u jesen 1941. godine u razgovoru s njim Stepinac jasno, mada "veoma diplomatski, osudio Pavelića, ustaše i našu vladavinu. S riječima da će ovi progoni i zulumi, dovesti hrvatski narod u najveću nesreću i nevolju. Njemu da ne preostaje drugo, nego moliti i opet moliti Svevišnjega da nas rasvijetli i oprosti grijehe hrvatskom narodu, koji nije kriv." O manje "diplomatskom" Stepinčevom nastupu prema samom Anti Paveliću kojemu je Kvaternik nazočio u veljači 1942. godine, pred vratima Crkve sv. Marka na Gornjem Gradu, kada je Stepinac okružen svećenicima dočekao Pavelića i ustaške zastupnike koji su na Trgu sv. Marka bili okupljeni radi sjednice Sabora, izriče Kvaternik ovako: "Tom prilikom je nadbiskup očitao Paveliću bukvicu. Koliko se sjećam, naglasio je nadbiskup, da svaka vlast od Boga dolazi, da je zlouporaba vlasti smrtni grijeh s katastrofalnim posljedicama. Uputio je na ljubav bližnjemu, da su svi ljudi pred Bogom jednaki, da je dobrota i pravednost temelj vlasti. Tako nekako slično. Pavelić je bio blijed kao krpa, usnice i čeljust su mu se tresli od uzbuđenja. Nakon dolaska u Banske dvore, Pavelić je od same srdžbe i ljutitosti iznemogao i nije ni rieč govorio, a ona (Mara Pavelić) je mene samo promatrala i mrko gledala." Nešto ranije u veljači 1942. godine je Alojzije Stepinac poslao Anti Paveliću pisani protest zbog toga što su policijska tijela NDH - na traženje Talijana - zabranile održavanje misa povodom blagdana sv. Tripuna i sv. Vlaha, koja je zabrana određena na traženje Talijana koji su smatrali da se tu evociraju hrvatske pretenzije na Dubrovnik i Kotor, koji su tada bili pripojeni Italiji: ”A kao Hrvat i sin ovoga naroda moram reći: ta valjda ne misle naši susjedi Talijani da smo bešćutna srca i da ćemo im još zahvaljivati za to, što su nam odrezali dobar komad živoga mesa sa narodnog tijela (…) Ako to ima biti novi poredak, o kojem i oni toliko govore, onda ne znam u čemu se taj razlikuje od toliko omraženog Versaillesa, osim u promjeni gospodara. Mislim da su barem oni imali prilike čuti, što sudi o ovom poretku Pijo XII. u svom Božićnom govoru.”  Stepinac je Ivanu Meštroviću koji se s njim došao oprostiti pred odlazak iz Hrvatske u lipnju 1942. god. rekao da je dobio mnogo prijetećih pisama od ustaša, koji su ga i pogodili u rame kamenom dok se vozio u kočiji; Stepinac se požalio da su ustaše uspjele angažirati osobu iz nadbiskupskog dvora da ga špijunira."POVIJESNI EKSLUZIV: ‘STEPINAC JE PAVELIĆA jednom toliko razjario da su mu se usne i čeljust tresle od bijesa’", "Nacional", 15. lipnja 2016.

Kako iznosi Tomasevich, "nadbiskup Stepinac prilično je često protestirao direktno kod Pavelića, ali je rezultat tih protesta u većini slučajeva bio ravan nuli, jer se Pavelić prema nadbiskupu odnosio na ponižavajući način - nazivajući ga u njegovoj nazočnosti 'magarcem' - i nije obraćao mnogo pažnje na njegova pisma." Tomasevich navodi da je u svibnju 1943. godine Stepinac morao objašnjavati Vatikanu svoj odnos prema režimu NDH, te je u izvještaju upućenom državnom tajniku Svete Stolice kardinalu Maglioneu objašnjavao kako je „okrutnost na koju se žale Srbi, javila tijekom nacionalne revolucije, kada je vrijeme sa sobom donijelo neodgovorne pojedince koji su u ime Vlade počinili zločine ne mareći u stvari za autoritet Države ili čak često idući protiv uredbe Vlade. To se vidi iz činjenice da je mnogo tih neodgovornih osoba strijeljano naredbom Vlade." U istom izvještaju Stepinac hvali razne korake ustaškog režima u prilog katoličkoj Crkvi: bori se protiv pobačaja, za koji Stepinac tvrdi da ga uglavnom obavljaju židovski i srpski liječnici, te je zabranila pornografiju kojom su prema Stepincu, ”također u prvom redu upravljali Židovi i pravoslavci”;  da je ukinula masoneriju i energično se borila protiv komunizma, da je izdala dekrete protiv psovki. Stepinac navodi da je ustaški režim osigurao kršćanski odgoj vojnika NDH; inzistirao na vjeronauku u školama; povećao financiranje katoličkih vjerskih ustanova, povećao plaće svećenstvu, podržao karitativno djelovanje Crkve, financijski podupro izgradnju novih i popravak postojećih crkava. Sve su to, smatra Stepinac, bili pokazatelji dobre volje ustaškog režima prema Katoličkoj crkvi, i povjesničar Tomasevich dodaje: “kao što je u nadbiskupovom izvješću jasno, Crkva je uzvratila istom mjerom” dobre volje ka ustaškom režimu.

Tomasevich piše da su Hrvati - mada su definitivno htjeli nezavisnu Hrvatsku - uglavnom imali negativni stav i prema ustašama, i prema komunistima koji su u borbu protiv ustaša ispočetka uglavnom privukli Srbe, te su Hrvati bili privrženi demokratski i mirotvorno nastrojenoj Hrvatskoj seljačkoj stranci. Tek kada su komunisti u drugoj polovini 1943. godine odustali od svojeg propagandnog "rata" protiv u narodu daleko popularnijeg HSS-a i uspostavili suradnju s dijelom vođa te stranke koji su očekivali pobjedu Saveznika u ratu, počeli su se Hrvati u većim brojevima pridruživati partizanima. Ustaše su poslale Vladka Mačeka u Jasenovac, dok se većina članova HSS-a držala podalje od ustaškog režima te na kraju završili surađujući s partizanima. U vrijeme kada se barem dio HSS-a u drugoj polovini 1943. godine počeo zalagati za borbu protiv Nijemaca i ustaša, te nakon što su Nijemci u listopadu 1943. god. ubili Stepinčevog brata Miška - Stepinac je 31. listopada 1943. god. napao nacistički rasizam, te njemačku praksu strijeljanja talaca koju je nazvao "poganskim sistemom", te ukazao da će zbog takvih zločinačkih politika "mnogi i mnogi od onih, koji su do sada slušali glas Crkve, makar izloženi teroru, kušati konačno potražiti spas u šumama". Nakon toga je postala očitim da se Stepinac distancirao od ustaškog režima, a kako je očito smatrao vjerojatnim poraz sila Osovine, dao je u diplomatskim krugovima proširiti da on kao nadbiskup "...ako ima birati između privremene komunističke vlade u hrvatskim zemljama i četničke, bira, onu komunističku. Komunisti će ubijati svećenike i inteligenciju, a četnici u određenim krajevima ne će ostaviti ni hrvatsko dijete u kolijevci".

Tomasevich ipak konstatira da su Stepinac i Crkva nastavili podržavati NDH i održali suradnju s njenim vlastima sve do samog kraja: "Kao posljednji važan čin podrške NDH, hrvatska katolička crkvena hijerarhija izdala je pastoralno pismo na kraju svoje Biskupske konferencije 24. ožujka 1945, ne samo pozivajući da se ostane odan državi, nego i oštro osuđujući komunizam i jugoslavenske partizane....Kako je Konferencija bila sazvana na traženje i uz pomoć ustaške vlade, koja je sudjelovala i u koncipiranju pastoralnog pisma, ono je bilo u jednakoj mjeri politički kao i crkveni dokument." U tekstu Poslanice od 24. ožujka 1945. god. se ne spominje izričito ime Nezavisne Države Hrvatske, ali se govori o tome da je među Hrvatima postojala prije rata volja za vlastitom državom, te da je ta volja oživotvorena tijekom rata, "hrvatski su katolički biskupi poštivali volju Hrvatskoga naroda. Nitko prema tome nema prava optuživati bilo kojega građanina Hrvatske države, pa ni hrvatske biskupe za to što poštivaju tu neodstupnu volju Hrvatskoga naroda, kad on na to ima pravo i po Božjem i po ljudskim zakonima". Nadalje se navodi u istoj poslanici: "Neprijatelji Kat. Crkve, a pristaše materijalističkog komunizma, koji je Hrvatski narod plebiscitarno odbio (protivna tvrdnja bila bi mistifikacija svjetske javnosti), počeli su i u Hrvatskoj domovini istrebljivanjem svećenstva i istaknutih najboljih vjernika prema svojem svjesnom programu. Njihova nepravda vidi se već po tome, što oni unaprijed optužuju sve biskupe, svećenike i redovničke pokrajine, da su »ratni zločinci«, a pojedinim nepoćudnim osobama podmeću, da su one krive zlodjelima, koja su počinjena u ovom ili onom kraju... (ali je) optužba radi »ratnih zločinstava« samo izlika i sredstvo za istrebljenje onih ljudi, koji su po računu komunizma zapreka ostvarivanju njegovoga stranačkog programa."POSLANICA EPISKOPATA 24. OŽUJKA 1945., u "Stopama pobijenih", Vicepostulatura postupka mučeništva »Fra Leo Petrović i 65 subraće« Pristupljeno 11. siječnja 2022. U redovima Katoličke crkve se sadržaj Poslanice od 24. ožujka 1945. god. i poslije - do danas - smatra prikladnim i pravilnim,NAJSVJETLIJI  LIK  CRKVE  BOŽJE  U HRVATA Pastirsko  pismo  o  stotoj  obljetnici  roñenja sluge  Božjega  kardinala  Alojzija  Stepinca, kardinal Josip Bozanić, službene stranice Zagrebačke  ug, 1. ožujka 1998. Pristupljeno 11. siječnja 2022. ali su od strane komunista tvrdnje biskupa da Hrvati nisu krivi ako teže vlastitoj državi, te da su brojnim katoličkim svećenicima i laicima "mrzitelji Katoličke crkve oduzeli život protupravnim osudama osnovanim na fiktivnim krivicama" - doživljene kao otvoreni iskaz protivljenja komunizmu, koje je protivljenje u to doba među hrvatskim svećenicima i biskupima doista i bilo općerašireno."KATOLIČKA CRKVA U KOMUNISTIČKOJ HRVATSKOJ 1945.-1980.", Miroslav Akmadža (knjiga), "Despot Infinitus"2013. str. 17-18 Pristupljeno 11. siječnja 2022.

Tomašević pak navodi da su sve strane ubijale svećenike, počevši od NDH režima koji je ubio 157 pravoslavnih svećenika, uključujući 3 pravoslavna biskupa. Zatvorili su, mučili i protjerali u Srbiju pravoslavnog nadbiskupa zagrebačkog uz još 327 pravoslavnih svećenika, te s time pobili ili protjerali 85% pravoslavnih svećenika. Unatoč tome, Tomasevich piše da ni Stepinac ni bilo tko drugi u hijerarhiji Katoličke crkve nije izgovorio niti jednu riječ osude protiv ovih ubojstava i drugih masovnih napada na pravoslavnu crkvu. Naprotiv, Tomasevich navodi da su masovni napad ustaša na SPC "odobrili i podržali mnogi hrvatski katolički svećenici". On također piše da su se u NDH neki katolički svećenici pridružili ustašama, služeći u aparatu ustaške vlasti, drugi su prozivali partizane, uzrokujući njihovu smrt ili deportaciju u koncentracijske logore, neki  svećenici postali su ustaški časnici koji su služili u koncentracijskim logorima. Iznad svega, katolički svećenici su se bavili propagandnim radom za ustašku državu. Tomasevich iznosi ocjenu da većina svećenika ubijenih od partizanske strane "nije umrla zato što su bili svećenici ili zbog svoje nacionalne ili vjerske pripadnosti, nego zato što su kao sudionici u građanskom ratu počinili djela koja su proglašena kažnjivima i zato što su bili na strani koja je izgubila rat", potkrjepljujući to navodima o manjem broju svećenika Srpske pravoslavne crkve koji su pristupili četnicima i nekolicini katoličkih svećenika koji su podržali slovenske belogardejce, te okolnošću da je katolički kler podupro izgradnju NDH, pri čemu je jedan broj svećenika preuzeo neke niže funkcije u državnom aparatu. Tomasevich ne iznosi ocjenu da bi pobjednici u građanskom ratu imali pravo ubiti bilo kojeg ne-borca samo stoga što bi bio "na strani koja je izgubila rat" - pa ni svećenika; ne iznosi također podatke koliko bi među ubijenim svećenicima bilo onih koji su "kao sudionici u građanskom ratu počinili djela koja su proglašena kažnjivima". Međutim ocjenjuje Tomasevich da je glavni razlog što su partizani predvođeni komunistima naposljetku pobijedili bio taj što su zagovarali "i u velikoj mjeri prakticirali politiku bratstva među južnoslavenskim narodima i toleranciju za sve religije", a da je svećenstvo u pravilu bilo protiv komunista i njihove politike.Tomasevich, "Rat i revolucija", str. 621-627 U presudi Vojnog suda Komande grada Zagreba Miroslavu Filipoviću - Majstoroviću i družini iz lipnja 1945. se (zajedno s još 32 druga osuđenika) izriču smrtne kazne za 22 katolička i pravoslavna svećenika, te islamskom muftiji Ismetu Muftiću, zbog raznih djela koja su proglašena kažnjivima od komunističkih vlasti, tipično zbog davanja "moralne pomoći i podrške fašističkim zlikovcima", čime su počinili "krivično djelo služenja okupatoru i domaćim izdajicama".Presuda Vojnog suda Komande grada Zagreba Miroslavu Filipoviću - Majstoroviću i “družini”, VOJNI SUD KOMANDE GRADA ZAGREBA, Sud. broj 290/45, 1945., lipanj 29. Zagreb, kod smrtnakazna.rs Pristupljeno 12. siječnja 2022

 Kritike Stepinčeva odnosa prema Židovima

Ivo Goldstein povodom gore već citiranog pisma upućenog Anti Paveliću 21. srpnja 1941. god., u kojem se založio za ublažavanje mjera protiv Židova, ukazuje na Stepinčeve riječi sadržane u tom pismu:

»Razumije se samo po sebi da će svatko odobriti nastojanje, da u jednoj narodnoj Državi vladaju sinovi toga naroda i da se uklone svi štetni utjecaji koji rastaču narodni organizam. Svatko će sigurno odobriti nastojanje da privreda bude u narodnim rukama, da se ne dopusti gomilanje kapitala kod nenarodnog i protunarodnog elementa, te da strani elementi ne odlučuju o Državi i narodu.«

Goldstein ističe da na taj način, te koristeći u pismu riječ »nearijski«, Stepinac prihvaća ustašku rasističku terminologiju te isprva nije dovodio u pitanje deportaciju, već samo zagovarao da se Židovi šalju u koncentracijske logore na »human« način.

Goldstein također navodi i Stepinčeve prosvjede protiv ustaških zločina i spašavanje mnogih Židova. Međutim piše, da je najveći propust Stepinca bila njegova javna podrška zločinačkoj NDH, od prvih do posljednjih dana - slavio je dan osnivanja NDH (tj., dolazak ustaša na vlast) i održavao Te Deume na te obljetnice (čak još i 10. travnja 1945. godine), u nizu prigoda fotografirao se s Pavelićem i drugim ustaškim dužnosnicima, dajući im stanoviti legitimitet da opstanu na vlasti pomoću koje su vršili zločine, što je prema ocjeni Ive Goldsteina nemoguće »kompenzirati« spašavanjem pojedinaca od istih tih zločinačkih vlasti koje je do kraja podržavao. Ustaše su Stepinčeve privatne kritike ignorirali, dok je njegove javne kritike čuo relativno mali broj ljudi, a bezbroj ih je vidjelo i čitalo o njegovoj podršci NDH. Također, ističe Goldstein, javne kritike nadbiskupa Stepinca protiv vlasti NDH izrečene su tek nakon sto su ustaše već izvršile najveći dio genocidnih zločina.

Stepinac je komunicirao sa sarajevskim nadbiskupom Ivanom Šarićem, no ne zna se da bi čak ni privatno osudio podršku protu-židovskim politikama koja je objavljivana u sarajevskom "Katoličkom Svijetu" pod Šarićevim nadzoromBALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS BEFORE, DURING AND SINCE THE HOLOCAUST: A Study in Ethno-Religious (and Ideological) Relations George Vid Tomashevich, Humboldt Journal of Social Relations, Vol. 10, No. 1, Race & Ethnic Relations: Cross-Cultural Perspectives (FALL/WINTER 1982/83), 339-363, v. str. 353, povodom čega su Šarića HSS-ovci uz jugoslavensku izbjegličku (kraljevsku) vladu u Londonu bili žestoko osudili. Ivo Goldstein piše da je relativno više Židova spašeno kad su se visoki crkveni uglednici otvorenije, energično usprotivili progonu, kao u Francuskoj. Pravoslavni mitropolit Stefan u Sofiji spriječio je da ijedan Židov bude deportiran u nacističke logore iz Bugarske - koju Nijemci nisu tretirali kao okupiranu zemlju, nego kao sebi podčinjenog saveznika, te koja se poput Mađarske uspijevala oduprijeti njemačkim protužidovskom zahtjevima, da bi 1944. god. Bugarska prešla na stranu Saveznika, u vrijeme kada je Mađarska stavljena pod njemačku okupaciju i kada su u Mađarskoj uslijedili glavni protužidovski progoni  - te se iskazao neumornom, javnom obranom židovskih života. Čak je i osobno legao na željezničku prugu i zaustavio vlak sa Židovima koje su pokušali otpremiti u Njemačku. U Francuskoj, koja je također imala svoje kvislinške vlasti, preživjele su tri četvrtine Židova, Francuski katolički biskupi su bili pružili potpunu podršku vladi u Vichyu i nisu se javno usprotivili donošenju francuskih rasnih zakona u listopadu 1940. godine; međutim je 6 (od oko stotinu) francuskih biskupa dalo 1942. godine pročitati u crkvama svoja protivljenja progonu Židova, a mnogi drugi su dali tajne upute da se pomaže Židovima da izbjegnu progone.The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews, Renée Bédarida, u Carol Rittner, Stephen D. Smith and Irena Steinfeldt, "The Holocaust and the Christian World", Yad-Vashem 2000. pp. 83-86. Pristupljeno 5. siječnja 2022. U NDH, koju je Stepinac podržavao kao što su i francuski biskupi podržavali Vichyevsku Francusku, samo je dvadeset posto Židova uspjelo preživjeti, dok su ostali istrijebljeni, većina od njih u logorima NDH.

S druge strane, za razliku od Katoličke crkve u Hrvatskoj koja je većinom podržavala vlasti NDH, bilo je diljem Europe vrlo drastičnih progona protiv same Katoličke crkve, te prosudba kako se postaviti u kontekstu nacističke kontrole nad Europom i progona koje su nacisti poduzimali i nije bila posve jednostavna. Primjerice se u Nizozemskoj, nakon što su se tamošnji katolički biskupi u lipnju 1942. godine vrlo oštro usprotivili deportaciji nizozemskih Židova u koncentracijske logore, dogodilo da Nijemci posve dosljedno u logore odvedu baš sve Židove obraćene na katoličanstvo - čak i svećenike i časne sestre - ali su od odvođenja u logore bili poštedjeli devet tisuća Židova koji su bili obraćenici na protestantizam. U koncentracijskom logoru Dachau je bilo još od 1940. godine mnogo katoličkih svećenika: od 2.760 pripadnika kršćanskog klera koji su se ondje našli, katoličkih svećenika je bilo čak 2.579 (u tome 1.780 svećenika iz Poljske i 441 iz Njemačke). Mnogi od njih će ondje biti podvrgnuti medicinskim eksperimentima izlaganjem opasnim infekcijama, a njih ukupno 868 će ondje izgubiti život.

 Neosuđivanje zločina nad SPC
Povrh prisilnih vjerskih prijelaza, povjesničar Jozo Tomasevich opisuje i druge elemente »masovnog ustaškog napada na Srpsku pravoslavnu crkvu«. Ustaše su ubile 183 pravoslavna svećenika, te pet episkopa (među njima banjalučkog episkopa Platona Jovanovića, sarajevskog mitropolita Petra Zimonjića i gornjokarlovačkog episkopa Savu Trlajića), dok su zatvorili i mučili mitropolita zagrebačkog Dositeja Vasića. Uz to ustaše su u Srbiju protjerale 327 pravoslavnih svećenika i jednog episkopa, tako da su ubili ili protjerali oko 85% pravoslavnih svećenika u NDH, s očitom namjerom »da pravoslavno stanovništvo ostane bez duhovnog vodstva kako bi se ustaška politika pokatoličavanja Srba prisilom i zastrašivanjem mogla lakše provoditi«.

Ustaše su uništile i oskrnavile brojne pravoslavne crkve, zabranile ćirilicu i julijanski kalendar, koji se koriste u SPC, a zabranili su i izraz »Srpska pravoslavna crkva«. Pravoslavne škole su zatvorene, a SPC-u je zabranjeno prikupljati doprinose od vjernika, oduzimajući joj prihod. Imovina SPC-a je oduzeta i dio je predan Katoličkoj crkvi. Konačno, kako bi uništili SPC, pokušali su stvoriti vlastitu Hrvatsku pravoslavnu crkvu, s »uvezenim ruskim patrijarhom«, ali ta nije uspjela pridobiti pristaše.

Unatoč svim tim pokušajima uništenja SPC, Tomaševich navodi da nije uspio pronaći nijednu osudu tih zločina, javnu ili privatnu, od strane Stepinca ili bilo kojeg drugog pripadnika Katoličke Crkve u NDH. Naprotiv, on navodi kako su »radikalni ustaški napad na SPC odobravali i podržavali mnogi hrvatski katolički svećenici.«  Također navodi da su »hrvatska katolička hijerarhija i Vatikan smatrali da je ustaška politika protiv Srba i SPC-a koristna za rimokatolicizam na Balkanu.«

 Neosuđivanje zločina u Jasenovcu
Neki prema Stepincu kritični autori ističu da je on doduše napisao da je Jasenovac "sramotna ljaga i zločin", ali tek nakon likvidacije katoličkih svećenika u veljači 1943. godine, unatoč tome što je znao što se u Jasenovcu događa mnogo ranije. Već krajem 1941., jedan zagrebački Židov koji je uspio pobjeći iz Jasenovca, obavijestio ga je o zvjerstvima u logoru. Stepinac je također znao od svećenika u gradu Jasenovcu da su se tamo "odigravaju strašne stvari." Župnik Juraj Paršić izvijestio je Stepinca o tom što je osobno čuo od stražara u logoru, za koje je napisao da su svi okrvavili ruke, te je sam procijenio 30.000 do 40.000 žrtvi logora. Stepinac se sastao i s Antom Ciligom po njegovom oslobođenju iz Jasenovca, u proljeće 1943. Ciliga je kasnije pisao da je Jasenovac bio "veliki stroj za ubijanje" čija je svrha, baš kao i u Auschwitzu, bila "istrebljenje". Ciliga je Stepincu "iskazao čuđenje što Katolička crkva nije ništa poduzela za zatočenike u Jasenovcu, dok je židovska bogoštovna općina to činila uz najveće rizike. Nadbiskup Stepinac mi je na to odgovorio da su on i drugi katolički dostojanstvenici intervenirali za oslobođenje mnogih ljudi ne-katolika kao i katolika. Obećao mi je da će i nadalje poduzimati sve što bude mogao da se pruži pomoć onima koji još sjede u logoru. Tako je doista i činio. No, pomoć koliko sam mogao čuti nije bila ni izdaleka tolika da bi se mogla sravniti s onim što je činila židovska općina"

Usprkos tome, osim tog jednog privatnog prosvjednog pisma nakon ubojstva katoličkih svećenika, Stepinac nikada nije javno progovorio o Jasenovcu. Stepinac također nikada nije objavio nijedno pastirsko pismo u kojem se osuđuju ustaše i njihovi zločini, prigovaraju mu kritičari, za razliku od dva pastirska pisma u kojima je oštro osudio komuniste - prvo u ožujku 1945., čak i prije njihova dolaska na vlast, a drugo, u rujnu 1945. Oba pisma pročitana su javno u svim crkvama diljem Hrvatske, a kasnije i u Jugoslaviji. Čak je javno prijetio komunistima ekskomunikacijom zbog nacionalizacije crkvene imovine, što nikada nije prijetio ustašama zbog njihovih genocida, unatoč tome sto bi na Pavelića i ostale ustaše koje su se javno predstavljale kao veliki katolici, zasigurno prijetnje ekskomunikacijom daleko više djelovale, no na bezbožne komuniste.

 Kontroverze oko spašavanja Kozaračke djece
Povjesničarka Nataša Mataušić navodi da je humanitarka Diana Budisavljević prvi put kontaktirala Stepinca i tražila pomoć u prosincu 1941., no Stepinac je “isprva bio nezainteresiran za bilo kakvu pomoć Diani,… zatim joj je davao obećanja koja nije izvršavao” da bi tek osam mjeseci kasnije, u kolovoza 1942. a naročito od siječnja 1943. preko Caritasa pružio pomoć pri udomljavanju djecu. Unatoč tome, “Stepinčev biograf Benigar stavlja u isključivo njegovu zaslugu koloniziranje djece što će kasnije mnogi koristiti kao dokaz da je upravo Stepinac spasio 7.000 srpske djece." Mataušić piše da je Diana ostala suzdržana premu Stepincu, jer “je zasigurno mislila da je Stepinac mogao reagirati puno ranije i učiniti za djecu puno više. Prva djeca dolaze u Zagreb 11. srpnja 1942., a Stepinac svoju poslanicu [Caritasu za udomljavanje] piše tek krajem kolovoza.” Mataušić navodi da je tadašnji ravnatelj Caritasa, Stjepan Dumić, također bio izrazio više kritika o Stepinčevom djelovanju pri udomljavanju, to jest da unatoč tome što je Stepinac imao u vlasništvu 110 krava, nije dao mlijeka za djecu, te nije ponudio nijedno od brojnih prikladnih zdanja u vlasništvu Crkve u Zagrebu za smještaj djece. Transkript ove Dumićeve izjava je korišten na Stepinčevom suđenju iako je uz njega stajala opaska nepoznatog autora kako bi se "Dumićeve izjave trebale uzimati s rezervom. Prema nekim informacijama, Dumić je i sam zgriješio oko zbrinjavanja djece, ali je bio u svađi s ljudima s Kaptola, budući da su ga odbacili, pa bi ova izjava mogla biti čin osvete. Svejedno, u izjavi ima zasigurno puno istine pa je treba provjeriti."."Revolutionary Totalitarianism, Pragmatic Socialism, Transition: Volume One, Tito's Yugoslavia, Stories Untold", Gorana Ognjenović, Jasna Jozelić (zbornik radova), str. 69, 94. Springer,  2016. Pristupljeno 21. siječnja 2022. U svojem "Dnevniku", sama Diana Budisavljević zapisuje da je Alojzije Stepinac u njenoj nazočnosti upute Stjepanu Dumiću da surađuje oko prihvata djece dao već 16. lipnja 1942. godine."Dnevnik", str. 63, 64, 65, 67

 Kontroverze nakon Stepinčeve smrti
 Kontroverze oko dokumenta
Komunističke vlasti desetljećima su provodile propagandu kojom se Alojzija Stepinca - kao najugledniju osobu katoličke vjerske zajednice - prikazivalo kao zločinca. U javnosti se njegovo ime smjelo spominjati samo u najnegativnijem kontekstu - kao suradnika ustaškog režima i kočničara razvoja novog društvenog poretka. Služba državne sigurnosti manipulirala je sadržajem sudskog spisa s njegovog suđenja, organizirajući objavljivanje samo onih detalja koji su se mogli koristiti u protukatoličkoj i protuhrvatskoj propagandi. Zadnji put je sudski spis UDBA - kao pravi  »vlasnik« tog suđenja i cjelokupne »istine« o Alojziju Stepincu - revidirala 1983. godine. Sadržaj službene zabilješke o obrambenom govoru Stepinčevog odvjetnika dr. Ive Politea na suđenju: »Tekst obrambenog govora dr. Politea, branioca optuženog Stepinca, na rapravi 8.XI.1946. (kopija). Predmet obuhvaća 32 stranice. Po svom sadržaju predmet spada u grupu 'A' i nije za korištenje izvan službe DS. Primjedba: Predlaže se izuzimanje čitavog materijala iz predmeta radi oformljenja sudskog spisa.« Glas Koncila tvrdi da je dio dokumenata iz sudskog spisa tom prigodom uništen, a da se ne bi znalo koji su točno dokumenti uništeni, uništen je i popis sadržaja sudskog spisa.  Tako proizlazi i iz pregleda sačinjenoga 1997. po Marini Štambuk-Škalić, koja navodi da spis nije sačuvan kod suda, nego u arhivi Službe državne sigurnosti; da dio spisa nedostaje, ali je sačuvano optužnica s prilozima optužnici (950 stranica), 260 stranica dokumenata koje je na sudski spis dostavila obrana, te cjelokupni stenografski zapisi sa suđenja (oko 2.000 stranica); također završni govori obojice Stepinčevih branitelja. Iz arhivske građe odvjetničkog ureda Stepinčevog branitelja dr. Ive Politea prikupljeno je oko 500 listova raznih dokumenata vezanih uz to suđenje, a u arhivi Zagrebačke nadbiskupije sačuvane su kopije materijala koje je Nadbiskupija poslala Stepinčevim braniteljima."ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA", Croatica Christiana periodica , Vol. 21 No. 40, 1997., Marina Štambuk-Škalić, Pristupljeno 28. siječnja 2022.  Službeni crkveni zagovornik Stepinčeve kanonizacije, Juraj Batelja, je na 37 stranica objavio cijeli obrambeni govor Politea, kao i obrambeni govor Stepinčevog drugog odvjetnika, dr.Natka Katičića, koristeći dokumente iz tadašnjih državnih arhiva. Marina Štambuk-Škalić je objavila i obrambeni govor samog Alojzija Stepinca, koristeći se stenografskim zapisom sa zadnjeg dana sudske rasprave. Taj je govor bio kratak: nakon što se pridružio onome što su iznijeli njegovi branitelji, osvrnuo se Stepinac relativno kratko na pitanja prijelaza s pravoslavne na katoličku vjeru - napomenuto je da prema kanonskom pravu nije pravilno govoriti o "prekrštavanjima", nego o "prijelazima"; da su on i drugi biskupi neke prijelaze pojedinačno odobravali da bi se ljude zaštitilo od progona vlasti NDH, a da su masovni "prijelazi" koji su na nekim mjestima upriličavani bili neodobreni od biskupa kao jedino nadležnih i da su - kao kanonskopravno nevaljali - predstavljali "udarac u vodu" i "komediju sa kojom crkvene vlasti nemaju posla i za koju ne mogu odgovarati"; završivši govor riječima "ako ja budem zaista osuđen, pred Bogom kažem da sam nevin osuđen, savjest mi je čista i budućnost će pokazati da sam bio u pravu"."GRADIVO: Dokumenti obrane u sudskom procesu protiv nadbiskupa Alojzija Stepinca III dio", Marina Štambuk-Škalić, Fontes: izvori za hrvatsku povijest , Vol. 02 No. 1, 1996.

Povjesničarka Stella Alexander piše da je javno objavljivanje dokumenta - poput Stepinčevih Dnevnika i sudskih spisa - veoma važno da bi se mogla stvoriti konačna biografija Stepinca.

Zvonimir Despot pak navodi kako Zagrebačka nadbiskupija do danas nije objavila Stepinčev Dnevnik, iako ima već 30 godina od kad ga je Franjo Tuđman vratio kardinalu Kuhariću. Despot piše kako se na Kaptolu opravdavaju da je to Stepinčev osobni dnevnik te da ga zbog toga ne objavljuju. Despot pita, ako je tako, zasto dijelove Dnevnika godinama koristi Juraj Batelja za svoje knjige, a da nitko drugi nema mogućnost uvida u taj isti originalni tekst. Prema Despotu, "Stepinac nije pisao dnevnik kao privatna osoba, već kao zagrebački nadbiskup... Usto je Dnevnik izuzetno važan izvor za suvremenu hrvatsku povijest. I zašto ga se do danas drži u tajnosti?” Despot ipak piše da velika većina Stepinčevih dnevničkih zapisa iz razdoblja 1934.-1945. dostupna povjesničarima od 2015. godine, kada im je postao dostupan prijepis dnevnika kojega je sačinila UDBA za potrebe suđenja. 2020. godine je povjesničar Željko Karaula objavio cjelokupni taj sadržaj u knjizi "Dnevnički zapisi Alojzija Stepinca 1934.-1945. iz arhiva UDBA-e", uz ogradu da se iz feljtona kojega je 1989. i 1990. godine u nastavcima objavljivao povjesničar Ljubo Boban (1932.-1994.) može vidjeti da UDBA-in prijepis ne sadrži neke dijelove koje je Ljubo Boban mogao prepisati iz izvornika koji se i dalje nalazi na Kaptolu.

Kontroverze su također izbile oko izvještaja o stanju u Hrvatskoj datiranoga s 1943. godine, kojega Stepinac nije potpisao i koje neki autori smatraju nevjerodostojnim. Tako biskup Ratko Perić u knjizi “Nada koja ne postiđuje” piše, kako je kao (navodno) osobito inkriminirajući dokument na suđenju korišten tobožnji Stepinčev izvještaj Svetoj Stolici iz 1943. godine, u kojemu Stepinac sebe naziva »glavnim biskupom jedine katoličke države na Balkanu i metropolitom Hrvatske i Slavonije«. Perić navodi kako Stepinac nije imao takve naslove, niti je sebe tako nazivao, a nije zabilježeno niti da bi Stepinac pisao da je Hrvatska na Balkanu. Pritom su taj dokument komunističke vlasti navodno pronašle u arhivi Ministarstva vanjskih poslova NDH, kojemu Stepinac nije slao svoja izvješća Svetoj Stolici. Povjesničar Jure Krišto je 2020. god. u arhivima Službe državne sigurnosti pronašao nekoliko radnih verzija dokumenta, kako na talijanskom (na kojemu je on zacijelo izvorno pisan), tako i na hrvatskom jeziku. Na varijantama se nalazi više od 6 stotina različitim rukopisima sačinjavanih izmjena; među tim rukopisima prevladava rukopis svećenika i profesora crkvene povijesti Krunoslava Draganovića, koji je bio pripadnik neformalne diplomatske misije NDH pri Svetoj Stolici. Draganović je jednu kopiju predao britanskom izaslanstvu pri Svetoj Stolici - te je poslije u svojem radu Jozo Tomasevich koristio baš prijevod te verzije na engleski jezik, smatrajući da je doista riječ o ispravi koju je pisao Alojzije Stepinac. Međutim niti jedan od više stotina rukom učinjenih ispravki sadržanih na raznim varijantama dokumenta nije učinjen Stepinčevim rukopisom - koji nije ni potpisao bilo koju od tih verzija; naposljetku ni stil pisanja dokumenta ne odgovara Stepinčevom osobnom stilu pisanja. Jedan prijepis izvještaja pronađen u Ministarstvu vanjskih poslova NDH predočen je na suđenju Stepincu; koji je tada opovrgnuo autorstvo te isprave, riječima: "To nije moje." Dokument su autori - među kojima Krišto uz Draganića prepoznaje svećenika Dragutina Kambera i neke druge osobe povezane uz Ministarstvo vanjskih poslova NDH - doista uspjeli dostaviti britanskim diplomatskim predstavnicima u Vatikanu, te je on potom preveden na engleski jezik i dostavljen u središte britanske diplomacije u Londonu. Britanski predstavnik u Rimu Hugh E. Montgomery je izvješće poslao u London uz objašnjene da su u njemu nadbiskup Stepinac "na široko bavi zločinima počinjenima na Hrvatima od strane komunističkih partizana i srpskih četnika". Krišto, koji napominje da  "su zapadni saveznici od početka rata čvrsto vjerovali da su četnici njihovi saveznici u borbi protiv Nijemaca" sadržaj spornog izvještaja kojega je diplomacija NDH uspjela kao tobožnji Stepinčev rad dostaviti središtu britanske diplomacija - karakterizira kao "stručnu analizu pravoslavlja i političke uloge srpskoga svetosavlja od crkvenoga raskola 1054. godine do događaja u Drugom svjetskom ratu te predviđanja daljnje sudbine Hrvata ako pobijedi velikosrpska četnička ideja". Krišto zaključuje: "Autori pisma očito su vjerovali da ta svrha zavrjeđuje i impliciranje nadbiskupova autorstva te su se poslužili nadbiskupovim materijalima, osobnim razmišljanjima i političkim prosudbama".  Bitni dio dokumenta iz 1943. godine sadrži 10 točaka u kojima se ukazuje da velikosrpske snage planiraju tadašnju potporu zapadnih saveznika četnicima iskoristiti za formiranje Velike Srbije, u kojoj će se ubijanjem, progonima i prisilnim prijelazima na pravoslavlje uspostaviti homogeni srpski etnički prostor. Makar se govori o znatnom komunističkom teroru protiv Hrvata, dokument iz 1943. godine ipak govori o četnicima kao većoj opasnosti: "Dok partizani ubijaju pojedine osobe, koje pripadaju vladajućim krugovima, četnici ubijaju sve, koji su katolici". Argumenti kojega su koristili autori izvješća nisu nepoznati historiografiji, te Krišto smatra da danas rasprava o tom sadržaju predstavlja priliku da se "sučele povijesni argumenti i iznesu međusobni prigovori Srba i Hrvata zbog 'povijesne krivnje' uzrokovane zločinima i nepravdama jednih prema drugima".

Protivljenje kanonizaciji
Predsjednik Republike Srbije Tomislav Nikolić izražava krajem svibnja 2015. godine zabrinutost zbog najave da bi Katolička Crkva mogla Alojzija Stepinca ubrzo mogao proglasiti svetim: u razgovoru s kardinalom Kurtom Kochom (koji je posjetio Srbiju u svojstvu predsjednika Papinskoga vijeća za jedinstvo kršćana i razgovarao s Nikolićem o pripremama za posjet predsjednika Srbije Vatikanu planiranog za rujan 2015.), Nikolić je izrazio zabrinutost da bi takva odluka narušila sve ono što je do sada urađeno na poboljšanju odnosa između Srbije i Hrvatske."Nikolić: Zahvalnost zbog Kosova, zabrinutost zbog Stepinca", Radio televizija Srbije 28. svibnja 2015. god. Ubrzo potom (02. lipnja 2015. god.) srbijanski mediji prenose kako je Srpska pravoslavna Crkva odlučila započeti pregovore s Hrvatskom biskupskom konferencijom povodom "kontroverznog nadbiskupa Stepinca"; navodno izvori iz SPC izjavljuju medijima da je to pitanje nametnula (srbijanska) državna politika, ali barem jedan velikodostojnik SPC o Alojziju Stepincu govori: "Mi ga smatramo ustaškim zločincem jer je bio inicijator prekrštavanja pravoslavnih Srba i njih 244.000 do kraja 1943. preveo u katoličanstvo. Hrvati smatraju to dobročinstvom jer ih je spasio sigurne smrti od fašista"."Za Srbe zločinac, za Hrvate idol: Četiri tačke razilaženja oko Stepinca", Slađana Vukašinović za "Blic", 02. lipnja 2015.

Srpski dužnosnici su Blaženog Alojzija Stepinca nakon njegove beatifikacije nazvali "ustaškim vikarom",Vučić: Stepinac je Ustaški vikar, ali Hrvati to ne vole čuti, Index.hr, 22. lipnja 2015. a Aleksandar Vučić je u svojstvu predsjednika Vlade Republike Srbije izjavio 2016. god. da je Stepinac "bio jedan od ključnih ideologa najgore nacističke vlasti".

 Djela
Propovijedi, govori i poruke Alojzija Stepinca objavljivani su u onovremenom katoličkom tisku. Postumno su sabrani i u više knjiga objavljeni njegovi spisi.

 Zavjet Hrvatskog sabora : Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu (1940.)Alojzije Stepinac, Juraj Lachner, Josip Andrić, Ivan Bočkaj, Zavjet Hrvatskog sabora : Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu, Podravski zbornik 21/1995. (pretisak iz časopisa Sveta zemlja  1-2/1940.)
 Katehetske propovijedi (1956., 2015.)Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi, sv. 1 i 2 (uredio Nikola Borić), Nadbiskupski duhovni stol u Zagrebu, Zagreb, 1956.; II. izdanje: Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2015., ISBN 9789537441234 (cjelina); svezak I. (404 str.) ISBN 9789537441258; svezak II. (404 str.) ISBN 9789537441265Juraj Batelja, Starozavjetne teme u Katehetskim propovijedima blaženoga Alojzija Stepinca, Crkva u svijetu 3/2013. (HAW)Juraj Batelja, Novozavjetne teme u Katehetskim propovijedima blaženoga Alojzija Stepinca, Riječki teološki časopis 2/2013.
 Stepinac govori : život i rad, te zbirka govora, propovijedi, pisama i okružnica velikog hrvatskog rodoljuba i mučenika dra Alojzija Stepinca (1967.)Eugen Beluhan Kostelić (priredio), Stepinac govori : život i rad, te zbirka govora, propovijedi, pisama i okružnica velikog hrvatskog rodoljuba i mučenika dra Alojzija Stepinca, Tiskara Samostana Gandia : Hrvatska tiskara, Valencia, 1967. (525 str.)Knjiga sadrži Stepinčev životopis, 13 pisama, propovijedi (10 marijanskih, 2 euharistijske, 29 staleških, 26 blagdanskih i svetačkih) i 13 okružnica i poruka. (Bonaventura Duda, Nadbiskup Stepinac - pobornik božanskih čovjekovih prava, Bogoslovska smotra 4/1996. (HAW))
 Mladi Stepinac : pisma zaručnici (1975.)Dian Baton (Ivon Ćuk), Mladi Stepinac : pisma zaručnici, ZIRAL, Rim, 1975. (128 str.); II. izdanje: Hrvatska provincija sv. Jeronima franjevaca konventualaca, Zagreb, 2010. (157 str.), ISBN 9789537154523; III. izdanje 2018.; Knjiga sadrži korespondenciju dvadesetpetogodišnjeg Alojzija Stepinca s Marijom Horvat, svojom zaručnicom. Osamnaest pisama (šest Alojzijevih i dvanaest Marijinih) popraćeni su urednikovim komentarom. Tekst knjige Ivon Ćuk je prvotno čitao u programu Radio Vatikana od 27. siječnja do 13. ožujka 1975. godine, a u ožujku 1975. godine objavljena je knjiga. (Predgovor II. izdanja
 Najljepše Mariji : misli blagopokojnog kardinala-nadbiskupa Alojzija Stepinca o štovanju Majke Božje (1990.)Juraj Batelja, Najljepše Mariji : misli blagopokojnog kardinala-nadbiskupa Alojzija Stepinca o štovanju Majke Božje, Nadbiskupski duhovni stol, Zagreb, 1990. (114 str.); Sadržaj knjige: Predgovor (Franjo Kuharić),Majka Božja u životu kardinala Stepinca, Bezgrešna djevica, Marija Bogorodica, Majka Kristova, Djevica hvale dostojna, Slika budućega vijeka, Suotkupiteljica, Posrednica milosti, Majka milosrđa, Po Mariji k Isusu, Zaručnica Duha Svetoga, Marija u Crkvi, Majka svećenika, Pomoćnica kršćana, U Pismima predskazana, Utočište grešnika, Vršiteljica volje Božje, Uzor djevičanskog života, Odličnost krunice, Marijanske pobožnosti zalog vječne radosti, Čašćenje Bogorodice izvor kršćanskog usavršavanja, Kraljica Hrvata, Svojstva Marijanskih pobožnosti; Dodaci: Biografski podaci kardinala Alojzija Stepinca, Okružnica o nestalom kipu Majke Božje Bistričke iz zagrebačke katedrale, Tri otajstva Gospine krunice, Litanije lauretanske Blažene Djevice Marije, Zdravo, o Marijo (pjesma)
 Pisma zagrebačkoga nadbiskupa Alojzija Stepinca predsjedniku Narodne vlade Hrvatske Vladimiru Bakariću godine 1945. (1992.)Nada Kisić-Kolanović, Pisma zagrebačkoga nadbiskupa Alojzija Stepinca predsjedniku Narodne vlade Hrvatske Vladimiru Bakariću godine 1945., Croatica Christiana periodica 29/1992.
 Propovijedi, govori, poruke : (1941. – 1946.) (1996.)Alojzije Stepinac, Propovijedi, govori, poruke : (1941. - 1946.) (pripremili i uvod napisali Juraj Batelja i Celestin Tomić), Postulatura za kanonizaciju Sluge Božjega kardinala Alojzija Stepinca : AGM, Zagreb, 1996. (296 str.), ISBN 9531740542; Bonaventura Duda, Nadbiskup Stepinac - pobornik božanskih čovjekovih prava, Bogoslovska smotra 4/1996. (HAW)Antun Škvorčević, Lik nadbiskupa Stepinca prema njegovim propovijedima i govorima, Croatica Christiana periodica 40/1997. (HAW)
 Pisma iz sužanjstva : (1951. – 1960.) (1998.)Alojzije Viktor Stepinac, Pisma iz sužanjstva : (1951. - 1960.) : prigodom 100. obljetnice rođenja (priredio Juraj Batelja, Postulatura sluge Božjega Alojzija Stepinca, Zagreb, 1998. (401 str.), ISBN 9539722101
 Propovijedi, govori, poruke : (1934. – 1940.) (2000.)Alojzije Stepinac, Propovijedi, govori, poruke : (1934. - 1940.) (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2000. (XXXIII, 516 str.), ISBN 9539722152
 Propovijedi o lurdskim ukazanjima (2007.)Alojzije Stepinac, Propovijedi o lurdskim ukazanjima (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca : Vojni ordinarijat u Republici Hrvatskoj, Zagreb, 2007. (234 str.), ISBN 9789537441029 (Postulatura); II. izdanje, Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, 2008. (265 str.), ISBN 9789537441050
 Sveti Josip : propovijedi prema Litanijama sv. Josipa 2009.)Alojzije Stepinac, Sveti Josip : propovijedi prema Litanijama sv. Josipa (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, 2009. (234. str), ISBN 9789537441081Juraj Batelja, Analiza i poruke zbirke “Propovijedi prema Litanijama Sv. Josipa” blaženog Alojzija Stepinca, Crkva u svijetu 3/2009. (HAW)
 Propovijedi o Presvetom Srcu Isusovu (2009.)Alojzije Stepinac, Propovijedi o Presvetom Srcu Isusovu, (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, 2009. (283 str.), ISBN 9789537441104Juraj Batelja, Analiza propovijedi blaženog Alojzija Stepinca o Presvetom Srcu Isusovu, Obnovljeni život 3/2008.(HAW)
 Veliča duša moja Gospodina : propovijedi na Magnificat (Lk 1, 46-55) (2012.)Alojzije Stepinac, Veliča duša moja Gospodina : propovijedi na Magnificat (Lk 1, 46-55), Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, 2012. (88 str.), ISBN 9789537441180
 Propovijedi, govori, poruke : (1941. – 1946.) (2012.)Alojzije Stepinac, Propovijedi, govori, poruke : (1941. - 1946.) (uredio i bilješkama popratio Juraj Batelja), Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, 2012. (552 str.), ISBN 9789537441203
 Propovijedi o deset zapovijedi Božjih (2013.)Alojzije Stepinac, Propovijedi o deset zapovijedi Božjih (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, 2013. (256 str.), ISBN 9789537441210Edvard Punda, Propovijedi blaženog Alojzija Stepinca, Crkva u svijetu 1/2014. (HAW)
 Pisma nadbiskupa Alojzija Stepinca križarici Amadeji Pavlović (2014.)Ivan Armanda, Pisma nadbiskupa Alojzija Stepinca križarici Amadeji Pavlović, Tkalčić 18/2014.
 Čovjek čiste savjesti : razmišljanja i molitve s blaženim Alojzijem Stepincem (2016.)Juraj Batelja (uredio), Čovjek čiste savjesti : razmišljanja i molitve s blaženim Alojzijem Stepincem, Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, 2016. (76 str.), ISBN 9789537441319
 Zagrebački nadbiskup Alojzije Stepinac i Družba sestara Naše Gospe (2016.)Ivan Armanda, Zagrebački nadbiskup Alojzije Stepinac i Družba sestara Naše Gospe (sadrži prijepis pisama nadbiskupa Alojzija Stepinaca upućenih redovnicama iz Družbe sestara Naše Gospe), Tkalčić 20/2016.
 Posljednje propovijedi iz sužanjstva : od Božića 1959. do Svijećnice 1960. (2019.)Alojzije Stepinac, Posljednje propovijedi iz sužanjstva : od Božića 1959. do Svijećnice 1960. / Letzte Predigten aus der Gefangenschaft : von Weihnachten 1959. bis Mariä Lichtmess 1960. (priredili Juraj Batelja i Claudia Stahl), Juraj Batelja, Zagreb, 2019. (206 str.), ISBN 9789539821775; Knjiga sadrži deset posljednjih Stepinčevih propovijedi.Predstavljena knjiga "Kardinal Alojzije Stepinac: Posljednje propovijedi iz sužanjstva, od Božića 1959. do Svijećnice 1960.", objavljeno 18. prosinca 2019. (Internet Archive), pristupljeno 30. travnja 2021.
 Dnevnički zapisi Alojzija Stepinca : 1934. – 1945. : iz arhiva UDBA-e (2020.)Željko Karaula (priredio), Dnevnički zapisi Alojzija Stepinca : 1934. - 1945. : iz arhiva UDBA-e, Despot Infinitus, Zagreb, 2020. (534 str.), ISBN 9789538218668; Knjiga se temelji na prijepisu rukopisa Stepinčeva Dnevnika koji je napravila UDBA između 1950. i 1952. godine ili nešto kasnije i nalazi se u Hrvatskom državnom arhivu. Pojedini dijelovi Dnevnika preuzeti su iz feljtona tjednika Danas u kojem su tijekom 1989. i 1990. godine objavljivani, te iz knjiga Juraja Batelje koje je on objavljivao poslije 2000. godine. U bilješkama su doneseni kratki životopisi osoba koje se u Dnevniku spominju, a na kraju knjige nalaze se zapisnici sa salušanja nadbiskupa Alojzija Stepinca nakon njegova prvog uhićenja 1945. godine i dva elaborata UDBA-e o Stepincu.

Štovanje i spomen
Sluga Božji Alojzije Stepinac
Dana 14. studenoga 1969. godine nadbiskup Franjo Kuharić od Kongregacije za kauze svetaca zatražio je mišljenje o prikladnosti trenutka za početak postupka za proglašenje svetim kardinala Stepinca. Nakon toga kardinal Franjo Šeper i nadbiskup Franjo Kuharić 17. veljače 1979. godine papi Ivanu Pavlu II. upućuju molbu za proglašenje blaženim kardinala Alojzija Stepinca. Postupak je započeo 4. prosinca 1980. u Rimu, ali zbog povijesno-političkih okolnosti odvijao se u tajnosti. Postulatori tijekom trajanja kauze bili su Antonio Cairoli i Juraj Batelja.Pripravni postupci, stepinac.zg-nadbiskupija.hr (HAW)Otvorenje postupka, stepinac.zg-nadbiskupija.hr (HAW)

Tijekom postupka prikupljena su svjedočanstva svjedoka te dokumenti, bibliografija i drugi tiskani materijali iz više od stotinu arhiva. Kardinal Franjo Kuharić imenovao je povijesnu i teološku komisiju koje su proučile sve spise sluge Božjega te svu dokumentaciju o njemu i dale svoj sud o pravovjerju i ćudoređu u spisima kardinala Stepinca. Na zahtjev stručnjaka povjesničara izvršena je i ekshumacija i analiza zemnih ostataka kardinala, zbog sumnje da je u zatvoru u Lepoglavi bio otrovan. Sud stručnjaka proslijeđen je Kongregaciji za kauze svetaca.

Pošto su utvrđeni elementi mučeništva imenovan je dodatni sud o mučeništvu kardinala. Nakon provedenog postupka zaključeno je kako je, osim što predstavlja sjajan primjer kršćanskih i biskupskih vrlina, i istinski mučenik katoličke vjere. Dana 3. srpnja 1998. u Konzistorijalnoj dvorani Apostolske palače u Vatikanu pročitan je Dekret o mučeništvu Sluge Božjega Alojzija Stepinca i najavljeno njegovo proglašenje blaženikom i mučenikom u Mariji Bistrici.Postupak o životu, krepostima i glasu svetosti sluge Božjega, stepinac.zg-nadbiskupija.hr (HAW)Dodatni postupak i potvrda mučeništva, stepinac.zg-nadbiskupija.hr (HAW)Dekret o mučeništvu Sluge Božjega Alojzija Stepinca, stepinac.zg-nadbiskupija.hr (HAW)

Blaženi Alojzije Stepinac
Papa Ivan Pavao II. proglasio je Stepinca blaženim u Mariji Bistrici, 3. listopada 1998. godine, pred mnoštvom od oko 500.000 vjernika. Njegov spomendan, Stepinčevo, slavi se 10. veljače.

Na proslavi Stepinčeva u Rimu 2014. godine u rimskoj hrvatskoj crkvi sv. Jeronima prefekt vatikanske kurijalne Kongregacije za kauze svetih, kardinal Angelo Amato, obznanio je da je nadležna liječnička komisija utvrdila slučaj čudesnog ozdravljenja po zagovoru bl. Stepinca, te da je o tome obavijestio papu Franju. Time je kongregacija završila postupak i predstoji papino donošenje formalne odluke da se Stepinca uvrsti u kalendar svetaca i odredi datum kanonizacije.

 Titular i patron
Nakon proglašenja Alojzija Stepinca blaženim nekoliko novoosnovanih hrvatskih župa ima ga za titulara. To su župe blaženog Alojzija Stepinca u zagrebačkoj Trnjanskoj Savici, Dugoj Resi, Koprivnici, Milanovcu, Rakitju, Novskoj, Slavonskom Brodu i Velikoj Gorici.

U župnoj crkvi Presvetog Srca Isusovog u Porto-Novu, Benin, gdje je dugo župnikom bio vlč. Franjo Jačmenica, ugrađene su relikvije bl. Alojzija Stepinca u oltar prilikom posvete crkve. Reprezentativna crkva je uređena i gotovo u cijelosti izgrađena za župnikovanja vlč. Franje.Varaždinska biskupija Marko Đurin: Varaždinska biskupija - Nakon svećeničkog ređenja u Africi vlč. Odilon imenovan misionarom u Hrvatskoj, 21. kolovoza 2009. (pristupljeno 4. studenoga 2016.)

Hrvatsko kanonističko društvo odabralo je blaženog Alojzija Stepinca za svog zaštitnika.Statut Hrvatskoga kanonističkog društva

Spomen-dom i muzej blaženog Alojzija Stepinca
U krašićkom župnom dvoru u kojem je Alojzije Stepinac boravio i radio posljednjih godina života i u kojem je preminuo uređena je spomen-soba sa zbirkom posvećena uspomeni na njega. U početku su javnosti bile dostupne dvije prostorije u kojima je blaženi Alojzije kardinal Stepinac, nadbiskup zagrebački, provodio zatočeničke godine kućnog pritvora, a nakon obnove cijeli kompleks je pretvoren u Spomen-dom. Zbirka sadrži namještaj i predmete kojima se kardinal koristio, fotografije, portret sa suđenja, njegove osobne predmete, oltar za svetu misu, misno ruho i posuđe, kardinalovu posmrtnu masku i druge predmete.Spomen-soba blaženog Alojzija Stepinca, Krašić, hvm.mdc.hr (Internet Archive), pristupljeno 4. svibnja 2021.IZ STEPINČEVOG KRAŠIĆA - Spomen-dom bl. Alojzija Stepinca u Krašiću, hkm.hr, objavljeno 6. veljače 2021., pristupljeno 4. svibnja 2021.

Zagrebačka nadbiskupija 1995. godine otvorila je za javnost spomen-zbirku Sluge Božjega Alojzija Stepinca koja je bila je smještena u prizemlju nadbiskupskog dvora, u dvorištu iza katedrale. Dvanaest godina kasnije građa zbirke premještena je u novouređeni muzejski prostor u dijelu nadbiskupske palače poznatijem kao kula Nebojan. U muzeju se čuvaju dokumenti i predmeti kojima se za života služio kardinal Stepinac te fotografije vezane za njegov život i djelovanje.Muzej Blaženog Alojzija Stepinca, HAW, arhivirano sa www.infozagreb.hr, pristupljeno 12. veljače 2019.
Spomenici, toponimi, ustanove i organizacije nazvane po Stepincu

 Spomenici
Alojziju Stepincu u čast podignuto je niz spomenika i spomen-ploča. U Hrvatskoj se spomenici, kipovi, poprsja i reljefi posvećeni Stepincu nalaze u Baškoj Vodi, Benkovcu, Čakovcu, Fažani, Krašiću, Mariji Bistrici, Rozgi nedaleko Zagreba, Novalji, Osijeku, Velikom Trgovišću i Zagrebu (Utrina i Vrapče). Izvan Hrvatske Stepinčev spomenik nalazi se ispred katedrale sv. Patrika u Melbourneu, Australija.

 Toponimi
U Hrvatskoj su po Stepincu imenovane ulice u Bibinjama, Belom Manastiru, Bjelovaru, Dubrovniku, Dugopolju, Kninu, Krapini, Krku, Kutini, Maloj Subotici, Novoj Gradiški, Ogulinu, Osijeku, Pagu, Pakoštanima, Podstrani, Požegi, Privlaci, Samoboru, Selnici, Slavonskom Brodu, Splitu, Stobreču, Rovišću, Trogiru, Varaždinu, Velikoj Gorici, Velikoj Pisanici, Vinkovcima, Virovitici,Vukovaru i Zaprešiću. Stepinčevo ime nose trgovi u Gospiću, Jastrebarskom, Karlovcu i Novalji. U Sinju postoji Šetalište Alojzija Stepinca, a u Marini se nalazi Obala kardinala Alojzija Stepinca.

Izvan Hrvatske u američkom gradu Chicagu od 1999. godine postoji ulica Cardinal Stepinac Way.Hrvatska župa sv. Jeronima u Chicagu: Puta Kardinala Stepinca  Preuzeto 5. siječnja 2012. U Bosni i Hercegovini Stepinčevo ime nose ulice u Glamoču, Ljubuškom, Mostaru i Širokom Brijegu.

 Ustanove i organizacije
Stepinčevo ime nosi više ustanova i kulturnih i prosvjetnih društava:
 Srednja škola nadbiskupa Alojzija Stepinca (Archibishop Stepinac High School) djeluje od 1948. godine u White Plainsu, New York (SAD) Archibishop Stepinac High School: History  Preuzeto 5. siječnja 2012.
 Hrvatska škola Kardinal Stepinac, Chicago (SAD)
 Hrvatska katolička škola kardinal Stepinac, Toronto, (Kanada)http://www.torontozupa.com/site/parish-organizations/the-croatian-catholic-school
 Osnovna škola Alojzija Stepinca, ZagrebOsnovna škola Alojzija Stepinca, Zagreb , pristupljeno 10. veljače 2018.
 Osnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićOsnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, pristupljeno 10. veljače 2018.
 Naselje kardinala Stepinca (Cardinal Stepinac Village), dom i i njegovalište umirovljenika u St. Johns Parku, Sydney (Australija)
 Dječji centar kardinal Stepinac, Port-au-Prince (Haiti)
 Hrvatsko australsko društvo kardinal Alojzije Stepinac, Geelong (Australija)http://ahdgeelong.com.au/
 Tamburaški orkestar Kardinal Stepinac, Vancouver (Kanada)
 Hrvatski kulturni klub "Kardinal Stepinac", New York (SAD)

 Glasnik Blaženi Alojzije Stepinac
Glasnik je kao četvrtgodišnjak počeo izlaziti 1994. godine pod nazivom Glasnik Sluge Božjega Alojzija Stepinca.Glasnik Sluge Božjega Alojzija Stepinca : glasnik Postulature, uređuje i odgovara Juraj Batelja, Postulatura Sluge Božjega Alojzija Stepinca, Zagreb, 1994., ISSN 13318284 Iste godine naziv se mijenja u Sluga Božji Alojzije StepinacSluga Božji Alojzije Stepinac : glasnik Postulature, ISSN 13312529 Nakon beatifikacije 1998. godine časopis mijenja naziv u Blaženi Alojzije StepinacBlaženi Alojzije Stepinac : glasnik Postulature, ISSN 13319124 i izlazi tromjesečno. Urednik časopisa od početka izlaženja je Juraj Batelja. Glasnik donosi vijesti vezane za postupak kanonizacije, priloge vezane uz život i djelovanje nadbiskupa Alojzija Stepinca, kao i svjedočanstva o uslišanjima molitava upućenih blaženiku.
 U umjetnosti
 Kardinalovo srce, roman Nevenke Nekić
 Gospodine, u Tebi je moja nada, kazališni komad o suđenju Stepincu kojeg je napisao i režirao Ante Vicanbljesak.info: Preminuo glumac Ante Vican, bljesak.info, 22. ožujka 2014.
 Neukrotivi kardinal (2014.), dokumentarni film
 Alojzije Viktor Stepinac (2019.), dokumentarno-igrani film
 Stepinac: kardinal i njegova savjest (2020.), dokumentarni film
 Utjelovljena laž (Mendacium incarnatum, 2021.), kratkometražni dokumentarni filmScenarist filma je Davor Trbušić, a redatelj Ivan Crnjak. Fim opisuje odnos jugoslavenskog komunističkog režima prema Alojzju Stepincu. Nastao je u sklopu projekta Zaboravljeni vođe koji su stvarali našu Europu (Forgotten Leaders Who Built Our Europe) kluba zastupnika Europskih konzervativaca i reformista u Europskom parlamentu. Dostupan je na stranicama Večernjeg lista: https://www.vecernji.hr/vijesti/vecernji-list-ekskluzivno-prikazuje-u-cetvrtak-u-9-sati-pogledajte-film-o-alojziju-stepincu-1506024 (www.vecernji.hr, objavljeno 8. srpnja 2021., pristupljeno 10. srpnja 2021.)

 Zanimljivosti
 Stepincu je, kao prvom katoličkom blaženiku koji se popeo na Triglav (1936. godine, dok je bio zagrebački nadbiskup-koadjutor), u crkvici na Kredarici, 300 metara ispod vrha, 5. kolovoza 2006. godine postavljena spomen-ploča.Alojzije Stepinac – jedini crkveni velikodostojnik na Triglavu, članak u Novom listu, 7. srpnja 2006. Preuzeto 5. siječnja 2012.Slika spomen-ploče, slovenski-rod.javnost.si, pristupljeno 24. kolovoza 2021.
 Stepinčevog su brata 1943. ubili nacisti "zbog veza s partizanima".
 Dvaput je (1970. i 1994.) bila pokrenuta inicijativa da za svoje zasluge u spašavanju Židova Stepinac dobije izraelsko priznanje Pravednik među narodima, ali je oba puta odbijeno. (Vidi članak Stepinac i Židovi)

 Literatura

 Juraj Batelja: Blaženi Alojzije Stepinac - svjedok Evanđelja ljubavi, Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, II. dopunjeno izdanje 2010.,  (cjelina)Josip Kajinić, Juraj Batelja, Blaženi Alojzije Stepinac – svjedok Evanđelja ljubavi. Životopis, dokumenti i svjedočanstva – prije, za vrijeme i nakon Drugog svjetskog rata. Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb 2010.., Časopis za suvremenu povijest 3/2011

 Svezak 1: Životopis (580str.), ISBN 9789537441128
 Svezak 2: Dokumenti I :br. 1. – 399. : (1933. – 1943.) (651 str.), ISBN 9789537441135
 Svezak 3: Dokumenti II : br. 400. – 691. : (1944. – 1998.) (643 str.), ISBN 9789537441142

 Aleksa Benigar: Alojzije Stepinac – hrvatski kardinal, II. izdanje, Zagreb: Glas Koncila, 1993. (883 str.)Prvo izdanje: ZIRAL, Rim, 1974. (939 str.))
Dnevnik Diane Budisavljević 1941–1945, Zagreb: Hrvatski državni arhiv – Javna ustanova Spomen područje Jasenovac, 2003.
 Ivan Gabelica: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada, Zagreb, 2007. (435 str.), ISBN 9789539594105Tomislav Jonjić, Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, Pilar 1/2008.

Prethodno objavljivano kao podlistak u časopisu Politički zatvorenik, glasilu Hrvatskog društva političkih zatvorenika. Prvi nastavak objavljen je u broju 143., u veljači 2004., a završni, četrdeseti, u broju 186., u rujnu 2007. godine. Neki od nastavaka dostupni su u Hrvatskom arhivu weba:

 Mladi Stepinac kao jugoslavenski dragovoljac (3) Politički zatvorenik 145/2004.
 Stepinac u kraljevskoj Jugoslaviji (4), Politički zatvorenik 146/2004.
 Broj Hrvatska u doba šestosiječanjske diktature (5), Politički zatvorenik 147/2004.
 Broj Snažno nezadovoljstvo jugoslavenskim režimom (6), Politički zatvorenik 148-149/2004.
 Borba oko konkordata s Katoličkom Crkvom (7), 150/2004. Politički zatvorenik
 Stepinac i jugoslavenska država (8), Politički zatvorenik 151/2004.
 Stepinac i Hrvatska seljačka stranka (9), Politički zatvorenik 152/2004.
 Nezadovoljstvo Banovinom Hrvatskom (10), Politički zatvorenik 153/2004.
 Pokušaji manipulacije Stepinčevim imenom (17), Politički zatvorenik 160-161/2005.
 "ja bih bio ništarija, kad ne bih osjetio bilo hrvatskog naroda..." (18), Politički zatvorenik 162/2005.
 Hrvatska državna vlast i blaženi Alojzije Stepinac (19), Politički zatvorenik 163/2005.
 Nezavisna Država Hrvatska nije tražila smjenjivanje zagrebačkog nadbiskupa! (20.), Politički zatvorenik 164/2005.
 Odnos između Stepinca i hrvatskih državnih vlasti bio je korektan i prijateljski! (21), Politički zatvorenik 165/2005.
 Izmišljotine o planiranju atentata na Stepinca (22), Politički zatvorenik 166/2006.
 Kriza u odnosima državnih i crkvenih vlasti (23), Politički zatvorenik 167/2006.
 Stepinac protivnik svih zločina i branitelj svih ugroženih osoba (27), Politički zatvorenik 171/2006.
 Pojedinačna i skupna umorstva na ulici, u vlaku, na granici i sl. (28), Politički zatvorenik 172-173/2006.
 Srpski zločini od početka travanjskoga rata 1941. do uspostave vlasti Nezavisne Države Hrvatske (29), Politički zatvorenik 174/2006.
 Neizazvani su srpski zločini izazvali hrvatsku odmazdu (30), Politički zatvorenik 175/2006.
 Stepinčeva osuda srpskih zločina i hrvatske odmazde (31), Politički zatvorenik 176/2006.
 Vjerski prijelazi – uloga Crkve i države (32), Politički zatvorenik 177/2006.
 Stepinac prema nacional-socijalizmu i komunizmu (38), Politički zatvorenik 183/2007.
 Nadbiskup Stepinac prema partizanstvu (39), Politički zatvorenik 184-185/2007.
 Nadbiskup Stepinac i Nezavisna Država Hrvatska: zaključne napomene (40), Politički zatvorenik 186/2007.

 Vladimir Horvat: Kardinal Alojzije Stepinac, mučenik za ljudska prava, Meridijani, Zagreb-Samobor-Krašić, 2008. (323 str.), Josip Kajinić Vladimir Horvat, Kardinal Alojzije Stepinac..., Časopis za suvremenu povijest 1/2009.Agneza Szabo, Vladimir Horvat, Kardinal Alojzije Stepinac..., Obnovljeni život 3/2008.
 Krišto, Jure (1): Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska, Knjiga prva, Zagreb: Hrvatski institut za povijest – Dom i svijet, 1998.
 Krišto, Jure (2): Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska. Dokumenti, Knjiga druga, Zagreb: Hrvatski institut za povijest – Dom i svijet, 1998.
 Krišto, Jure (3): Sukob simbola. Politika, vjere i ideologije u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, Zagreb: Nakladni zavod Globus, 2001.
Matković, Hrvoje: Povijest Nezavisne Države Hrvatske, Zagreb: Naklada P.I.P. Pavičić, 2002.
 Vinko Nikolić (priredio), Stepinac mu je ime. Zbornik uspomena, svjedočanstava i dokumenata (I-II), Zagreb: Kršćanska sadašnjost, 1991. (Prvo izdanje: Knjižnica Hrvatske revije, Barcelona, 1978.)
 Svezak 1: 459 str.,
 Svezak 2: 582 str.,
 Nikola Rušinović: Moja sjećanja na Hrvatsku, Zagreb: Meditor, 1996. (318 str.), ISBN 9536300087

 Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.)'', Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, 2006., , II. izdanje: 2011. (900 str.), ISBN 9789537441166Božidar Nagy, Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću..., Obnovljeni život 4/2021.

 Izvori

 Poveznice
 Katolička crkva u NDH
 Katoličanstvo u Hrvata
 Stepinac i Židovi
 József Mindszenty
 Óscar Romero

 Vanjske poveznice
Ostali projekti

Mrežna mjesta
 Blaženi Alojzije Stepinac, službeno mrežno mjesto
 Glasnik blaženog Alojzija Stepinca, časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca

 Bibliografija o bl. Alojziju Stepincu
 Nadbiskup Alojzije Stepinac u izvješćima Njemačkog poslanstva u Zagrebu, Josip Kolanović
 Uznički dani bl. kardinala Alojzija Stepinca Glas Koncila br. 6. – 10. 2008. g. str.25
 Svi hrvatski kardinali, IKA, 24. listopada 2003., IKA P - 63684/10
 Croative.net  (VIDEO) Uz blagdan Stepinčeva: Kardinalov govor na sudu
 Alojzije Sterpinac: Pisma zaručnici
Predstavljenje knjige Esther Gitman (američka povjesničarka židovskog podrijetla, koja je preživjela holokaust) “Alojzije Stepinac – Pillar of Human Rights”, Hrvatsko katoličko sveučilište, 2019.

Kategorija:Hrvatski blaženici
Kategorija:Hrvatski kardinali
Kategorija:Katolička crkva i NDH
Kategorija:Životopisi, Jastrebarsko

Kategorija:Krašić

Alojzije Stepinac (Brezarić krašića, 8 May 1898.

Bl. Alojzije Stepinac
|Kronološki pregled|
Blaženi Alojzije Viktor Stepinac, zagrebački nabiskup i kardinal
8. svibnja 1898. Alojzije Stepinac rođen je u Brezariću, župa Krašić, udaljenom 50 km od Zagreba. Hrvatska je tada bila dio Austro-Ugarske Monarhije.
Ljeto 1916. Poslije mature u Zagrebu unovačen je u Prvi svjetski rat, na talijansko bojište, gdje je zarobljen. Kasnije je kao dragovoljac otišao na Solunsko bojište.
Proljeće 1919. Vraća se u Krašić i posvećuje se poljoprivredi. To je razdoblje važnih odluka. Upisuje fakultet i zaručuje se (1923.).
Srpanj 1924. Odlučuje postati svećenik.
28. listopada 1924. Poslan je u Papinski zavod Germanicum et Hungaricum u Rimu. Pohađa Papinsko sveučilište Gregorianu sedam godina i na njemu završava studij doktoratom iz filozofije i teologije.
26. listopada 1930. Na svetkovinu Krista kralja u Rimu zaređen je za svećenika. S njim je zaređen i Franjo Šeper (rođen 1905.), koji je 5. ožujka 1960. postao njegov nasljednik na stolici zagrebačkih nadbiskupa. Mladu misu slavio je 1. studenoga u bazilici svete Marije Velike.
19. srpnja 1931. Slavi mladu misu u Krašiću.
1. listopada 1931. Postaje nadbiskupski ceremonijar.
24. prosinca 1931. Na njegov prijedlog osniva se Caritas Zagrebačke nadbiskupije.
28. svibnja 1934. Papa Pio XI. imenuje ga nadbiskupom koadjutorom s pravom nasljedstva nadbiskupa Antuna Bauera. Njegovo biskupsko geslo je: In te Domine, speravi! (U tebe se, Gospodine, uzdam!)
24. lipnja 1934. Zaređen je za nadbiskupa koadjutora. Odmah započinje s aktivnim djelovanjem. Posjećuje mnoge župe i promiče tradicionalno hodočašće u svetište Mariju Bistricu.
Srpanj 1937. Hodočašće u Svetu Zemlju.
7. prosinca 1937. Umire nadbiskup Bauer i Stepinac postaje zagrebačkim nadbiskupom. Neumorno se zauzima za ljudska prava, prvo u Kraljevini Jugoslaviji, a zatim tijekom Drugoga svjetskog rata u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj. Za nacističke okupacije nije se plašio javno i hrabro braniti prava progonjenih Srba, Židova, Roma te politički progonjenih Hrvata.
17. svibnja 1945. Nadbiskup Stepinac uhićen je prvi put, devet dana nakon što su komunisti došli na vlast. Pušten je 3. lipnja.
22. rujna 1945. Zajedničko pastoralno pismo hrvatskih biskupa ukazuje na postojanje komunističkog nasilja.
4. studenoga 1945. Pokušaj ubojstva Stepinca u Zaprešiću. Primoran je prekinuti pastoralne pohode izvan Zagreba.
18. rujna 1946. U 5 sati i 30 minuta uhićen je u Nadbiskupskom dvoru dok se pripremao za misu.
30. rujna 1946. Počeo je montiran sudski proces.
3. listopada 1946. Stepinac je održao smiren, ali odlučan govor na suđenju. Pedeset i dvije godine kasnije, na isti dan, papa Ivan Pavao II. proglasio je Stepinca blaženim.
11. listopada 1946. Komunistički sud osudio je Stepinca na 16 godina zatvora i gubitak svih građanskih prava na pet godina.
19. listopada 1946. Zatočen je u zatvor u Lepoglavi.
5. prosinca 1951. Premješten je u kućni pritvor u krašićki župni dvor, gdje ostaje do smrti.
25. rujna 1952. Objavljen dokument Non licet, u skladu s kojim biskupi zabranjuju učlanjenje u svećeničko udruženje koje su osnovali komunisti s namjerom uništenja jedinstva Katoličke Crkve.
12. siječnja 1953. Papa Pio XII. imenovao je Stepinca kardinalom.
10. veljače 1960. Stepinac umire u Krašiću.
13. veljače 1960. Sprovodna misa u zagrebačkoj katedrali, gdje je i pokopan.
17. veljače 1960. Papa Ivan XXIII. drži snažnu propovijed tijekom mise zadušnice u bazilici sv. Petra.
4. prosinca 1980. Započeo je proces kanonizacije. Prvi korak je učinio mons. Franjo Kuharić 14. studenog 1969., tad apostolski administrator Zagrebačke nadbiskupije. Posebnu molbu svetom ocu za kanonizaciju podnijeli su 17. veljače 1979. Stepinčevi nasljednici: kardinal Franjo Šeper, tada prefekt Kongregacije za nauk vjere, u Rimu i nadbiskup Franjo Kuharić u Zagrebu.
14. veljače 1992. Hrvatski sabor ukinuo je osudu protiv Stepinca.
10. rujna 1994. Za prvoga pastoralnog pohoda Hrvatskoj u Zagrebu papa Ivan Pavao II. molio je na Stepinčevu grobu. Govor svetog oca o Stepinčevoj neustrašivosti pozdravljen je dugim pljeskom.
3. listopada 1998. Prigodom drugoga pastoralnog pohoda Hrvatskoj papa Ivan Pavao II. proglasio je Stepinca blaženim u Hrvatskom --nacionalnom svetištu Majke Božje Bistričke u Mariji Bistrici.

Question: what is the name of stepinac in spanish

Alojzije Stepinac (Brezarić krašića, 8 May 1898.

Question: when did stepinac die in kazakhstan

Question: in which year did stepinac die

Question: who is considered the father of stepinac

who is considered the father of stepinac

Question: what name is given to the assassin who killed his way out of a gangrenous

what name is given to the assassin who killed his way out of a gangrenous

Question: when did stepinac die and what year

Question: where did the term stepinac come from

Brezarić pokraj Krašića , 8 . svibnja 1898

Alojzije Stepinac ( Brezarić krašića , 8 May 1898 .

Alojzije Stepinac (Brezarić pokraj Krašića, 8. svibnja 1898.

Alojzije Stepinac (Brezarić pokraj Krašića, 8. svibnja 1898.

Alojzije Stepinac (Brezarić krašića, 8 May 1898.

Alojzije Stepinac (Brezarić krašića, 8 May 1898.

As a clearly declared anti-communist and a prominent Catholic prelate that supported the establishment of the Independent State of Croatia, he was seen as an obvious opponent of the communist regime in the renewed Yugoslavia under the communist power.

After rejecting the separation of the Catholic Church in Croatia from the Vatican, from the Communist regime on October 11, 1946, he was sentenced in an extremely irregular court proceedings to 16 years in prison and forced work according to the accusation of cooperation with the occupant, participation in violent “crossings” of citizens of the Orthodox religion, performance of the duty of the military vicer of the NDH, participation in the ruin of the newly established order and responsibility for the work of the whole Catholic clergy in Croatia and Yugoslavia during the war.

Pregledni rad
OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE
Dominik Andreić
Puni tekst: hrvatski pdf 571 Kb
str. 91-112
preuzimanja: 1.879
APA 6th Edition
Andreić, D. (2019). OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE. Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, 12 (1), 91-112. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/233354
MLA 8th Edition
Andreić, Dominik. "OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE." Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, vol. 12, br. 1, 2019, str. 91-112. https://hrcak.srce.hr/233354. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Andreić, Dominik. "OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE." Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku 12, br. 1 (2019): 91-112. https://hrcak.srce.hr/233354
Harvard
Andreić, D. (2019). 'OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE', Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, 12(1), str. 91-112. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/233354 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Andreić D. OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE. Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku [Internet]. 2019 [pristupljeno 11.10.2022.];12(1):91-112. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/233354
IEEE
D. Andreić, "OKOLNOSTI SUDENJA ZAGREBAČKOM NADBISKUPU ALOJZIJU STEPINCU, ANALIZA SUDSKOGA SPISA I PRAVNE ODRŽIVOSTI PRESUDE", Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, vol.12, br. 1, str. 91-112, 2019. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/233354. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Rad proučava montirani
proces protiv nadbiskupa i kardinala
Alojzija Stepinca. Na početku
rada u kratkom je životopisu objašnjeno
Stepinčevo djelovanje u
međuratnom razdoblju, razdoblju
Drugoga svjetskoga rata te u vrijeme
poraća, neposredno prije sudskoga
procesa. Opisana je pojava
križara, nastojanja komunističkih
vlasti u učvršćivanju vlasti i kompromitiranju
oporbe te okolnosti
dovođenja Stepinca pred sud. Analiziran
je sudski spis na temelju optužnice,
ispitivanja Stepinca i presude, iz kojih se očituje atmosfera i
način postupanja. Rad sadržava i analizu pravne održivosti presude na
temelju koje su iznesene nepravilnosti sudskoga procesa i presude koja
krši načelo zakonitosti.
Ključne riječi
Alojzije Stepinac, poraće Drugoga svjetskoga rata, montirani proces, križari, Katolička Crkva
Hrčak ID:
233354
URI
https://hrcak.srce.hr/233354
Posjeta: 2.340 *

Question: when did stepinac leave the communist regime

11 . listopada 1946 . godine osuđen je u krajnje neregularnom sudskom postupku na 16 godina zatvora i prisilnog rada prema optužnici za suradnju s okupatorom , sudjelovanja u nasilnim „ prekrštavanjima “ građana pravoslavne vjeroispovijesti , obnašanja dužnosti vojnoga vikara NDH , sudjelovanja u rušenju

As a clearly declared anti-communist and a prominent Catholic prelate that supported the establishment of the Independent State of Croatia, he was seen as an obvious opponent of the communist regime in the renewed Yugoslavia under the communist power.

After rejecting the separation of the Catholic Church in Croatia from the Vatican, from the Communist regime on October 11, 1946, he was sentenced in an extremely irregular court proceedings to 16 years in prison and forced work according to the accusation of cooperation with the occupant, participation in violent “crossings” of citizens of the Orthodox religion, performance of the duty of the military vicer of the NDH, participation in the ruin of the newly established order and responsibility for the work of the whole Catholic clergy in Croatia and Yugoslavia during the war.

when did stepinac leave the communist regime

Question: how long was stepinac in prison

Question: in which country was stepinac sentenced to 16 years imprisonment in 1946

in which country was stepinac sentenced to 16 years imprisonment in 1946

Question: what did stepinac support

Question: from which organization did stepinac reject the separation of the catholic church in cro

from which organization did stepinac reject the separation of the catholic church in cro

Question: how many years was stepinac sentenced to in 1946

how many years was stepinac sentenced to in 1946

As a clearly declared anti - communist and a prominent Catholic prelate that supported the establishment of the Independent State of Croatia , he was seen as an obvious opponent of the communist regime in the renewed Yugoslavia under the communist power .

After rejecting the separation of the Catholic Church in Croatia from the Vatican , from the Communist regime on October 11 , 1946 , he was sentenced in an extremely irregular court proceedings to 16 years in prison and forced work according to the accusation of cooperation with the occupant , participation in violent “ crossings ” of citizens of the Orthodox religion , performance of the duty of the military vicer of the NDH , participation in the ruin of the newly established order and responsibility for the work of the whole Catholic clergy in Croatia and Yugoslavia during the war .

Kao jasno deklarirani antikomunist i istaknuti katolički prelat koji je podržao osnivanje Nezavisne Države Hrvatske, bio je promatran kao očiti protivnik komunističkog režima u obnovljenoj Jugoslaviji pod komunističkom vlašću. Nakon što je odbio odvajanje Katoličke Crkve u Hrvatskoj od Vatikana, od komunističkog režima 11. listopada 1946. godine osuđen je u krajnje neregularnom sudskom postupku na 16 godina zatvora i prisilnog rada prema optužnici za suradnju s okupatorom, sudjelovanja u nasilnim „prekrštavanjima“ građana pravoslavne vjeroispovijesti, obnašanja dužnosti vojnoga vikara NDH, sudjelovanja u rušenju novouspostavljenoga poretka te odgovornosti za rad čitavoga katoličkoga klera u Hrvatskoj i Jugoslaviji za vrijeme rata.

Kao jasno deklarirani antikomunist i istaknuti katolički prelat koji je podržao osnivanje Nezavisne Države Hrvatske, bio je promatran kao očiti protivnik komunističkog režima u obnovljenoj Jugoslaviji pod komunističkom vlašću.

Nakon što je odbio odvajanje Katoličke Crkve u Hrvatskoj od Vatikana, od komunističkog režima 11. listopada 1946. godine osuđen je u krajnje neregularnom sudskom postupku na 16 godina zatvora i prisilnog rada prema optužnici za suradnju s okupatorom, sudjelovanja u nasilnim „prekrštavanjima“ građana pravoslavne vjeroispovijesti, obnašanja dužnosti vojnoga vikara NDH, sudjelovanja u rušenju novouspostavljenoga poretka te odgovornosti za rad čitavoga katoličkoga klera u Hrvatskoj i Jugoslaviji za vrijeme rata.

As a clearly declared anti-communist and a prominent Catholic prelate that supported the establishment of the Independent State of Croatia, he was seen as an obvious opponent of the communist regime in the renewed Yugoslavia under the communist power. After rejecting the separation of the Catholic Church in Croatia from the Vatican, from the Communist regime on October 11, 1946, he was sentenced in an extremely irregular court proceedings to 16 years in prison and forced work according to the accusation of cooperation with the occupant, participation in violent “crossings” of citizens of the Orthodox religion, performance of the duty of the military vicer of the NDH, participation in the ruin of the newly established order and responsibility for the work of the whole Catholic clergy in Croatia and Yugoslavia during the war.

As a clearly declared anti-communist and a prominent Catholic prelate that supported the establishment of the Independent State of Croatia, he was seen as an obvious opponent of the communist regime in the renewed Yugoslavia under the communist power.

After rejecting the separation of the Catholic Church in Croatia from the Vatican, from the Communist regime on October 11, 1946, he was sentenced in an extremely irregular court proceedings to 16 years in prison and forced work according to the accusation of cooperation with the occupant, participation in violent “crossings” of citizens of the Orthodox religion, performance of the duty of the military vicer of the NDH, participation in the ruin of the newly established order and responsibility for the work of the whole Catholic clergy in Croatia and Yugoslavia during the war.

The Rebels of Stepinca indicate that he helped persecuted and persecuted, carried out more than a hundred prosecuted Slovak priests and a large number of sick and hungry children.Horvat, Vladimir: Cardinal Alojzia Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor, Krašić 2008.

He also stated that he protested against the persecution of Jews and Serbs and the implementation of racial laws, and he saved numerous Jews and Serbs.

Nadbiskup Stepinac je 3. listopada 1946. u završnoj riječi na sudu rekao: "Činjenica je, da se u prošlo, ratno vrijeme Crkva morala provlačiti kroz poteškoće kao zmija, a išlo se na ruku srpskom narodu s nakanom da mu se pomogne, kako se dalo i moglo". On je pravodobno ukazivao i prosvjedovao protiv svake nepravde ili nasilja nad svim ljudima, a tako i nad pripadnicima srpskog naroda.
Pravodobne intervencije za stradalnike srpskog naroda
Uz već spomenute osude progona nevinih ljudi za vrijeme Drugoga svjetskog rata koje je nadbiskup Stepinac javno izgovorio s propovjedaonice, donosimo i njegove konkretne akcije pomoći i spašavanja ratnih stradalnika. Odmah nakon osnutka NDH, kad se već bio stišao prvi val progona, došao je k nadbiskupu Stepincu učitelj gosp. Širola iz Sv. Šimuna i javio mu da postoji pogibelj, kako je on saznao iz pouzdanog izvora, da će u noći postrijeljati Srbe taoce u Zagrebu. Nadbiskup, budući da je stvar bila vrlo hitna, nazvao je telefonom već oko 8 sati navečer Predsjedništvo vlade. Budući da je Vlada upravo zasjedala, Nadbiskup je zamolio službenog tajnika da se Vladi odmah poruči ovo: "Nadbiskup je doznao, da bi se noćas imalo strijeljati Srbe taoce iz Zagreba i drugud, koji su u Zagrebu zatvoreni. Ako to stoji, nadbiskup poručuje, da po katoličkom moralu nikada nije dozvoljeno ubijati taoce za krivnje, koje su drugi počinili. To bi bilo poganstvo i ne bi donijelo blagoslova Božjega".
Nadbiskup je jednako žurno i oštro prosvjedovao, kako je to već spomenuto, čim je doznao za navodni pokolj Srba u Glini počinjen 13. svibnja 1941. U tijeku sudske rasprave 1946. Nadbiskup je, upitan što zna o tom zlodjelu u Glini, odgovorio: "Ja sam 1 sat nakon toga upravio pismeni protest Poglavniku i osudio taj zločin". Prema vjerodostojnom svjedočanstvu, nadbiskup Stepinac je uspio spasiti 150 Srpkinja u Glini. Dokument glasi:
"29. srpnja 1941. od smrti je spašeno 150 Srpkinja, koje je toga dana dao u Glini uhapsiti ust. Pukovnik Rolf. Većina njih bile su žene udovice stradalih 13. V. 1941. u glinskoj pravoslavnoj crkvi. Na putu u zatvor sastao ih je glinski župnik Žužek i, na njihovu molbu, smjesta se telefonski obratio na Zagrebačkog Nadbiskupa, nakon toga, što je propao pokušaj, da neposredno intervenira kod Rolfa. Rastumačivši telefonskim putem u nadb. Tajništvu situaciju, župnik Žužek zamolio je hitnu intervenciju. Nakon nekog vremena najavio se kod župnika Rolf, te mu rekao: 'U taj čas dobio sam iz Zagreba nalog da se ispuste sve osobe, koje su prešle na katolicizam. Vi župniče, otići ćete u 2 sata s kot. Predstojnikom Imperom u zatvor te pročitati imena prelaznica, održati njima govor, neka se čuvaju, jer čim bi koja išta pisnula, biti će uhapšena, a onda ne će ničija intervencija pomoći.' Župnik Žužek je izvršio poruku Rolfa i protumačio zatvorenicama kome imaju zahvaliti oslobođenje, te ih pustio na slobodu. Navečer istoga dana doveo je sin tamničara, Krnic, ostale zatvorenice k župniku. Tako je spašeno svih 150 osoba. Još danas imade u Glini i selima oko Gline žena, koje su tom zgodom oslobođene. One se sa zahvalnošću sjećaju zagrebačkog Nadbiskupa, kome duguju svoje živote".
Nadbiskup Stepinac je, kroz sve ratne godine više puta intervenirao kod vlasti NDH radi zaštite "života i slobode stanovnika Korduna i Banije" i tom pučanstvu pružao moguću pomoć. O tome su opširno posvjedočili prognani slovenski svećenici namješteni u župama na Baniji: Jože Škorjanc, Fridrik Ornik, Adolf Pikl, Štefan Kušar i Ludvik Duh. Protiv učestalih Nadbiskupovih intervencija u prilog progonjenih Židova i Srba izdao je dr. Pavelić 26. lipnja 1941. izvanrednu zapovijed i odredbu, u kojoj je najavljeno da će biti izvedeni pred prijeki sud širitelji uznemirujućih vijesti i oni koji bi izvršili kakvo nasilje nad životom i imovinom bilo kojega lojalnog državljanina ili pripadnika NDH. U posljednoj točki pozvao je "sve i svakoga, da se okane bilo kakve intervencije kod bilo koje državne ili slične vlasti u osobnim kao i materijalnim predmetima, jer će se svaka intervencija smatrati sabotažom i postupat će se po propisima prijekog suda".
Posljednja točka je bila uperena upravo protiv nadbiskupa Stepinca, koji je neprestano, svakim danom intervenirao za ugrožene i progonjene Židove, Srbe i druge. No, nadbiskup Stepinac se nije dao zastrašiti. On se i dalje osobno i pismeno obraćao na poglavnika i na druge državne vlasti, kad se radilo o spašavanju nevinih ljudi. Njemu je bilo više stalo do Evanđelja ljubavi, koje je Sin Božji naučavao i naredio vršiti svojim djelima i riječima. Dana 20. srpnja 1941. svećenici iz okolice Siska, okupljeni na proštenju sv. Ilije u Žažini, pismeno su se obratili mons. Stepincu da bi posredovao kod poglavnika da se obustavi deportacija pravoslavnog življa. Nadbiskup je, uz pismo što su ga ovi svećenici napisali poglavniku, 24. srpnja priložio i svoju osobnu preporuku te ih proslijedio naslovniku. U bilješci pri dnu pisma što su ga spomenuti svećenici uputili Nadbiskupu zabilježeno je:
"Nadbiskup se je zauzeo koliko je mogao da se molba uvaži.
Dana 27. srpnja 1941., mons. Stepinac je uputio poglavniku pismo s priloženom promemorijom mons. J. Ujčića, beogradskog nadbiskupa, od 24. lipnja 1941., u kojoj ga je zamolio da intervenira kod vlade NDH kako bi se obuzdao progon srpskog življa u NDH.
Senjski biskup dr. Viktor Burić javio je mons. Stepincu, 5. veljače 1942., da bi se prema dobivenim obavijestima imale sustavno rušiti sve pravoslavne crkve u državi, te da se u Senjskoj biskupiji, u gradu Senju, počelo s rušenjem senjske parohijalne crkve Velike Gospojine. Biskup javlja da sami katolici na to gledaju s negodovanjem. Nadbiskup Stepinac je poslao prijepis toga pisma, 10. veljače 1942., dr. Andriji Artukoviću, ministru unutarnjih poslova, s molbom da zaustavi navedeno rušenje.
Dana 13. veljače dr. Artuković je odgovorio nadbiskupu Stepincu da Ministarstvo ne samo da nije nikada izdalo takav nalog u tom pogledu, nego mu o toj stvari prije toga nije bilo ništa poznato. On je dao velikom županu u Senju nalog da svaki takav možebitni pokušaj najstrože zabrani i spriječi.
Kad se u svibnju 1942. po Kordunu pronijela vijest da će svi preostali pravoslavci biti iseljeni, nadbiskup Stepinac, ne mogavši samo iseljenje spriječiti, pisao je 26. svibnja 1942. dr. Paveliću sljedeće pismo: "U javnost je prodrla vijest o iseljenju pučanstva s Korduna, bez obzira da li je prešlo ili ne u katoličku Crkvu. S tim u vezi zamolili su me čestiti ljudi, da posredujem kod Vas, da barem postupak s djecom bude human, jer djeca nisu kriva što su živa. Nadam se da ćete učiniti sve da se ne povrijedi Zakon Božji, i da će djeca biti potpuno zaštićena".
U propovijedi, na Petrovo 1942. ustvrdio je: "Neka bude ovdje javno rečeno, da je Crkva učinila sve što je u njezinoj moći da tu svoju djecu zaštiti, jer je ne vode nikakvi politički motivi, nego briga za spasenje duša".
Brižan u spašavanju pravoslavnih episkopa i svećenika, Nadbiskup Stepinac nekoliko je puta intervenirao za izbavljenje iz zatvora pravoslavnih episkopa. U svibnju 1941. opetovano se, kako smo već vidjeli, zauzeo za oslobađanje iz zatvora zagrebačkog pravoslavnog metropolita Dositeja koji je doista i pušten na slobodu.
Dana 9. srpnja 1941. beogradski nadbiskup dr. Josip Ujčić napisao je nadbiskupu Stepincu osobno pismo. Nakon što je spomenuo da je kod njega jedan ministar beogradske vlade posredovao za progonjene pravoslavce u NDH, mons. Ujčić je nastavio: "Ja sam ministra obavijestio, kakvo stanovište zauzima u tom nesretnom pitanju katolički episkopat, te se mogao uvjeriti da su biskupi učinili ono što im je diktirala kršćanska ljubav i osjećaj pravednosti. Radi ovih progonstava, koje moramo već sa samog moralnog stanovišta te sa stanovišta reda u zemlji samo žaliti, počeli su nas (katolike) u Srbiji gledati neljubaznim okom. Molim lijepo Vašu Preuzvišenost, kažite vladi u Zagrebu: ako je koji stanovnik, bilo koje mu drago vjere, štogod učinio, ima država i zakone i sudišta, ali neka ide sve u redu, inače će trpjeti ugled države ad intus et ad extra."
Nadbiskup Stepinac je ovo pismo proslijedio dr. Paveliću s izričitom napomenom da se provjere činjenice i postupi u smislu pisma mons. Ujčića.
Nepoznatog datuma, obratio se osobno na nadbiskupa Stepinca pravoslavni episkop Irinej Ćirić za oslobođenje iz logora u Koprivnici brata mu Stevana. Nadbiskup je odmah otišao k poglavniku i zamolio ga da toga čovjeka pusti na slobodu. Već smo vidjeli sadržaj pisma kojim je dr. Josip Ujčić, nadbiskup beogradski, izvijestio nadbiskupa Stepinca pismom od 29. prosinca 1941. da se "gornjokarlovački episkop Sava Trlajić nalazi u Hrvatskoj u zatvoru, navodno u Lepoglavi (?), ili u kojem drugom logoru" i da je nadbiskup Stepinac spremno intervenirao.
Dr. Josip Ujčić je uputio 29. prosinca 1941. nadbiskupu Stepincu i molbu za pomoć srpskim zarobljenicima, koji su se nalazili po logorima. Poslao ga je po gosp. Bogdanu Raškoviću, sekretaru kod "Ministarstva saobraćaja i delegatu crvenog krsta, njemačkog i talijanskog", koji je polazio na razgovor s državnim vlastima NDH, "da bi putem crvenog krsta intervenirao u Zagrebu", a prigodom pravoslavnog Božića, da se uhićene Srbe "po mogućnosti pusti svojim obiteljima, ili da im barem smiju domaći slati pakete, kao što to smiju činiti u Srbiji za svoje zarobljenike u Njemačkoj".
Na dnu toga pisma nadbiskup Stepinac je zabilježio sljedeće: "N. B. Ovaj Srbin iz Beograda bio je kod mene u pratnji njemačkog vojnika iz Beograda, da mu se što ne dogodi. Zahvalio mi je što sam učinio za Srbe i molio za intervenciju /kao gore/. Ja sam mu rekao, da sam protivan masovnim prelazima u Katoličku crkvu, na što mi je odgovorio: ‘Preuzvišeni, nek svi pođu, samo da spasu živote.’ Obećao sam intervenciju i otišao odmah ministru unutarnjih poslova. Kakav je bio kasnije rezultat ne znam, ali smo učinili što smo mogli. - 29. XII. 1941. - Stepinac.
Poduzete intervencije potvrdio je i tajnik nadbiskupa Stepinca vlč. Stjepan Lacković dopisavši ovu napomenu: "Poduzete mjere kod Ministarstva unutarnjih poslova i kod Papinskog legata. 14. 1. 1942. S. L.".
Intervencije za pojedine osobe
Valja istaknuti kako se nadbiskup Stepinac osobno zauzimao i za one ugrožene ljude koje su ustaške ili njemačke vlasti uzimale za taoce. Tako je postupio i u rujnu 1942., kad je oko 200 pravoslavaca kao talaca bilo odvedeno iz Pakraca u Staru Gradišku. Pakrački kateheta vlč. Tomo Sruk hitno je za njih posredovao kod nadbiskupa Stepinca, koji se odmah zauzeo kod poglavnika i uspio da se ti ljudi odmah puste na slobodu.
Dr. Josip Jedlovski, odvjetnik iz Zagreba, 12. listopada 1942. pismeno je zamolio nadbiskupa Stepinca da intervenira za četvoricu seljaka Srba iz Brčkog: Milu Krstića i brata mu Miomira, Milorada Gojakovića i Sidora Stevana, koji su bili osuđeni na smrt. Nadbiskup je odmah intervenirao i 13. listopada javio da je smrtna kazna pretvorena u 10 godina tamnice, odnosno na 2 godine. Dana 9. travnja 1943. dotični osuđenici su pušteni na slobodu.
Krstić Stevan, Gojaković Milorad i Sidor Stjepan 20. travnja 1943. zahvaljuju nadbiskupu Stepincu za izbavljenje iz zatvora sljedećim riječima: "Božja mi je Providnost dala milost, da čestitajući Vašoj Preuzvišenosti Uskrsnuće Kristovo mogu zahvaliti Vašoj Preuzvišenosti radi puštanja na slobodu sve trojice osuđenih, koji se sada nalaze sretni i zadovoljni sa svojom obitelji".
Oni sami mu napisaše sljedeću čestitku: "Čestitamo najsretnije Uskrsne blagdane za dug život za dobro čovječanstva - Zahvalni Mile Krstić i brat Miomir s. r, Milorad Gojaković s. r., Sidor Stevan s. r.". Zahvalili su i suuznici riječima: "Preuzvišeni! Pomilovani i oslobođeni uspješnom intervencijom Vaše Preuzvišenosti u korist naših optuženih drugova Gojakovića Milorada, Sidora Stevana i Krstića Miomira - Tamara Begović, Fehin Klebić, Džemil Ajanović".
Dana 13. listopada 1942. bili su u Bjelovaru osuđeni na smrt kao komunisti - Srbi Vlado (17 godina) i Voja Kureš (16 godina). Nadbiskup je za njih intervenirao i bili su pomilovani.
Dana 16. listopada 1942. je vlč. Augustin Kralj, župnik prelazničke župe Crkveni Bok - Sunja, osobno došao na Nadbiskupski duhovni stol u Zagrebu s napisanom zamolbom, u kojoj je molio poglavnika za hitno oslobađanje iz sabirnog logora svih žitelja Srba pravoslavaca iz prelazničke župe Crkveni Bok - Sunja. Zatražio je osobno audijenciju, a mons. dr. Lach, pomoćni biskup, izvornik je predao poglavniku. Nadbiskup je 25. listopada 1942. pismeno intervenirao kod dr. Andrije Artukovića, ministra pravosuđa i bogoštovlja, tražeći zaštitu za "tri hiljade prelaznika kojima", napomenuo je Nadbiskup, "ne možemo pružiti nikakve zaštite. To nas boli".
Nadbiskup je, čim je doznao da je gđa Marija Milosavljević, supruga Srbina pravoslavca, odvedena u logor, osobno zamolio poglavnika "da se majka siromašne djece oslobodi". Naime, njezin muž je pobjegao u Srbiju, a ona je ostala sama s petero djece. U međuvremenu je Nadbiskup djeci poslao pomoć u novcu i naravi. Ministarstvo je 18. studenoga 1942. javilo Nadbiskupu da će gđa Milosavljević ubrzo biti puštena. Nakon izlaska iz logora ona se pismeno zahvalila Nadbiskupu za iskazanu ljubav prema njezinoj obitelji ovim riječima: "Svi sretni i zadovoljni što ste nam spasili našu milu majčicu mi smo vam neizmjerno zahvalni (…) Vi ste nas kao naš vrhovni pastir spasili u najtežim časovima iz bijede i nevolje i uneli blagostanje u našu kućicu (…) Majka Marija, djeca Josip, Milivoj, Bosiljko, Smiljica i Branko".
U listopadu 1944. zauzimanjem nadbiskupa Stepinca spašeno je pedeset šestero srpske djece iz logora u Jasenovcu. Spašena djeca smještena su po obiteljima ili dobrotvornim ustanovama, ubilježena u popis imenom i prezimenom. Na popisu 372 građana za čije se oslobođenje nadbiskup Stepinac zauzeo u proljeće 1945. nalazilo se i oko 20 pravoslavaca iz Sunje. U Arhivu nadbiskupa Stepinca postoji popis na kojemu je poimence nabrojeno preko 360 ljudi za čije se oslobađanje iz zatvora on zauzeo, a među njima je bilo komunista, Židova i preko 20 Srba. Taj popis je predan i Sudskom vijeću koje je sudilo nadbiskupu Stepincu 1946. godine i nalazi se u dokumentima sudskog stupa.
Nadbiskup je uspio spasiti i smjestiti po obiteljima, karitativnim ustanovama, u nadbiskupskom dvorcu u Brezovici ili u vrtu Nadbiskupskog dvora u Zagrebu preko 7000 srpske siročadi s Kozare.
Godine 1943. prihvatio je i smjestio oko 3000 partizanske djece i oko 5000 djece iz logora po Dalmaciji, među kojom djecom je bilo i djece srpske narodnosti. Dakle, u svemu oko 15.000 djece, od kojih su polovica srpske narodnosti.
Nadbiskup Stepinac je pružao materijalnu i duhovnu pomoć preko Karitasa i uključivanjem pojedinih svećenika koji su pomogli tisućama hrvatskih građana zatočenih u talijanskim logorima; među njima je bilo Hrvata, Srba, Židova i muslimana. Većina njih se godine 1943., zauzimanjem nadbiskupa Stepinca, vratila u domovinu. Riječ je o više od 10.545 registriranih i spašenih osoba.
Dana 25. siječnja 1944. Nadbiskup je pismenim putem posredovao kod dr. Josipa Vragovića, upravitelja redarstva, za sedam pravoslavaca: Svetozara Jankovića, Lazu Mutavdžića, Borivoja Vučetića, Petra Vekića, Ristu Kukurića, Filipa Dokića i Mirka Markovića, koji su nakon dolaska iz talijanskog zatočenja uhićeni. Nadbiskup je u molbi za njihovo pomilovanje naveo da je za njih pronašao i radno mjesto u građevinskom poduzeću "Braća Carnelutti", i bili su oslobođeni.
Dana 27. travnja 1944. obratio se ministru unutarnjih poslova za oslobađanje iz zatvora Radivoja Pribića, veleobrtnika, Srbina pravoslavca iz Zagreba, te Vilka Ježića. U istom dopisu je prosvjedovao zbog pogoršanja životnih uvjeta u logorima.
Zauzimanjem nadbiskupa Stepinca spašen je život mlade Srpkinje Branke Pribić, kćeri bogataša, industrijalca i veletrgovca, Srbina iz Like, kojemu su ustaše najprije izmuzli novac, a onda ga bacili u logor, gdje je bio likvidiran. Kad je bio u opasnosti i život njegove kćeri Branke, gosp. Branko Fučić otišao je nadbiskupu Stepincu i zamolio ga da joj pomogne. O tome on svjedoči sljedeće: "[Nadbiskup] Ništa nije bilježio. Gledao me u oči i rekao mi: ‘U redu, sklonit ću je u Brezovicu. Brezovica je biskupsko imanje, tamo su časne sestre strogog reda, to su karmelićanke. Samo, molim Vas, upozorite je da bude oprezna, da tamo ne razgovara sa svima’".
I svećenici su, osobito oni u krajevima gdje su živjeli Srbi, potaknuti primjerom svoga Nadbiskupa, svojim intervencijama spasili mnoge Srbe. Evo nekoliko primjera tih svjedočanstava:
1. Vlč. Stella, župnik u Kloštru Podravskom, upornim je intervencijama uspio spasiti živote i imetak četiriju pravoslavnih obitelji u svojoj župi.
2. Vlč. Karlo Lukaš, upravitelj župe u Gradini, nadljudskim je naporima uspio spasiti sav srpski narod u svojoj župi.
3. Vlč. Augustin Kralj, upravitelj župe u Crkvenom Boku, prosvjedovao je i pokušao odvratiti izvršne organe od nasilja nad Srbima. Kada mu to nije pošlo za rukom, otišao je u Zagreb i podnio prosvjednu predstavku dr. Paveliću, u kojoj je iscrpno izložio tok događaja prosvjedujući protiv nasilja. I nadbiskup Stepinac je podupro intervenciju vlč. Kralja kad je usmenim putem govorio ministru unutarnjih poslova, oštro prosvjedujući protiv kršenja svečanih obećanja da će se ti ljudi spasiti.
4. Vlč. Petar Sivjanović, župnik u Grubišnom Polju, intervenirao je radi života i imovine 7000 pravoslavaca, koji su se nalazili na području njegove župe. Samo stotinjak je konvertiralo. Uspjeh njegovih intervencija, premda ne uvijek potpun, bio je ipak znatan.
Komunistička vlast, u koju su se uključili i pripadnici srpskog četničkog pokreta, javno je nakon Drugoga svjetskog rata dala ubiti župnika Sivjanovića. Pod lažnom optužbom da je "nasilno prekrštavao Srbe" komunističke su ga vlasti osudile i javno objesile u Daruvaru 21. veljače 1946., a činjenice su da je župnik Sivjanović mnogim Srbima na njihovu molbu, "pomoću tzv. prijelaza" spasio život.
5. Vlč. Ambrozije Benković, župnik u Bežlji kod Teslića, stalno se zalagao za svoje pravoslavne susjede i pravoslavne svećenike te nastojao da lokalne vlasti odvrati od progona.
Svjedočanstva o Nadbiskupovoj pomoći srpskom pučanstvu
Dr. Ivo Politeo u svojem je obrambenom govoru rekao kako "hiljade i hiljade (…) imadu baš nadbiskupu Stepincu zahvaliti svoje živote".
U svojem izvješću od 11. listopada 1946. agencija A. R. I. progovara o podvalama jugoslavenskog tiska, koji je namjerno umanjivao Nadbiskupove intervencije u korist progonjenih Srba i Židova, čime se uvelike protivio ustaškom režimu. Westminsterski nadbiskup kardinal Griffin u dopisu svojoj vladi za vrijeme Stepinčevog suđenja podsjeća kako je zagrebački nadbiskup prosvjednim pismima stalno osuđivao progone Srba i Židova, što je dovelo i do ukidanja rasističkog zakona 1943. Pravoslavni svećenik Jovan Nikolić u svojoj je izjavi na crkvenom sudištu 16. veljače
1993. iznio nekoliko svjedočanstava ljudi srpske nacionalnosti koji su o zagrebačkom nadbiskupu govorili s poštovanjem i zahvalnošću, a za sudski proces protiv Stepinca rekao je da je bio politički montiran. Reče: "Sjećam se da je za vrijeme suđenja vlč. Emil Marinović, koji je zatim postao biskup s imenom Emilijan iz Pakraca, zajedno s drugim pravoslavnim Srbima iz Slovenije svojevoljno pristupio kao svjedok u Stepinčevu obranu, ali javni tužitelj nije dopustio da te osobe svjedoče (...). Znam da je jedan moj župljanin, prof. Marko Vidaković, također i on Srbin pravoslavac, pripremio obilnu dokumentaciju, s priloženim slikama iz kojih je vidljiva moralna i materijalna pomoć koju je nadbiskup Stepinac, za vrijeme rata, od 1941. do 1945. pružio tisućama srpske djece koja su bila uzeta iz raznih logora, Sisak i Jasenovac, i koja su smještena, opskrbljena hranom i odjećom te gostoljubivošću kod nekih obitelji. Zajedno s prof. Vidakovićem u zbrinjavanju i pomoći te djece sudjelovao je i prof. Julije Budisavljević, koji je bio liječnik, Srbin, pravoslavac. Nadbiskup Stepinac pomagao je sve, bez razlike na podrijetlo, rasu ili vjeru. Tko god je trebao pomoć, bio je zaštićen njegovom nesebičnom pomoći."
Marija Sudar, supruga dr. Milutina Radetića, kojemu je nadbiskup Stepinac u nekoliko navrata pomogao, o čemu mu je bilo zabranjeno svjedočiti na suđenju, za nadbiskupa Stepinca kaže da je bio "blagi, pravedni čovjek, koji je za svakoga imao razumijevanja i uvijek bio spreman pomoći".
Nemoguće je ovdje nabrojiti sve intervencije nadbiskupa Stepinca za spašavanje progonjenih pravoslavnih Srba. Spašavao je odrasle Srbe pravoslavce i djecu pravoslavnih roditelja. Sačuvani dokumenti, od kojih tek neke ovdje navodimo, svjedoče o njegovoj ljubavi prema ugroženim vjernicima SPC ili Srbima općenito. Njegovo zauzimanje potvrđuju njegove molbe i zahtjevi javnim vlastima, očitovani usmeno ili pismenim putem, osobno ili intervenirajući zajedno s opatom Marconeom, Papinim izaslanikom ili preko svojih tajnika i svećenstva.
Na montiranom političkom procesu koji je komunistički režim 1946. god. upriličio protiv nadbiskupa Stepinca prijavilo se više uglednih pravoslavaca u želji da posvjedoče u prilog lažno optuženog Nadbiskupa. Među njima su bili i vlč. Emil Marinović, koji je zatim postao biskup s imenom Emilijan iz Pakraca, te brojni pravoslavni parosi. Prijavili su se i sveučilišni profesori dr. Julije Budisavljević, dr. Branko Dragišić, dr. Negovetić, dr. Milutin Radetić, dr. Marko Vidaković i druge ugledne osobe. Nažalost, javni tužilac Jakov Blažević uspio je ishoditi da sud ne prihvati njihova očitovanja, dapače, odbio ih je grubim riječima, nazivajući ih "klerofašistima".
Tim svjedocima pridružili su se gosp. Bazilije Rusović, jugoslavenski konzul u New Orleansu, koji je u znak prosvjeda napustio konzularnu službu, te glavar SPC u Americi, gosp. Dionizije Milojević.
U zbirci dokumenata Le Saint Siège et les Victimes de la Guerre, što ih je 1974. objavila Sveta Stolica, nalaze se 34 dokumenta što ih je napisao nadbiskup Stepinac. U tom se popisu, datiranom 31. svibnja 1943., nalaze i 24 intervencije u korist Srba na području NDH te 11 intervencija za Židove.
Brojna svjedočanstava o pomoći koju je Sveta Stolica pružila srpskom ili židovskom narodu i ratom ugroženom pučanstvu uopće, objavljena su u zbirci dokumenata izdanih pod naslovom Inter Arma Caritas, a Sveta Stolica ju je objavila godine 2004. O pomoći i naporima nadbiskupa Stepinca u spašavanju srpskog naroda posvjedočila je u svom dnevniku već spomenuta Diana Budisavljević, supruga dr. Julija Budisavljevića, Srbina i liječnika u Zagrebu, po vjeri pravoslavca, a zbirku takvih dokumenta sačuvao je i Srbin dr. Marko Vidaković, inž. arhitekture, Srbin pravoslavac, koji je u suradnji s nadbiskupom Stepincem, Karitasom Zagrebačke nadbiskupije i Hrvatskim Crvenim križem uspio organizirati pomoć u zbrinjavanju i spašavanju tisuća pravoslavne djece, pojedinaca i obitelji. Bili su to stradalnici s Korduna, Banije, iz logora u Jasenovcu, Staroj Gradiški, Lobor-Gradu, Lepoglavi, Sisku, Jastrebarskom, iz logora u Njemačkoj i drugdje. Među njima bilo je i partizanske djece, čiji su očevi bili u borbi, ubijeni ili se nalazili u logorima.
U pismu koje je 25. kolovoza 1973. uputio Svetom arhijerejskom sinodu SPC u Beogradu, dr. Vidaković je posvjedočio: "Skrećući pažnju visokom Naslovu na pomoćnu akciju jedne male grupe Zagrepčana za vrijeme II. svj. rata koja je radila, i mogla raditi samo uz potporu nadbiskupa Dr. Alojzija Stepinca, ne želim izazvati nikakav alarm ili radi promašenog priznanja, ili u cilju advokatisanja Dr. Stepincu, jer to je sve završeno, res iudicata i tu se nema što govoriti. Pa i opis rada Dr. Stepinca sa svoga visokog mjesta služi toliko, da se ispravno ocrta njegova osoba i njegov rad, toliko, koliko uska saradnja to omogućava. Ali, pošto sam ja svoj vijek (84-ta god.) proživio ovdje u Zagrebu, može mi se vjerovati, da sam kroz to dugo vrijeme dobro upoznao mentalitet našeg bratskog Hrvatskog Naroda. A to je, baš ono, na što želim skrenuti pažnju Visokog Naslova. ‘Problem Stepinac’ postoji i dalje, iako u drugom obliku. Najme, kardinal Dr. Stepinac je prvosveštenik bratske katoličke Crkve, džinovske svjetske organizacije, kojoj pripada skoro sav bratski Hrvatski Narod, veliki dio Naroda naše državne zajednice. Iz svoga dugogodišnjeg boravljenja u Hrvatskoj, a poznavajući prisutnost Hrvatskog Naroda sa svojom Crkvom, uvjeren sam, da Hrvatskom Narodu nije i ne može biti svejedno, da li njegov kardinal leži u katedrali kao osuđenik, kao pomilovan ili kao rehabilitiran. Bilo bi lakomisleno ignorirati ovu činjenicu, na što skrećem pažnju Svetom Arhijerejskom Sinodu, bona fide".
Vidakovićevi najbliži suradnici bili su Diana Budisavljević, Bojanić, Becić, Džakula, Divjak, Radosavljević i Djura Vukosavljević. Brojni dokumenti koje je sačuvao dr. Vidaković svjedoče o nadljudskim naporima nadbiskupa Stepinca u spašavanju ratnih stradalnika, no, javni tužitelj ih je isključio kao dokaz Nadbiskupove obrane na komunističkom sudu 1946., a ni spomenutim osobama na tom sudu nije bilo dopušteno svjedočiti u prilog Nadbiskupove nevinosti. Kod svih ovih spoznaja čudi drskost jugoslavenskih komunističkih vlasti te lažne i zloćudne promidžbe koja izmišlja i nastavlja izmišljati klevete protiv nadbiskupa Stepinca s optužbom da se nije htio zauzeti niti je htio pomoći ugroženom srpskom pučanstvu u NDH.

Question: how many crimes did stepinac commit against slovak priests

The Rebels of Stepinca indicate that he helped persecuted and persecuted, carried out more than a hundred prosecuted Slovak priests and a large number of sick and hungry children.Horvat, Vladimir: Cardinal Alojzia Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor, Krašić 2008.

He also stated that he protested against the persecution of Jews and Serbs and the implementation of racial laws, and he saved numerous Jews and Serbs.

how many crimes did stepinac commit against slovak priests

Question: who did stepinac prosecute

Question: who said stepinac helped persecuted and persecuted Slovak priests

who said stepinac helped persecuted and persecuted Slovak priests

Question: who did stepinac save

i Srba i provedbe rasnih zakona , te spasio brojne Židove

Question: which slovak city was the birthplace of cardinal alojzia stepinac

which slovak city was the birthplace of cardinal alojzia stepinac

Question: what type of laws did stepinac protest against

what type of laws did stepinac protest against

The Rebels of Stepinca indicate that he helped persecuted and persecuted , carried out more than a hundred prosecuted Slovak priests and a large number of sick and hungry children . Horvat , Vladimir : Cardinal Alojzia Stepinac , martyr for human rights , Meridijani , Zagreb - Samobor , Krašić 2008 .

He also stated that he protested against the persecution of Jews and Serbs and the implementation of racial laws , and he saved numerous Jews and Serbs .

Pobornici Stepinca navode da je pomagao progonjene i patnike, zbrinuo više stotina prognanih slovenskih svećenika te veliki broj bolesne i gladne djece.Horvat, Vladimir: Kardinal Alojzije Stepinac, mučenik za ljudska prava, Meridijani, Zagreb-Samobor, Krašić 2008. Također navode kako je prosvjedovao protiv progona Židova i Srba i provedbe rasnih zakona, te spasio brojne Židove i Srbe.

Pobornici Stepinca navode da je pomagao progonjene i patnike, zbrinuo više stotina prognanih slovenskih svećenika te veliki broj bolesne i gladne djece.Horvat, Vladimir: Kardinal Alojzije Stepinac, mučenik za ljudska prava, Meridijani, Zagreb-Samobor, Krašić 2008.

Također navode kako je prosvjedovao protiv progona Židova i Srba i provedbe rasnih zakona, te spasio brojne Židove i Srbe.

The Rebels of Stepinca indicate that he helped persecuted and persecuted, carried out more than a hundred prosecuted Slovak priests and a large number of sick and hungry children.Horvat, Vladimir: Cardinal Alojzia Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor, Krašić 2008. He also stated that he protested against the persecution of Jews and Serbs and the implementation of racial laws, and he saved numerous Jews and Serbs.

The Rebels of Stepinca indicate that he helped persecuted and persecuted, carried out more than a hundred prosecuted Slovak priests and a large number of sick and hungry children.Horvat, Vladimir: Cardinal Alojzia Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor, Krašić 2008.

He also stated that he protested against the persecution of Jews and Serbs and the implementation of racial laws, and he saved numerous Jews and Serbs.

In a speech in front of the Zagreb Cathedral on 31 October 1943, he condemned racist, national, religious and any other form of discrimination, the closure and murder of innocent people, the removal and deforestation of property and peaceful villages.

War and Revolution in Yugoslavia, 1941-1945: Occupation and Collaboration
This is the long-awaited second part of the author s meticulously researched and scrupulously impartial study of the complicated and anguished history of Yugoslavia during the years of World War II. The previous volume dealt with the Chetniks, the resistance movement formed by officers of the defeated Yugoslav army who came to regard the Communist-led Partisans as their chief enemy, and who reached accords with the occupying powers first with the Italians and then with the Germans. The present volume deals with the rule of the Axis powers in occupied Yugoslavia, along with the role of the other groups that collaborated with them primarily the extremist Croatian nationalist organization known as the Ustashas.
The book begins by briefly describing the establishment of Yugoslavia in 1918 and its internal history during the interwar period. It then discusses the breakup of the state in April 1941, the annexation or occupation of parts of its territory by its neighbors, and the establishment by the Ustashas of the independent state of Croatia as a German-Italian quasi protectorate, focusing on its governmental policies and its problems with the Bosnian Muslims. The book also examines the role of religion during the occupation, the destruction of the Yugoslav Jewish community, and the economic exploitation of Yugoslav territory by the Axis powers. The work concludes by discussing the wartime population losses of the country and the ultimate fate of the collaborationist forces.
What people are saying - Write a review
We haven't found any reviews in the usual places.
Selected pages
Contents
|20|
|39|
|47|
|64|
|83|
|126|
The Puppet Government of Serbia
|175|
The Special Occupation Regime in the Banat
|201|
State of Croatia
|488|
The Churches During the Occupation and Revolution
|511|
The Catholic Church in the Independent State
|522|
The Destruction of the Jewish Community in Yugoslavia
|580|
Gypsies
|608|
Control of the Wartime Economy 617 Economic Components
|660|
Part II
|665|
Further Economic Consequences of War and Exploitation
|699|
An ItalianGerman
|233|
Rule in Croatia 274 The Italian Surrender
|294|
Internal Problems and Policies
|335|
The Narrow Popular Base of the Ustasha Regime
|351|
The Rule of Lawlessness
|380|
Resistance
|412|
The Bosnian Muslims
|466|
Common terms and phrases
According activities addition administration Affairs agreement Allied areas armed forces army August authorities became Belgrade Bosnia Bosnia and Herzegovina British Bulgarian camps Catholic changes Chetniks chief Church claimed commander communication Communist considered continued Corps Croatian Peasant Party Croats Dalmatia December direct Division early economic especially established estimates Europe fact fighting Finally Foreign former German groups Guards Hitler important increased Independent interests issued Italian Italy January Jews July June killed land later leaders letter losses March Micr military minister Ministry months Muslims Nedic November occupation October officers operations organization Orthodox Partisans Party Pavelic percent period political population position priests production province regime remained representatives Roll September Serbia Serbs Slovene Slovenia southeast supplies territory tion took troops units Ustasha various Western Yugoslav Yugoslavia Zagreb
Popular passages
Page 271 - ... 169. As the occupant actually exercises authority, and as the legitimate Government is prevented from exercising its...
Page 271 - But as the right of an occupant in occupied territory is merely a right of administration, he may neither annex it, while the war continues, nor set it up as an independent State, nor divide it (as Germany during the World War divided Belgium l) into two administrative districts for political purposes.
Page 537 - Moslem has said — he should keep silent and not utter such things — that at Ljubinje in a single day 700 schismatics were thrown into their graves. From Mostar and from Capljina a train took six carloads of mothers, young girls and children ten years old to the station at Surmanci. . .they were led up the mountains and the mothers together with their children were thrown alive off the precipices. . .In the town of Mostar itself they have been bound by the hundreds, taken in wagons outside the...
Page 39 - Parties undertake not to tolerate in their respective territories, or aid in any way, activities directed against the territorial integrity or the existing order of the other Contracting Party, or activities of a nature that prejudices the friendly relations between the two countries.

Question: when did stepinac speak in front of zagreb cathedral

In a speech in front of the Zagreb Cathedral on 31 October 1943, he condemned racist, national, religious and any other form of discrimination, the closure and murder of innocent people, the removal and deforestation of property and peaceful villages.

when did stepinac speak in front of zagreb cathedral

Question: where did stepinac give a speech in 1943

where did stepinac give a speech in 1943

Question: what did stepinac protest against

Question: who did stepinac protest against

i Srba i provedbe rasnih zakona , te spasio brojne Židove

Question: who did stepinac protest against the persecution of

who did stepinac protest against the persecution of

Question: in what year did stepinac give a speech in front of the zagreb

in what year did stepinac give a speech in front of the zagreb

Question: what types of discrimination did stepinac condemn

racist, national, religious and any other form of discrimination

rasnu , nacionalnu , vjersku i bilo koju drugu vrstu diskriminacije

racist , national , religious and any other form of discrimination

what types of discrimination did stepinac condemn

In a speech in front of the Zagreb Cathedral on 31 October 1943 , he condemned racist , national , religious and any other form of discrimination , the closure and murder of innocent people , the removal and deforestation of property and peaceful villages .

Također navode kako je prosvjedovao protiv progona Židova i Srba i provedbe rasnih zakona, te spasio brojne Židove i Srbe. Ističu kako je u govoru ispred zagrebačke katedrale 31. listopada 1943. godine osudio rasnu, nacionalnu, vjersku i bilo koju drugu vrstu diskriminacije, zatvaranje i ubijanje nevinih, otimanje i palež imovine i mirnih sela.

Ističu kako je u govoru ispred zagrebačke katedrale 31. listopada 1943. godine osudio rasnu, nacionalnu, vjersku i bilo koju drugu vrstu diskriminacije, zatvaranje i ubijanje nevinih, otimanje i palež imovine i mirnih sela.

He also stated that he protested against the persecution of Jews and Serbs and the implementation of racial laws, and he saved numerous Jews and Serbs. In a speech in front of the Zagreb Cathedral on 31 October 1943, he condemned racist, national, religious and any other form of discrimination, the closure and murder of innocent people, the removal and deforestation of property and peaceful villages.

In a speech in front of the Zagreb Cathedral on 31 October 1943, he condemned racist, national, religious and any other form of discrimination, the closure and murder of innocent people, the removal and deforestation of property and peaceful villages.

Croatia Under Ante Pavelic: America, the Ustase and Croatian Genocide
Ante Pavelic was the leader of the fascist party of Croatia (the Ustase), who, on Adolf Hitler's instruction, became the leader of Croatia after the Nazi invasion of 1941. Pavelic was an extreme Croatian nationalist who believed that the Serbian people were an inferior race - he would preside over a genocide that ultimately killed an estimated 390,000 Serbs during World War II. Croatia under Ante Pavelic provides the full history of this period, with a special focus on the United States' role in the post-war settlement. Drawing on previously unpublished documents, Robert McCormick argues that President Harry S. Truman's Cold War priorities meant that Pavelic was never made to answer for his crimes. Today, the Ustase remains difficult legacy within Croatian society, partly as a result of Pavelic' political life in exile in South America. This is a new account of US foreign policy towards one of the Second World War's most brutal dictators and is an essential contribution to Croatian war-time history.

Stepinac urged the bishop to establish Caritas in Zagreb.

On 25 November 1931, the Caritas establishment was founded in the territory of the Zagreb Sub-Bishop with boundaries in each group, which must be engaged in charity.

Životopis - kronologija
Djeluje kao privremeni upravitelj župe Samobor.1932.
Do svibnja te godine djeluje kao privremeni upravitelj župe Sveti Ivan Zelina.1933.
Pio XI. imenovao ga titularnim biskupom Nikopsisa i nadbiskupom koadjutorom s pravom nasljedstva zagrebačkom nadbiskupu Antunu Baueru.1934.
Po protokolarnom običaju položio zakletvu vjernosti pred kraljem Aleksandrom.1934.
Predvodi pješice zagrebačko zavjetno hodočašće u Mariju Bistricu.1934.
U rujnu 1934. započeo kanonske pohode po Nadbiskupiji. Kroz prve tri godine pohodio je i podijelio sakrament potvrde u 208 župa.1934.
Prima pokorničko odijelo franjevačkog trećeg Reda iz ruku generala Reda Leonarda Bello. Na blagdan Bezgrešne 1935. polaže zavjete.1934.
Ubijen u Marseilleu kralj Aleksandar. Mons. Stepinac bio je nazočan na sprovodu u Beogradu, gdje se susreo sa srpskim patrijarhom Varnavom te s knezom Pavlom.1934.
Potpisuje memorandum hrvatskih intelektualaca o konfederalnom položaju samostojnih država unutar povijesnih i etničkih granica pojedinih naroda.1934.
Ispiši stranicu

Question: who is the founder of caritas in zagreb

Stepinac urged the bishop to establish Caritas in Zagreb.

On 25 November 1931, the Caritas establishment was founded in the territory of the Zagreb Sub-Bishop with boundaries in each group, which must be engaged in charity.

Question: what are the boundaries for the formation of caritas

what are the boundaries for the formation of caritas

Question: when was caritas established in zagreb

Question: where was the first caritas church established

where was the first caritas church established

Question: when was the first caritas established in zagreb

when was the first caritas established in zagreb

Question: what was founded in 1931 in zagreb by stepinac

what was founded in 1931 in zagreb by stepinac

Question: where was the caritas establishment established

where was the caritas establishment established

Question: what did stepinac want the bishop to establish

what did stepinac want the bishop to establish

Stepinac urged the bishop to establish Caritas in Zagreb .

On 25 November 1931 , the Caritas establishment was founded in the territory of the Zagreb Sub - Bishop with boundaries in each group , which must be engaged in charity .

Stepinac je nadbiskupa poticao da u Zagrebu osnuje Caritas. Okružnicom od 25. studenog 1931. osnovana je ustanova Caritas na području Zagrebačke nadbiskupije s ograncima u svakoj župi, koja se treba baviti dobrotvornim radom.

Stepinac je nadbiskupa poticao da u Zagrebu osnuje Caritas.

Okružnicom od 25. studenog 1931. osnovana je ustanova Caritas na području Zagrebačke nadbiskupije s ograncima u svakoj župi, koja se treba baviti dobrotvornim radom.

Stepinac urged the bishop to establish Caritas in Zagreb. On 25 November 1931, the Caritas establishment was founded in the territory of the Zagreb Sub-Bishop with boundaries in each group, which must be engaged in charity.

Stepinac urged the bishop to establish Caritas in Zagreb.

On 25 November 1931, the Caritas establishment was founded in the territory of the Zagreb Sub-Bishop with boundaries in each group, which must be engaged in charity.

On 28 May 1934, Pope Pius XI appointed him as the headed superbishop of Nikopsis and the Greek superbishop-coadjutor with the right of heritage.

Životopis
Djetinjstvo i mladost
Alojzije Stepinac peto je od osmero djece u pobožnoj i radišnoj obitelji Josipa i Barbare r. Penić. Rodio se 8. svibnja 1898. u selu Brezariću u župi Krašić, pedeset kilometara od Zagreba. Kršten je sljedećeg dana na ime Alojzije Viktor.
Pučku školu završio je u Krašiću, a od 1909. kao pitomac Nadbiskupijskog orfanotrofija pohađao je gornjogradsku klasičnu gimnaziju. Nakon 6. razreda prijavljuje se kao kandidat za svećeništvo.
Maturirao je 28. lipnja 1916. u skraćenom školskom roku, nakon čega je mobiliziran u austrijsku vojsku. Nakon šestomjesečnog časničkog tečaja na Rijeci bio je poslan na talijanski front kod Gorice.
U bitkama na rijeci Piavi, u srpnju 1918. pao je u talijansko zarobljeništvo odakle se, kao solunski dobrovoljac, oslobodio u prosincu 1918. U proljeće 1919. bio je demobiliziran.
Svećeničko ređenje
Ujesen 1919. upisao se na Agronomski fakultet Sveučilišta u Zagrebu, ali ubrzo napušta studij da se posveti poljoprivredi u rodnom selu. U isto se vrijeme aktivira u redovima katoličke mladeži. Po želji svog oca neko vrijeme razmišlja o ženidbi.
Ljeti 1924. napokon se odlučuje za svećeničko zvanje. Ujesen ga nadbiskup Antun Bauer šalje u rimski kolegijum Germanicum-Hungaricum te od 1924. do 1931. studira na Papinskom sveučilištu Gregoriani.
26. listopada 1930. u Rimu je zaređen za svećenika. Mladu misu je slavio u crkvi Santa Maria Maggiore, uz njega je njegov mlađi kolega i poslije njegov nasljednik na zagrebačkoj nadbiskupskoj katedri i prefekt Kongregacije za nauk vjere, kardinal Franjo Šeper.
U srpnju 1931. godine, kao dvostruki laureat iz filozofije i teologije, vraća se u domovinu. U punom je jeku u tadašnjoj Jugoslaviji vojna diktatura, uz osobito nastojanje vlasti da oslabi Katoličku Crkvu.
U nekoliko župa bio je kraće vrijeme upravitelj da razriješi sporove između vjernika i svećenika. U slobodno vrijeme se posvećuje karitativnom radu te nadbiskup Bauer na njegovu inicijativu 23. studenoga 1931. ustanovljuje dijecezanski Caritas.
Najmlađi biskup
Papa Pio XI. imenuje ga 28. svibnja 1934. nadbiskupom koadjutorom s pravom nasljedstva. Bio je tada najmlađi biskup na svijetu s 36 godina života i nepune četiri godine svećeništva. Na Ivanje, 24. lipnja 1934. zaređen je za biskupa u zagrebačkoj katedrali. Nadbiskup ga odmah uključuje u najintenzivniji pastoral prostrane nadbiskupije.
Nakon smrti zagrebačkog nadbiskupa Bauera 7. prosinca 1937. preuzima izravnu upravu zagrebačke nadbiskupije, a uskoro i predsjedništvo tadašnje Biskupske konferencije Jugoslavije.
Kao pastir Crkve zagrebačke nastoji se što češće izravno susresti s klerom i vjernicima diljem nadbiskupije. Promiče svestranu duhovnu obnovu, osobito euharistijsku i marijansku pobožnost. Na srcu mu je pastoral obitelji i mladih te što aktivnije sudjelovanje vjernika laika u Katoličkoj akciji.
Zalaže se za dobar katolički tisak (pokrenuo je katolički dnevnik "Hrvatski Glas"). Potaknuo je izdanje novog cjelovitog prijevoda Svetoga pisma. Osniva mnoge nove župe, njih 14 u samom Zagrebu. Posvuda uključuje u izravni pastoral gotovo sve redove i družbe. U Brezovici osniva prvi karmel u Hrvatskoj. Sa svim hrvatskim biskupima zauzeto planira proslavu 1300. obljetnice veza Hrvata sa Svetom Stolicom (641-1941) što je zbog rata odgođeno sve do proslave na Mariji Bistrici 1984.
Ratni vrtlog
Za vrijeme II. svjetskog rata, nakon njemačke okupacije Jugoslavije uspostavljena je Nezavisna Država Hrvatska, oslonjena na sile osovine. Stepinac se u to vrijeme ne veže ni uz koju političku stranku ili pokret. Dosljedan u svom rodoljublju, ali nadasve vjeran pastirskom poslanju, sa svom slobodom i neustrašivošću javno osuđuje rasna, ideološka i politička progonstva.
I u javnim nastupima i u tolikim pismenim interventima hrabro zahtijeva poštivanje svake osobe, bez razlike rase, narodnosti, vjere, spola i dobi. Vjeran Evanđelju, neumorno osuđuje zločine protiv čovještva i sve druge nepravde. Odmah po donošenju rasističkih zakona, već u travnju 1941. upućuje najoštriji prosvjed vlastima. Spašavao je progonjene Židove, Srbe, Cigane, Slovence, Poljake, kao i Hrvate komuniste.
Već u prvim mjesecima nakon osnutka hrvatske države hitno intervenira i poručuje: "Po katoličkom moralu nikada nije dozvoljeno ubijati taoca za krivice, koje su drugi počinili." A 25. listopada 1942. u zagrebačkoj katedrali izjavljuje: "Svaki narod i svaka rasa, kako se danas odrazuju na zemlji imade pravo na život dostojan čovjeka i na postupak dostojan čovjeka. Svi oni bez razlike, bili pripadnici ciganske rase ili koje druge, bili crnci ili uglađeni Europejci, bili omraženi Židovi ili oholi Arijanci, imadu jednako pravo da govore: "Oče naš koji jesi na nebesima!" I ako je Bog svima podijelio to pravo, koja ga ljudska vlast može nijekati?"
Protivio se nasilnim vjerskim prijelazima, a kad ih nije mogao spriječiti, daje kleru povjerljivu instrukciju: da one koji zatraže prijelaz - da bi na taj način spasili svoj život - prime u Katoličku Crkvu bez ikakvih uvjeta, jer "kad prođe ovo vrijeme ludila i divljaštva, ostat će u našoj Crkvi oni koji budu konvertirali zbog uvjerenja, dok će se ostali, kada opasnost prođe, vratiti u svoju".
Njemu su se sa svih strana utjecali siromasi i prognanici. Prihvatio je tristotinjak svećenika protjeranih iz Slovenije. Njegov je Caritas pomagao ne samo ugroženim Hrvatima nego i svima drugima: Srbima, Židovima, Slovencima, Poljacima itd.
Zbog svega toga, a osobito zbog osuda fašističkih i nacističkih progona, postao je vlastima nepoćudna osoba. Hitlerov je GESTAPO pripremio plan da ga ubije, a vlasti su više puta tražile da ga Sveta Stolica makne s nadbiskupske stolice u Zagrebu.
Komunistički napadi
Nakon završetka II. svjetskog rata u Hrvatskoj je, kao i u čitavoj Jugoslaviji, vlast preuzela Komunistička partija zadojena boljševičkom ideologijom, osobito militantnim ateizmom. Nadbiskup Stepinac bio je već 17. svibnja 1945. uhićen, u zatvoru do 3. lipnja. Već sutradan, 4. lipnja, sam ga je Tito u Zagrebu pozvao na razgovor. Iz toga razgovora, a osobito iz razgovora što ga je dva dana ranije Tito vodio s predstavnicima katoličkoga klera u Zagrebu, bilo je jasno da novi režim hoće "narodnu Crkvu", neovisnu o Svetoj Stolici.
To je za Stepinca značilo dirnuti u srce katoličkoga jedinstva. Ubrzo se pokazalo da je na djelu planirani žestoki progon Crkve koji se okomio ne samo na biskupe i svećenike nego i na vjernike.
Razmahala se neviđena medijska kampanja protiv Crkve, posebno protiv nadbiskupa Stepinca. Ta će kampanja potrajati s različitim intenzitetom sve do povijesnog silaska komunizma s europske političke scene.
U rujnu 1945. Stepinac je stoga sazvao Biskupsku konferenciju da razmotri novonastalu konstelaciju. Biskupi su 22. rujna izdali pastirsko pismo koje dokumentirano i hrabro iznosi sva nasilja i nepravde što ih je nova vlast počinila u ratno i poratno vrijeme protiv vjere i Crkve, ali i protiv slobode savjesti svojih građana.
Uslijedio je još bjesniji progon, usredotočen na zagrebačkog nadbiskupa Stepinca. Počelo je i s tvornim napadima, kao npr. kamenovanje u Zaprešiću kraj Zagreba 4. studenoga 1945. Nakon toga je nadbiskup bio prisiljen da više ne izlazi po pastirskom poslu. U siječnju 1946. vlasti su preko novog papinskog izaslanika Hurleya čak zatražile da ga Sveta Stolica makne iz službe zagrebačkog nadbiskupa.
Montirani sudski proces
Nakon sve žešćih pogrda i napada na njegovu osobu, ponovno je uhićen 18. rujna 1946. te je 30. rujna izveden pred već montirani politički sudski proces. Znamenit je njegov govor pred sudom 3. listopada, koji nije samo obrana nego optužnica nepravednog suda i vjeroispovijest za koje je svetinje on spreman položiti i život.
Na temelju iznuđenih izjava i lažnih svjedočanstava, čak i krivotvorenih dokumenata, nevin je osuđen 11. listopada 1946. na 16 godina zatvora i prisilnog rada te daljnjih 5 godina lišenja svih građanskih prava.
19. listopada 1946. odveden je na izdržavanje kazne u kazneno-popravni dom u Lepoglavi gdje je bio do 5. prosinca 1951.
Bilo mu je doduše dopušteno slavljenje mise i čitanje teoloških knjiga, ali je držan u potpunoj izolaciji, podvrgnut trajnim ponižavanjima i stresovima, a po svoj prilici i trovanju, što je uvelike narušavalo njegovo zdravlje. Po svjedocima u procesu za beatifikaciju bio je na popisu zatočenika osuđenih na likvidaciju.
Nakon 1864 dana provedenih u lepoglavskom zatvoru, 5. prosinca 1951. bio je premješten na izdržavanje preostalog dijela kazne u internaciju u rodni Krašić. U zatočeništvu, 12. siječnja 1953. imenuje ga kardinalom papa Pio XII. na što su vlasti prekinule diplomatske odnose sa Svetom Stolicom. Nije mogao u Rim ni po kardinalski grimiz, a po smrti Pija XI. ni u konklave, jer nije bio siguran da će se moći vratiti u domovinu, a htio je po svaku cijenu ostati sa svojim narodom.
Uzništvo i smrt
U zatočeništvu, i dalje strogo izoliran, razvija apostolat pisanja. Napisao je na tisuće stranica propovijedi i drugih duhovnih sastavaka. Uputio je mnogim biskupima, svećenicima i vjernicima više od 5000 pisama od kojih je sačuvano oko 700.
U pismima, kao čovjek žive vjere i nepokolebljive nade te potpunoga predanja Bogu, naslovnike hrabri, tješi i potiče, osobito na ustrajnost u vjeri i u crkvenom jedinstvu. I u tim pismima, kao i na suđenju i u cijelom zatočeništvu pokazuje iskrenu ljubav i prema onim osobama koje su ga progonile i nepravedno optuživale.
Molitva za neprijatelje i praštanje svima stalna je tema njegovih izjava i pisama kao i triju oporuka.
Od proljeća 1953. godine kobno su se razvijale, već od Lepoglave, "policitemia rubra vera", tromboza nogu i bronhijalni katar. Bio je potreban sustavne bolničke njege, premda su liječnici, strogo kontrolirani od režima, činili sve što su mogli.
Odbijao je svaku povlasticu liječenja koja bi mogla značiti da je pokleknuo pred nepravednim sucima i pred režimom te tako pokolebati kler i druge ljude u vjerničkoj izdržljivosti. Tako su sve teži bolovi postali dio njegova zatočeničkog života, ali je on to strpljivo podnosio sve do smrti.
Sveto je umro 10. veljače 1960. još za vrijeme izdržavanja nepravedne kazne. Umro je kako se to u mučeničkom rječniku kaže "ex aerumnis carceris" - od "zatvorskih tegoba", ali moleći za progonitelje i s Gospodinovim riječima na usnama: "Oče, budi volja tvoja!"
Njegov krepostan život i mučeničku smrt Božji je narod prepoznao i častio već za života, a osobito nakon smrti, unatoč komunističkim zabranama i progonima. Blaženim ga je proglasio papa Ivan Pavao II. u Mariji Bistrici 3. listopada 1998. godine. Iza glavnoga oltara zagrebačke katedrale gdje se nalazi grobnica zagrebačkih nadbiskupa pohranjeni su i zemni ostaci bl. Stepinca.
Cvijeće i svijeće te zahvale za uslišane milosti po zagovoru bl. Stepinca neprestano rese taj divni prostor jer su hodočasnici prepoznali u njemu osobnog zagovornika kao i zagovornika cijelog hrvatskog naroda.
Ispiši stranicu

Question: when did stepinac become the bishop of nikola

On 28 May 1934, Pope Pius XI appointed him as the headed superbishop of Nikopsis and the Greek superbishop-coadjutor with the right of heritage.

when did stepinac become the bishop of nikola

Question: who appointed stepinac as superbishop of nikopsis

papa Pio XI . imenovao ga naslovnim nadbiskupom Nikopsisa i zagrebačkim nadbiskupom - koadjutorom s pravom nasljedstva

who appointed stepinac as superbishop of nikopsis

Question: where was stepinac bishop before he became pope

where was stepinac bishop before Alojzije Stepinac became pope

Question: what title did stepinac receive in 1934

Question: what nationality was stepinac

Question: what rights did stepinac have as a greek bishop

what rights did stepinac have as a greek bishop

Question: what right does stepinac have in greece

On 28 May 1934 , Pope Pius XI appointed him as the headed superbishop of Nikopsis and the Greek superbishop - coadjutor with the right of heritage .

Dana 28. svibnja 1934. papa Pio XI. imenovao ga naslovnim nadbiskupom Nikopsisa i zagrebačkim nadbiskupom-koadjutorom s pravom nasljedstva.

Dana 28. svibnja 1934. papa Pio XI. imenovao ga naslovnim nadbiskupom Nikopsisa i zagrebačkim nadbiskupom-koadjutorom s pravom nasljedstva.

On 28 May 1934, Pope Pius XI appointed him as the headed superbishop of Nikopsis and the Greek superbishop-coadjutor with the right of heritage.

On 28 May 1934, Pope Pius XI appointed him as the headed superbishop of Nikopsis and the Greek superbishop-coadjutor with the right of heritage.

In December 1938, at the National Assembly elections, Bishop Stepinac voted for the Joint Opposition led by Vladko Maček.

Životopis - kronologija
Osnovao je Akciju za pripomoć izbjeglicama Židovima, i stavio ju je pod svoju zaštitu.1938.
Uputio je pismo imućnijim vjernicima za prikupljanje pomoći izbjeglim Židovima, jer „naša je kršćanska dužnost da im pomognemo“.1939.
Hrvatski episkopat izdaje poslanicu o proslavi Hrvatske jubilarne godine, o 1300. obljetnici prvih veza hrvatskog naroda sa Svetom Stolicom te početku pokrštavanja Hrvata.1939.
Pohodio u Subotici mons. Lajča Budanovića biskupa te je iz susreta s bunjevačkim Hrvatima ponio utisak kako se oni „boje da ih Zagreb ne ostavi na cjedilu u pregovorima s Beogradom“.1939.
Potaknuo je cjelovito hrvatsko izdanje Svetoga pisma.1939.
Pohađa radnike tvornice Tivar u Biškupcu.1939.
Otvara Prvi kongres hrvatskoga katoličkog tiska.1939.
Sudjeluje na Međunarodnom euharistijskom kongresu u Ljubljani.1939.
Predvodi Euharistijski kongres u Jastrebarskom.1939.
Potpisan sporazum između Dr. Vladka Mačeka, vođe hrvatskog nacionalnog pokreta i Dragiše Cvetkovića, predsjednika vlade Kraljevine Jugoslavije, o uspostavi Banovine Hrvatske. Taj je čin mons. Stepinac s odobravanjem prihvatio.1939.
Ispiši stranicu

Question: who led the joint opposition in 1938

In December 1938, at the National Assembly elections, Bishop Stepinac voted for the Joint Opposition led by Vladko Maček.

Question: when did stepinac vote for the joint opposition

when did stepinac vote for the joint opposition

Question: who voted for the joint opposition in 1938

who voted for the joint opposition in 1938

Question: in which year did bishop stepinac vote for the joint opposition

in which year did bishop stepinac vote for the joint opposition

Question: in 1938 bishop stepinac voted for which political party

in 1938 bishop stepinac voted for which political party

Question: who did bishop stepinac vote for in 1938

who did bishop stepinac vote for in 1938

In December 1938 , at the National Assembly elections , Bishop Stepinac voted for the Joint Opposition led by Vladko Maček .

U prosincu 1938. na izborima za Narodnu skupštinu nadbiskup Stepinac glasuje za Udruženu opoziciju koju predvodi Vladko Maček.

U prosincu 1938. na izborima za Narodnu skupštinu nadbiskup Stepinac glasuje za Udruženu opoziciju koju predvodi Vladko Maček.

In December 1938, at the National Assembly elections, Bishop Stepinac voted for the Joint Opposition led by Vladko Maček.

In December 1938, at the National Assembly elections, Bishop Stepinac voted for the Joint Opposition led by Vladko Maček.

In November, he presents the Croatian National Walk to Rome and presents him to the newly elected Pope Pius XII.

In the same year, Stepinac was declared a military vikar for all the Catholic soldiers in the territory of the former Kingdom of Yugoslavia.

Question: who did stepinac present him to

In November, he presents the Croatian National Walk to Rome and presents him to the newly elected Pope Pius XII.

In the same year, Stepinac was declared a military vikar for all the Catholic soldiers in the territory of the former Kingdom of Yugoslavia.

Question: who presents the croatian national walk to rome

who presents the croatian national walk to rome

Question: in which month does stepinac present the croatian national walk to rome

in which month does stepinac present the croatian national walk to rome

Question: where is the croatian national walk to

Question: what is the name of the annual event presented by stepinac to the newly elected

what is the name of the annual event presented by stepinac to the newly elected

Question: what title did stepinac receive for all catholic soldiers in the former kingdom of

what title did stepinac receive for all catholic soldiers in the former kingdom of

Question: what was stepinac's status in yugoslavia

what was stepinac's status in yugoslavia

Question: what annual event does stepinac present to pope pius xii

what annual event does stepinac present to pope pius xii

In November , he presents the Croatian National Walk to Rome and presents him to the newly elected Pope Pius XII .

In the same year , Stepinac was declared a military vikar for all the Catholic soldiers in the territory of the former Kingdom of Yugoslavia .

U studenome predvodi Hrvatsko narodno hodočašće u Rim i predstavlja ga novoizabranome papi Piju XII. Iste godine Stepinac je proglašen vojnim vikarom za sve vojnike katolike na području bivše Kraljevine Jugoslavije.Ines Šaškor;

U studenome predvodi Hrvatsko narodno hodočašće u Rim i predstavlja ga novoizabranome papi Piju XII.

Iste godine Stepinac je proglašen vojnim vikarom za sve vojnike katolike na području bivše Kraljevine Jugoslavije.Ines Šaškor;

In November, he presents the Croatian National Walk to Rome and presents him to the newly elected Pope Pius XII. In the same year, Stepinac was declared a military vikar for all the Catholic soldiers in the territory of the former Kingdom of Yugoslavia.

In November, he presents the Croatian National Walk to Rome and presents him to the newly elected Pope Pius XII.

In the same year, Stepinac was declared a military vikar for all the Catholic soldiers in the territory of the former Kingdom of Yugoslavia.

Pope Pius XII on Pope Pius XII

Životopis - kronologija
Sudjeluje u slavljima euharistijskog kongresa u Našicama.1939.
Predvodi Hrvatsko narodno hodočašće u Rim i predstavlja ga novoizabranome papi Piju XII.1939.
Blagoslivlja temeljni kamen za odgojnu ustanovu „Hrvatski Radiša“ u Zagrebu.1939.
Blagoslovio je gimnaziju sestara milosrdnica na Savskoj cesti u Zagrebu, sa željom da škole u hrvatskom narodu, usklađene s obiteljskim odgojem, doprinesu kršćanskom sazrijevanju mladeži.1939.
Blagoslivlja kolni most na rijeci Savi u Zagrebu.1939.
Blagoslivlja željeznički most na rijeci Savi u Zagrebu.1939.
Kanonski utemeljuje prvi hrvatski Karmel u Brezovici.1939.
Uputio je „u odgovornosti pred Bogom, i u ljubavi prema narodu mome i domovini“ pismo liječnicima protiv pobačaja.1940.
Pozdravlja na vratima crkve sv. Marka u Zagrebu kneza Pavla Karađorđevića, ističući opravdanost borbe malih naroda za svoja prava.1940.
Na molbu mons. Stepinca papa Pio XII. ispravom Cum ex venerabilis proglašava „Svetu godinu hrvatskog naroda“ u trajanju od 29. lipnja 1940. do 29. lipnja 1941.1940.
Ispiši stranicu

Question: who was stepinac's pope

Pope Pius XII on Pope Pius XII

Question: what did stepinac say about pope pius xii

Pope Pius XII on Pope Pius XII

what did stepinac say about pope pius xii

Question: on what pope did stepinac criticize

Pope Pius XII on Pope Pius XII

Question: which pope did stepinac succeed as pope

Pope Pius XII on Pope Pius XII

Question: who was stepinac on when he was pope

Pope Pius XII on Pope Pius XII

who was stepinac on when Alojzije Stepinac was pope

Question: who did stepinac say was the pope of europe

Pope Pius XII on Pope Pius XII

who did stepinac say was the pope of europe

Question: what is stepinac's position on the pope

Pope Pius XII on Pope Pius XII

The main members are getting more and more forward in the interior and are expected to be in Zagreb every time.

Even a little started with the state’s rule, and all the guilt lies solely and exclusively on the Serbs for their barbaric proceedings against the Croats.The NDH’s announcement was designed on a secret tavan where Slavko Kvaternik listened to the news and drank the rakia, Večernji list, www.vecernji.hr, published on April 19, 2021, archived on April 20, 2021.

Kako je uistinu došlo do proglašenja Nezavisne Države Hrvatske prije točno 80 godina? U knjizi koja se upravo pojavila na hrvatskim kioscima “Deset dana u travnju” (u izdanju 24sata) prikupljena su svjedočenja iz brojnih autentičnih izvora: memoara dr. Vladka Mačeka, pukovnika Slavka Kvaternika, Titova diplomata Vladimira Velebita, dnevnika Alojzija Stepinca i Josipa Horvata, autobiografskih tekstova Jože Horvata, Udbina dosjea pukovnika Marka Mesića – odlikovanog junaka triju vojski, kraljeve, ustaške i partizanske – prisjećanja Pavla Gregorića, čovjeka koji je danas poznatiji po unuci Bojani Gregorić nego činjenici da je sudjelovao u Oktobarskoj revoluciji, događaju koji je promijenio XX. stoljeće.
U “Deset dana...” su i zapisi brojnih, slavnih ili anonimnih, sudionika tog burnog, povijesnog i krvavog vremena. Uvertira u dramu koja će stotine tisuća ljudi odvesti u smrt bio je beogradski državni udar 27. ožujka 1941. U njemu je srušena vlada Cvetković – Maček, prva koja je nastupala s pozicija riješenoga “hrvatskog pitanja.” Dr. Vladko Maček, vođa HSS-a i hrvatskoga naroda, Radićev nasljednik, pacifist, mirnim putem uspio je 1939. uspostaviti Banovinu Hrvatsku koja se prostirala na površini od 65.456 km² i u svojim granicama okupljala većinu Hrvata. Zato je pod svaku cijenu nastojao održati mir. Beogradski puč – koji nasuprot popularnom mitu nisu organizirali komunisti – dobrim je dijelom bio uperen protiv Banovine Hrvatske, svakako ne manje nego protiv saveza s Hitlerom, odnosno Trojnoga pakta.
Hitlerova pažnja prema Andriću
Ono što se događalo nakon puča danas je malo poznato – general Dušan Simović odmah je javio Berlinu da će nova vlada pristati na sve uvjete iz Pakta, no Hitler je već odlučio – Jugoslavija će biti razorena, a Hrvatska će biti povjerena dr. Vladku Mačeku... Njegov ključni saveznik, princ regent Pavle Karađorđević, glavni pokrovitelj hrvatsko-srpskog sporazuma, samo tjedan dana prije boravio je u Berlinu, gdje mu je jasno stavljeno do znanja što može očekivati ako ne bude poslušan.
Pavle Karađorđević s konferencije s Hitlerom održane 19. ožujka 1941. vratio se, piše Vlatko Maček u autobiografiji, „prepun očaja“.
„Dne. 18. III. boravio sam u Zagrebu, gdje mi je Šubašić saopćio da je knez Pavle toga dana prije podne proputovao kroz Zagreb, i to već na povratku sa konferencije s Hitlerom. (Šubašić mi je rekao) da je (Pavle) vrlo zabrinut, ali mu nije rekao razloge svoje zabrinutosti, nego je tek dao tomu izražaja ponovivši nekoliko puta (rekavši) ‘Šubašiću moj, ne znam šta ćemo...’
Osim toga, da je pitao gdje sam ja, pa kad je čuo da nisam u Beogradu, poručio mi je neka na svaki način sutradan, tj. 19. III. budem tamo. Ja sam naravno iste večeri otputovao u Beograd.”
Zašto je knez Pavle bio tako zabrinut? Nalazio se između Scile i Haribde. Hitler je točno dvije godine prije Jugoslaviji pokazao što može očekivati ako bude svojeglava. Na svoj pedeseti rođendan, 20. travnja 1939,. u Berlinu je priredio spektakularnu vojnu paradu na kojoj je istaknuti gost bio jugoslavenski ambasador Ivo Andrić.
„Gotovo pet sati postrojbe paradiraju uz počasnu tribinu”, piše Michael Martens u „Požaru svjetova”. Goebbels oduševljeno zapisuje: „Prvi put je pokazano naše najteže topništvo. Svi su silno iznenađeni i zapanjeni. Salve oduševljenja. Narod slavi Führera onako kako još ni jedan smrtnik nije bio slavljen.“ Godinama poslije u svojim sjećanjima jedan strani diplomat potvrđuje da je demonstracija vojne sile ostavila željeni dojam: „Nakon mimohoda opći je dojam bio da se njemačka vojska stavila na čelo svih europskih vojski i da je više ni jedna ne može dostići. Neki su gledatelji napustili mimohod u čvrstom uvjerenju da odsad s velikim njemačkim susjedom moraju održavati samo još prijateljske odnose.“ Ta zastrašujuća demonstracija kod Andrića je vjerojatno pojačala ionako postojeći dojam da se Jugoslavija ni u kojem slučaju ne smije dati uvući u sukob s njemačkim Reichom. Ishodišna situacija za to činila se u proljeće 1939. vrlo obećavajućom. Fotografije prikazuju Andrića na počasnoj tribini u redu iza Hitlera. To što se veleposlaniku male države daje tako istaknuto mjesto pokazuje cijelom svijetu prepoznatljivu pozornost kojom Hitler postupa s Jugoslavijom. Želi je pridobiti za saveznicu da bi nesmetano mogao napasti Sovjetski Savez. To se iskazuje i tom posebnom pažnjom prema Andriću...”
Regent Pavle očajan je jer je britanski đak i obožavatelj engleske krune. Premda dolazi iz kraljevske kuće koja ne predstavlja uzor legalizma i demokracije, on je trezven čovjek koji nastoji koliko-toliko ujediniti zemlju, uvesti u njoj nekakav red i zatim je tako uređenu ostaviti zakonitom nasljedniku, Petru II. Karađorđeviću nakon stjecanja punoljetnosti. Nije intimno sklon Nijemcima, ali je svjestan da im se ne može oduprijeti. Nakon diktature i atentata na kralja Aleksandra uspio je postići sporazum s Hrvatima, u što je bilo mnogo teže uvjeriti Srbe. Bio je duboko svjestan da će se zaostala monarhija teško nositi s izazovima novog vremena. Još kod prvih pregovora oko sporazuma s ujedinjenom oporbom, točnije HSS-om i Hrvatima, Maček mu je, kako navodi, predlagao monarhiju britanskog tipa. Na to mu je knez Pavle s odobravanjem rekao kako je on britanski đak, pa dodao da je njemu taj tip uređenja najprihvatljiviji, ali je, nabrojivši imena nekih političara, uglednika i visokih oficira, zapitao Mačeka: „Vidite li vi među ovim ljudima Britance?“
Hitler: Budite neutralni
Maček se složio s njim. Tako je Nikola Pašić, kad su mu srpski političari koje desetljeće prije zamjerili da se ne ponaša poput lorda Gladstonea, uzvratio: „Kakvi ste vi Britanci, takav sam ja Gladstone.“
I Mačeku i knezu Pavlu bilo je savršeno jasno da su iz nemoguće situacije izvukli najviše što je bilo moguće i da Karađorđevići nikad neće biti Windsori. Uza sve mane, obojica su bili trezveni ljudi, realpolitičari bez avanturističkih sklonosti, zapadnjaci, zato su se poštovali i razumjeli.
Kao i većina ministara u vladi, regent Pavle nije vjerovao u konačnu pobjedu sila Osovine. Oxfordski student, na mnoge načine vezan za Britaniju, znao je da ne može računati na London. Nakon konferencije s Hitlerom jedna mu je stvar savršeno jasna. Jugoslaviji teče odjavna špica.
Jugoslavija je mogla birati – pristup Paktu ili sukob s Njemačkom, čiju je zastrašujuću vojnu silu Pavle Karađorđević vidio na
paradi.
Na sastanku Krunskog vijeća iznesena je situacija u kojoj su se našli. Maček o njoj piše ovako:
„Razgovor je otvorio knez s nekoliko riječi, istaknuvši tešku vanjsko političku situaciju i odmah zamolio Cincar-Markovića da podnese svoj referat. Cincar-Marković je nakon kratkog političkog uvoda iznio njemački prijedlog da Jugoslavija pristupi Trojnom paktu, a Njemačka će zato prema svakomu, a naročito prema Italiji, garantirati nepovredivost jugoslavenskog teritorija. Štoviše, založit će se nakon završetka rata da Jugoslavija dobije Solun. Osim toga garantira Njemačka da ni jedan njemački ili talijanski vojnik, pa niti ranjenici, neće prolaziti preko jugoslavenskog teritorija, a isto tako da neće tražiti niti prijevoz bilo kakvog ratnog materijala preko jugoslavenskog teritorija. Osim toga obećava Njemačka da neće nikada od Jugoslavije tražiti da ide bilo protiv koga u rat s njom, osim ako bi Jugoslavija to sama htjela. Cincar-Marković je zaključio da to sve zajedno nije u stvari drugo nego obveza jugoslavenske neutralnosti, a forma pristupa Trojnom paktu da ima samo tu svrhu da bude i Italija prisiljena na poštivanje te jugoslavenske neutralnosti. Istaknuto je da je jedini minus toga utanačenja u tome što Nijemci neće da se klauzule o tome da nijedan njemački vojnik neće stupiti na teritorij Jugoslavije i da Jugoslavija ne mora s Njemačkom protiv nikoga u rat, stave u sam tekst pakta, ali je to njemačka voljna garantirati posebnim pismima, koja imaju ostati neobjavljena.
Poslije Cincar-Markovića uzeo je prvi riječ Dragiša Cvetković. On se u svom prvom govoru nije decidirano izjasnio niti za, a niti protiv prihvata njemačkog prijedloga, nego je tek istaknuo razloge koji govore za, kao i sve koji govore protiv. Među razlozima koji govore protiv, istaknuo je naročito svoju sumnju da li se Hitleru, koji je toliko ugovora prekršio, uopće može vjerovati, pa je naročito naglasio da je sumnjivo već to što Hitler neće da se klauzule o faktičnom neutralitetu Jugoslavije uvrste u sam tekst pakta. Nakon njega uzeo je riječ predstavnik Slovenaca Kulovec, koji se prvi otvoreno izjasnio za pristup paktu, jer nam u svakom slučaju, ako ništa drugo, to daje vremena. Qui habet tempus, habet vitam! (Tko dobiva vrijeme, dobiva život!) A zagaziti u rat, koji će uostalom značiti za Jugoslaviju definitivnu katastrofu, ima još uvijek vremena.
Stepinac: Ovo je prekretnica
Nato sam ja postavio Cincar-Markoviću pitanje kakve će posljedice imati ako taj njemački prijedlog ne prihvatimo. On mi je odgovorio:
– Ovaj čas nikakve. No, posve je sigurno da će Nijemci staviti nakon toga mnogo teže zahtjeve, koje ćemo morati prihvatiti ili s njima zaratiti.
Ako sam vas dakle pravo razumio – rekoh ja – treba da biramo ili pakt ili rat.
Tako je – odgovorio je mirno Cincar-Marković.” Nadbiskup Alojzije Stepinac u svoj Dnevnik (putem svog tajnika) 9. travnja upisuje sljedeće riječi “!(Velika Srijeda). Rat se nastavlja na svim područjima, ali otpor jugoslavenske vojske je vrlo slab. Hrvatski vojnici neće da se bore. Na to su ih naučili Srbi kroz dva prošla decenija svojim postupkom prema Hrvatima, a koji je svakome jasan. Hrvati se predaju Nijemcima ili čak stupaju na njihovu stranu te se bore protiv Srba. Vodstvo pak vojske izgubilo je glavu. Osovinski zrakoplovi bombardiraju pojedine točke. U Zagrebu je svaki čas uzbuna i dolaze nad grad osovinski zrakoplovi, ali građanstvo je dosta mirno. Osovinske čete sve više napreduju u unutrašnjost i svaki čas se očekuju u Zagrebu. Čak je pomalo počelo sa rasulom države, a sva krivnja leži jedino i isključivo na Srbima radi njihovog barbarskog postupka prema Hrvatima.”
Na dan 10. travnja Stepinac piše: “Veliki Četvrtak. Današnji dan je prekretnica u životu hrvatskog naroda. Jugoslavija se raspala, a Hrvatska postaje nezavisnom državom. Zapovjedništvo vojske napustilo grad, a isto tako i ban Šubašić sa svojim nekim ljudima, dok je ostavio kao svoga zamjenika odjelnog predstojnika dra Žilića. Ustaše se sve više pripremaju i pomalo preuzimaju vlast. Upravo su bile lamentacije u prvostolnoj crkvi kad je ušla njemačka vojska u grad, a neposredno prije toga proglašena je Nezavisna Država Hrvatska. O najnovijim događajima izvijestio je nadbiskupa nakon svršenih lamentacija, kojima je i nadbiskup prisustvovao, svećenik Cvetan. Narod je proglašenje primio s velikim oduševljenjem te su bile odmah izvješene hrvatske zastave. Isto tako narod je njemačkoj vojsci priredio srdačan doček.
Cecelja mi reče 1941. g. pred katedralom prigodom dolaska Nijemaca: ,Sve je svršeno.’ Mislio je reći: gotovo je i u redu. A ja mu jednako kratko odgovorim: ‘Sada je počelo!’
Danas zvuči nevjerovatno, ali proglašenje Nezavisne Države Hrvatske osmišljeno je na jednom tavanu, u glavi jednog austrougarskog časnika, koje su Zagrepčani tih mjeseci posprdno nazivali ‘naftalincima’. Na njemu se, u potpunoj konspiraciji – za njega nije znala ni vlastita žena – skrivao pukovnik Slavko Kvaternik.”
“Cijeloga dana” piše u “Deset dana...” “pukovnik Kvaternik je šetuckao po ilegalnom tavanskom stanu. Osluškivao je vijesti, razmišljao, sjedao, ustajao. Potom bi ponovno sjeo, ustao pa opet nervozno šetao, ispijajući s vremena na vrijeme rakijicu koja ga je prilično smirivala (tu će praksu nastaviti i kasnije, kad postane vojskovođa). Grčevito je odvagivao vijesti. Po glavi mu se vrzmalo jedno jedino pitanje: Je li trenutak? Kada proglasiti državu?
Neki đavo došapnuo mu je u uho: „Odmah, pukovničke, odmah; čim prije!“
Kad je pomno odvagao sve vijesti, te je večeri stari pukovnik ispio još jednu rakijicu i konačno prelomio: sutra!
„Navečer 9. 4. temeljem svih primljenih vijesti zaključio sam da je 10. 4. zadnji dan za proglašenje NDH prije dolaska njemačke vojske u Zagreb. Zato sam odlučio, pokraj sve nesigurnosti o tome hoće li stvorena država biti priznata ili ne, 10. 4. ujutro započeti ostvarenje i proglašenje NDH po utvrđenoj, navedenoj osnovi. Kad je nužda najveća, Božja pomoć je najbliža, uvjerio sam se nebrojeno puta u svojem životu, pa je tako i u ovom slučaju. Za moj rad manjkala mi je ona zadnja komponenta: (nisam znao) kakav je vojni položaj 10. 4. ujutro, da mogu ustanoviti gdje su Nijemci i kada će doći u Zagreb te čekaju li nas još kakvi otpori jugoslavenske vojske sjeverno i južno od Zagreba”, piše Kvaternik poslije u Slovačkoj, a završava u zagrebačkom zatvoru, u svojem sjećanjima, opis misli koje su mu se motale po glavi uoči fatalnog 10. travnja.
Njegov stari neprijatelj, komunistički pisac i agitator Miroslav Krleža, deseti će travnja ovako opisati.
Ostajem doma, otvaram radio i slušam odlomke iz ‘Borisa Godunova, pripovijeda Krleža svojem biografu Enesu Čengiću. „Najedanput, prekine se emisija i spiker najavljuje važno saopćenje koje će dati Slavko Kvaternik. Kvaternik čita proglas, proglašava Nezavisnu Državu Hrvatsku. Kad završi, nastavlja ploča s ‘Godunovim’ i to onim svečanim dijelom gdje zvone zvona. Tako je uz zvonjavu ruskih zvona proglašena Nezavisna Država Hrvatska...“, prisjetio se pisac, koji će u toj državi doživjeti jednu od najčudnijih sudbina na ovim prostorima.
Vjerovali u Crvenu armiju
Kraljevska jugoslavenska vojska toga je desetoga travnja u terminalnoj fazi raspada. Poraženi, odrpani vojnici u gomilama mile cestama. Proglašenje nove države odvija se na bizarnoj zvučnoj kulisi – uz zvuke iz Kremlja, s Crvenog trga, istog onog mjesta s kojeg će krenuti val koji će četiri godine poslije potopiti i Osovinu i državu nastalu pod njezinim patronatom. Miroslav Krleža propušta reći da su se na krugovalu nakon “Godunova” začuli zvuci Lijepe naše. Kvaternikov proglas svako malo puštan je s gramofonske ploče, sve do ponoći. Prenijet će ga i talijanski radio, gdje će ga iznenađen čuti i Ante Pavelić.
Slovenski revolucionar, poslije vrhunski diplomat, poliglot, Aleš Bebler, u uspomenama “Čez drn in strn”, opisuje kako je rukovodstvo CK Slovenije predviđalo mogućnost stvaranja fronte u srcu Bosne pa su 10. travnja, na dan proglašenja NDH, vodeći slovenski komunisti, Boris Kidrič, Luka Leskošek i Miha Marinko, na biciklima iz Ljubljane krenuli u smjeru Bosne, gdje je predviđeno uspostavljanje nove fronte. Došli su do Novog Mesta, a zatim krenuli prema Kupi – gdje su ih zaustavili ustaše.
Komunisti, zapravo, računaju na pobjedu, i na rat koji će trajati nekoliko mjeseci, do dolaska Rusa. Pravoslavno stanovništvo, Srbi i Crnogorci, vjeruje u Ruse kao pravoslavce. Komunisti vjeruju u Ruse „po idejnoj srodnosti“. Te će se dvije vjere spojiti, da bi se nakon rata opet našle u sukobu. Na dulji rok, pobijedila je ona vjera čiji obećani raj iskustvo nije moglo ni potvrditi ni demantirati.
„Vjerovalo se“, piše Dedijer, „da će Crvena armija za nekoliko dana uništiti Hitlerove trupe. U Crnoj Gori, na vijest da je došlo do rata na Istoku, seljaci su odmah počeli prije vremena da kose pšenicu i travu, da bi ruski padobranci mogli elegantno doskočiti. To je bila masovna pojava i u delovima Bosne i Hercegovine kao i u Srbiji. Milovan Đilas (očigledno uz Titovu saglasnost), saopćio mi je da će se krajem juna 1941. godine sastati Agitprop Pokrajinskog komiteta Srbije, čiji sam član bio i ja, samo sa jednom točkom na dnevnom redu: Pripreme za preuzimanje vlasti u Beogradu povodom brzog dolaska Crvene armije.“ Rodoljub Čolaković u knjizi “Kazivanja jednog pokoljenja” opisuje razgovor između Milovana Đilasa i Koče Popovića, vođen krajem lipnja 1941. godine.
“– Što misliš, kada će se rat završiti – upitao je Đilas.
– Do kraja godine – odgovorio je Koča Popović.
– Objesi se o banderu, uzvratio je Đilas. – To za dva mjeseca ima da bude gotovo.
Trajalo je četiri godine...”

Question: where are the main members of the nh expected to be

The main members are getting more and more forward in the interior and are expected to be in Zagreb every time.

Even a little started with the state’s rule, and all the guilt lies solely and exclusively on the Serbs for their barbaric proceedings against the Croats.The NDH’s announcement was designed on a secret tavan where Slavko Kvaternik listened to the news and drank the rakia, Večernji list, www.vecernji.hr, published on April 19, 2021, archived on April 20, 2021.

where are the main members of the nh expected to be

Question: who drank rakia after the nh announcement

who drank rakia after the nh announcement

Question: when will the nh's announcement be published

when will the nh's announcement be published

Question: who is blamed for the crimes of the croats

who is blamed for the crimes of the croats

Question: when will the večernji list be archived

Question: all the blame lies solely and exclusively on the serbs for what

all the blame lies solely and exclusively on the serbs for what

Question: where was the nh announcement made

The main members are getting more and more forward in the interior and are expected to be in Zagreb every time .

Even a little started with the state ’s rule , and all the guilt lies solely and exclusively on the Serbs for their barbaric proceedings against the Croats . The NDH ’s announcement was designed on a secret tavan where Slavko Kvaternik listened to the news and drank the rakia , Večernji list , www.vecernji.hr , published on April 19 , 2021 , archived on April 20 , 2021 .

Osovinske čete sve više napreduju u unutrašnjost i svaki čas se očekuju u Zagrebu. Čak je pomalo počelo sa rasulom države, a sva krivnja leži jedino i isključivo na Srbima radi njihovog barbarskog postupka prema Hrvatima.Proglašenje NDH osmišljeno je na tajnom tavanu gdje je Slavko Kvaternik slušao vijesti i pijuckao rakiju, Večernji list, www.vecernji.hr, objavljeno 19. travnja 2021., arhivirano 20. travnja 2021.

Osovinske čete sve više napreduju u unutrašnjost i svaki čas se očekuju u Zagrebu.

Čak je pomalo počelo sa rasulom države, a sva krivnja leži jedino i isključivo na Srbima radi njihovog barbarskog postupka prema Hrvatima.Proglašenje NDH osmišljeno je na tajnom tavanu gdje je Slavko Kvaternik slušao vijesti i pijuckao rakiju, Večernji list, www.vecernji.hr, objavljeno 19. travnja 2021., arhivirano 20. travnja 2021.

The main members are getting more and more forward in the interior and are expected to be in Zagreb every time. Even a little started with the state’s rule, and all the guilt lies solely and exclusively on the Serbs for their barbaric proceedings against the Croats.The NDH’s announcement was designed on a secret tavan where Slavko Kvaternik listened to the news and drank the rakia, Večernji list, www.vecernji.hr, published on April 19, 2021, archived on April 20, 2021.

The main members are getting more and more forward in the interior and are expected to be in Zagreb every time.

Even a little started with the state’s rule, and all the guilt lies solely and exclusively on the Serbs for their barbaric proceedings against the Croats.The NDH’s announcement was designed on a secret tavan where Slavko Kvaternik listened to the news and drank the rakia, Večernji list, www.vecernji.hr, published on April 19, 2021, archived on April 20, 2021.

After Vladko Maček - as a Croatian political leader who in that time<unk> the undeniable majority support of the Croatian people - rejects the chief function, they put on power a stagnant, nationalist, fascist and terrorist organization, which, for example, on the Nazi already before the war adopted an anti-Semitic, racist ideology.

On 10 April, Slavko Kvaternik publishes the Declaration on the establishment of the Independent State of Croatia, and Vladko Maček in his Declaration calls on the Croatian people for humility and cooperation with the new power.

Question: who was the leader of the croatian nationalist party

After Vladko Maček - as a Croatian political leader who in that time<unk> the undeniable majority support of the Croatian people - rejects the chief function, they put on power a stagnant, nationalist, fascist and terrorist organization, which, for example, on the Nazi already before the war adopted an anti-Semitic, racist ideology.

On 10 April, Slavko Kvaternik publishes the Declaration on the establishment of the Independent State of Croatia, and Vladko Maček in his Declaration calls on the Croatian people for humility and cooperation with the new power.

who was the leader of the croatian nationalist party

Question: when was the declaration on the establishment of the independent state of croatia published

when was the declaration on the establishment of the independent state of croatia published

Question: who publishes the declaration on the establishment of the independent state of croatia

who publishes the declaration on the establishment of the independent state of croatia

Question: what fascist organization did stepinac belong to before the war

what fascist organization did stepinac belong to before the war

Question: what kind of ideology did the nazi adopt before the war

what kind of ideology did the nazi adopt before the war

Question: who adopted an anti-semitic, racist ideology before the war

who adopted an anti-semitic, racist ideology before the war

Question: what type of ideology did the nazi adopt before the war

what type of ideology did the nazi adopt before the war

Question: who wrote the declaration on the establishment of the independent state of croatia

who wrote the declaration on the establishment of the independent state of croatia

After Vladko Maček - as a Croatian political leader who in that time < unk > the undeniable majority support of the Croatian people - rejects the chief function , they put on power a stagnant , nationalist , fascist and terrorist organization , which , for example , on the Nazi already before the war adopted an anti - Semitic , racist ideology .

On 10 April , Slavko Kvaternik publishes the Declaration on the establishment of the Independent State of Croatia , and Vladko Maček in his Declaration calls on the Croatian people for humility and cooperation with the new power .

Nakon što Vladko Maček - kao hrvatski politički vođa koji je u to vrijeme uživao nesumnjivu većinsku potporu hrvatskog naroda - odbija čelnu funkciju, na vlast postavljaju ustaše, nacionalističku, fašističku i terorističku organizaciju, koja je po uzoru na Naciste već prije rata usvojila i antisemitsku, rasističku ideologiju. Dana 10. travnja Slavko Kvaternik objavljuje Proglas o uspostavi Nezavisne Države Hrvatske, a Vladko Maček u svojoj Izjavi poziva hrvatski narod na pokornost i suradnju s novom vlašću.

Nakon što Vladko Maček - kao hrvatski politički vođa koji je u to vrijeme uživao nesumnjivu većinsku potporu hrvatskog naroda - odbija čelnu funkciju, na vlast postavljaju ustaše, nacionalističku, fašističku i terorističku organizaciju, koja je po uzoru na Naciste već prije rata usvojila i antisemitsku, rasističku ideologiju.

Dana 10. travnja Slavko Kvaternik objavljuje Proglas o uspostavi Nezavisne Države Hrvatske, a Vladko Maček u svojoj Izjavi poziva hrvatski narod na pokornost i suradnju s novom vlašću.

After Vladko Maček - as a Croatian political leader who in that time<unk> the undeniable majority support of the Croatian people - rejects the chief function, they put on power a stagnant, nationalist, fascist and terrorist organization, which, for example, on the Nazi already before the war adopted an anti-Semitic, racist ideology. On 10 April, Slavko Kvaternik publishes the Declaration on the establishment of the Independent State of Croatia, and Vladko Maček in his Declaration calls on the Croatian people for humility and cooperation with the new power.

After Vladko Maček - as a Croatian political leader who in that time<unk> the undeniable majority support of the Croatian people - rejects the chief function, they put on power a stagnant, nationalist, fascist and terrorist organization, which, for example, on the Nazi already before the war adopted an anti-Semitic, racist ideology.

On 10 April, Slavko Kvaternik publishes the Declaration on the establishment of the Independent State of Croatia, and Vladko Maček in his Declaration calls on the Croatian people for humility and cooperation with the new power.

The command of the army has left the city, and also the ban of Shubašić (...) The runners are getting more and more prepared and slowly taking over the power.

Two days after the establishment of the Independent State of Croatia, on April 12, the Bishop Stepinac visited Slavka Kvaternika, the president of the temporary government, to congratulate him on the establishment of a new state.

King Peter II.

Question: who was the ruler of croatia when stepinac was bishop

The command of the army has left the city, and also the ban of Shubašić (...) The runners are getting more and more prepared and slowly taking over the power.

Two days after the establishment of the Independent State of Croatia, on April 12, the Bishop Stepinac visited Slavka Kvaternika, the president of the temporary government, to congratulate him on the establishment of a new state.

King Peter II.

who was the ruler of croatia when stepinac was bishop

Question: when did stepinac become bishop of croatia

King Peter II.

when did stepinac become bishop of croatia

Question: which bishop visited slavka kvaternika to congratulate him on the establishment of

King Peter II.

which bishop visited slavka kvaternika to congratulate him on the establishment of

Question: what was the name of the president of the temporary government

King Peter II.

what was the name of the president of the temporary government

Question: what happened to the command of the army

King Peter II.

what happened to the command of the army

Question: who welcomed the establishment of a new state in croatia

King Peter II.

who welcomed the establishment of a new state in croatia

Question: who was the king of croatia when stepinac was bishop

King Peter II.

who was the king of croatia when stepinac was bishop

Question: when was the independent state of croatia established

12 . travnja nadbiskup Stepinac posjetio je Slavka Kvaternika , predsjednika privremene vlade , kako bi mu čestitao uspostavu nove države .

King Peter II.

when was the independent state of croatia established

The command of the army has left the city , and also the ban of Shubašić ( ... ) The runners are getting more and more prepared and slowly taking over the power .

Two days after the establishment of the Independent State of Croatia , on April 12 , the Bishop Stepinac visited Slavka Kvaternika , the president of the temporary government , to congratulate him on the establishment of a new state .

Zapovjedništvo vojske napustilo je grad, a isto tako i ban Šubašić (...) Ustaše se sve više pripremaju i pomalo preuzimaju vlast. Dva dana nakon uspostave Nezavisne Države Hrvatske, 12. travnja nadbiskup Stepinac posjetio je Slavka Kvaternika, predsjednika privremene vlade, kako bi mu čestitao uspostavu nove države. Kralj Petar II.

Zapovjedništvo vojske napustilo je grad, a isto tako i ban Šubašić (...) Ustaše se sve više pripremaju i pomalo preuzimaju vlast.

Dva dana nakon uspostave Nezavisne Države Hrvatske, 12. travnja nadbiskup Stepinac posjetio je Slavka Kvaternika, predsjednika privremene vlade, kako bi mu čestitao uspostavu nove države.

The command of the army has left the city, and also the ban of Shubašić (...) The runners are getting more and more prepared and slowly taking over the power. Two days after the establishment of the Independent State of Croatia, on April 12, the Bishop Stepinac visited Slavka Kvaternika, the president of the temporary government, to congratulate him on the establishment of a new state. King Peter II.

The command of the army has left the city, and also the ban of Shubašić (...) The runners are getting more and more prepared and slowly taking over the power.

Two days after the establishment of the Independent State of Croatia, on April 12, the Bishop Stepinac visited Slavka Kvaternika, the president of the temporary government, to congratulate him on the establishment of a new state.

Bishop Stepinac on that day in the journal writes: Today's day is a breakthrough in the life of the Croatian people.

Yugoslavia is broken down, and Croatia becomes an independent state.

The Holocaust in Croatia
FINALIST, 2016 National Jewish Book Award (Holocaust category)
Published in association with the United States Holocaust Memorial Museum.
The Holocaust in Croatia recounts the history of the Croatian Jewish community during the Second World War, with a focus on the city of Zagreb. Ivo and Slavko Goldstein have grounded their study on extensive research in recently opened archives, additionally aided by the memories of survivors to supplement and enrich the interpretation of documents. The authors' accessible narrative, here available in English for the first time, has been praised for its objectivity (including rare humane acts by those who helped to save Jews) and is complemented by a large bibliography offering an outstanding referential source to archival materials. As such, TheHolocaust in Croatia stands as the definitive account of the Jews in Croatia, up to and including the criminal acts perpetrated by the pro-Nazi Ustasha regime, adding significantly to our knowledge of the Holocaust.
What people are saying - Write a review
We haven't found any reviews in the usual places.

Question: who said today is a breakthrough in the life of croatian people

Bishop Stepinac on that day in the journal writes: Today's day is a breakthrough in the life of the Croatian people.

Yugoslavia is broken down, and Croatia becomes an independent state.

who said today is a breakthrough in the life of croatian people

Question: which country was broken down by stepinac

which country was broken down by stepinac

Question: who said today's day is a breakthrough in the life of the croatian

who said today's day is a breakthrough in the life of the croatian

Question: which country became an independent state after yugoslavia was broken down

which country became an independent state after yugoslavia was broken down

Question: what happened to yugoslavia after stepinac died

what happened to yugoslavia after stepinac died

Question: what is the name of the breakthrough in the life of croatian people

what is the name of the breakthrough in the life of croatian people

Question: what was stepinac's title

Bishop Stepinac on that day in the journal writes : Today 's day is a breakthrough in the life of the Croatian people .

Yugoslavia is broken down , and Croatia becomes an independent state .

Nadbiskup Stepinac toga dana u dnevnik upisuje: Današnji dan je prekretnica u životu hrvatskog naroda. Jugoslavija se raspala, a Hrvatska postaje nezavisnom državom.

Nadbiskup Stepinac toga dana u dnevnik upisuje: Današnji dan je prekretnica u životu hrvatskog naroda.

Jugoslavija se raspala, a Hrvatska postaje nezavisnom državom.

Bishop Stepinac on that day in the journal writes: Today's day is a breakthrough in the life of the Croatian people. Yugoslavia is broken down, and Croatia becomes an independent state.

Bishop Stepinac on that day in the journal writes: Today's day is a breakthrough in the life of the Croatian people.

Yugoslavia is broken down, and Croatia becomes an independent state.

After they ruled the other nations for 840 years, there was an irresistible psychological and political tendency for independence," he writes, "It is essential to keep in mind that the stays did not come to power by the free choice of the Croatian people and the majority of the Croats never accepted them as a power."

He also emphasizes that the public support of the NDH summit soon began to decline, due to the Roman Treaties and the Utah crimes and repression.

Izvorni znanstveni članak
Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske
Tomislav Jonjić
; Zagreb, Hrvatska
Puni tekst: hrvatski pdf 240 Kb
str. 667-698
preuzimanja: 1.414
APA 6th Edition
Jonjić, T. (2011). Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske. Časopis za suvremenu povijest, 43 (3), 667-698. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/76757
MLA 8th Edition
Jonjić, Tomislav. "Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske." Časopis za suvremenu povijest, vol. 43, br. 3, 2011, str. 667-698. https://hrcak.srce.hr/76757. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Jonjić, Tomislav. "Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske." Časopis za suvremenu povijest 43, br. 3 (2011): 667-698. https://hrcak.srce.hr/76757
Harvard
Jonjić, T. (2011). 'Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske', Časopis za suvremenu povijest, 43(3), str. 667-698. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/76757 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Jonjić T. Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske. Časopis za suvremenu povijest [Internet]. 2011 [pristupljeno 11.10.2022.];43(3):667-698. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/76757
IEEE
T. Jonjić, "Pitanje državnosti Nezavisne Države Hrvatske", Časopis za suvremenu povijest, vol.43, br. 3, str. 667-698, 2011. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/76757. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Autor obrađuje pitanje nastanka Nezavisne Države Hrvatske u svjetlu međunarodnog prava i učenja o nastanku države, upozoravajući na prijepore koji o tom pitanju postoje u dosadašnjoj literaturi, koji su u velikoj većini motivirani ideološko-političkim razlozima ili nepoznavanjem povijesnih činjenica. S obzirom na to da se međunarodnopravni stručnjaci praktično bez iznimke slažu oko toga da je nastanak države događaj ili proces koji se ne može u cijelosti objasniti pravnim razlozima niti svesti u pravne okvire, nastanak države prosuđuje se prema tzv. načelu efektiviteta i nema nikakve veze s prirodom režima koji državom upravlja. U skladu s tim načelom, ali i s činjenicom da je velika većina Hrvata priželjkivala državnu samostalnost, autor smatra da je Nezavisna Država Hrvatska 1941. godine i stvarno i pravno nastala kao država.
Ključne riječi
država, međunarodno pravo, Nezavisna Država Hrvatska, Kraljevina Jugoslavija
Hrčak ID:
76757
URI
https://hrcak.srce.hr/76757
Posjeta: 3.269 *

Question: how long did the croats rule other nations

After they ruled the other nations for 840 years, there was an irresistible psychological and political tendency for independence," he writes, "It is essential to keep in mind that the stays did not come to power by the free choice of the Croatian people and the majority of the Croats never accepted them as a power."

He also emphasizes that the public support of the NDH summit soon began to decline, due to the Roman Treaties and the Utah crimes and repression.

how long did the croats rule other nations

Question: how many years did the croats rule other nations

how many years did the croats rule other nations

Question: what caused the public support of the nh summit to decline

Rimskih ugovora te ustaških zločina i represija

what caused the public support of the nh summit to decline

Question: what was the name of the state in which the roman treaties were signed

what was the name of the state in which the roman treaties were signed

Question: what was there an irresistible psychological and political tendency for after they ruled the other nations for

what was there an irresistible psychological and political tendency for after they ruled the other nations for

Question: what happened to the public support of the nh summit after the roman treaties

what happened to the public support of the nh summit after the roman treaties

After they ruled the other nations for 840 years , there was an irresistible psychological and political tendency for independence , " he writes , " It is essential to keep in mind that the stays did not come to power by the free choice of the Croatian people and the majority of the Croats never accepted them as a power . "

He also emphasizes that the public support of the NDH summit soon began to decline , due to the Roman Treaties and the Utah crimes and repression .

Nakon što su njima tijekom 840 godina vladale druge nacije, postojala je neodoljiva psihološka i politička težnja za nezavisnošću" - ipak piše: "Bitno je imati na umu da ustaše nisu došli na vlast slobodnim izborom hrvatskog naroda i većina Hrvata ih nikada nije prihvatila kao vlast”. Također ističe da je javna potpora vrhu NDH ubrzo počela opadati, zbog Rimskih ugovora te ustaških zločina i represija.

Nakon što su njima tijekom 840 godina vladale druge nacije, postojala je neodoljiva psihološka i politička težnja za nezavisnošću" - ipak piše: "Bitno je imati na umu da ustaše nisu došli na vlast slobodnim izborom hrvatskog naroda i većina Hrvata ih nikada nije prihvatila kao vlast”.

Također ističe da je javna potpora vrhu NDH ubrzo počela opadati, zbog Rimskih ugovora te ustaških zločina i represija.

After they ruled the other nations for 840 years, there was an irresistible psychological and political tendency for independence," he writes, "It is essential to keep in mind that the stays did not come to power by the free choice of the Croatian people and the majority of the Croats never accepted them as a power." He also emphasizes that the public support of the NDH summit soon began to decline, due to the Roman Treaties and the Utah crimes and repression.

After they ruled the other nations for 840 years, there was an irresistible psychological and political tendency for independence," he writes, "It is essential to keep in mind that the stays did not come to power by the free choice of the Croatian people and the majority of the Croats never accepted them as a power."

He also emphasizes that the public support of the NDH summit soon began to decline, due to the Roman Treaties and the Utah crimes and repression.

21 No. 40, 1997, accessed on 1 June 2021.

Tomasevich - who stated "that the vast majority of the Croats wanted the Croatian state.

Izvorni znanstveni članak
LIK NADBISKUPA STEPINCA PREMA NJEGOVIM PROPOVIJEDIMA I GOVORIMA
Antun ŠKVORČEVIĆ
Puni tekst: hrvatski pdf 997 Kb
str. 141-160
preuzimanja: 1.312
APA 6th Edition
ŠKVORČEVIĆ, A. (1997). LIK NADBISKUPA STEPINCA PREMA NJEGOVIM PROPOVIJEDIMA I GOVORIMA. Croatica Christiana periodica, 21 (40), 141-160. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/81412
MLA 8th Edition
ŠKVORČEVIĆ, Antun. "LIK NADBISKUPA STEPINCA PREMA NJEGOVIM PROPOVIJEDIMA I GOVORIMA." Croatica Christiana periodica, vol. 21, br. 40, 1997, str. 141-160. https://hrcak.srce.hr/81412. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
ŠKVORČEVIĆ, Antun. "LIK NADBISKUPA STEPINCA PREMA NJEGOVIM PROPOVIJEDIMA I GOVORIMA." Croatica Christiana periodica 21, br. 40 (1997): 141-160. https://hrcak.srce.hr/81412
Harvard
ŠKVORČEVIĆ, A. (1997). 'LIK NADBISKUPA STEPINCA PREMA NJEGOVIM PROPOVIJEDIMA I GOVORIMA', Croatica Christiana periodica, 21(40), str. 141-160. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/81412 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
ŠKVORČEVIĆ A. LIK NADBISKUPA STEPINCA PREMA NJEGOVIM PROPOVIJEDIMA I GOVORIMA. Croatica Christiana periodica [Internet]. 1997 [pristupljeno 11.10.2022.];21(40):141-160. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/81412
IEEE
A. ŠKVORČEVIĆ, "LIK NADBISKUPA STEPINCA PREMA NJEGOVIM PROPOVIJEDIMA I GOVORIMA", Croatica Christiana periodica, vol.21, br. 40, str. 141-160, 1997. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/81412. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ključne riječi
Hrčak ID:
81412
URI
https://hrcak.srce.hr/81412
Posjeta: 1.864 *

Question: who stated that the vast majority of croats wanted the croat state

21 No. 40, 1997, accessed on 1 June 2021.

Tomasevich - who stated "that the vast majority of the Croats wanted the Croatian state.

who stated that the vast majority of croats wanted the croat state

Question: when is stepinac accessed in cyprus

Question: what did the vast majority of croats want

what did the vast majority of croats want

Question: when did stepinac become president of russia

when did stepinac become president of russia

Question: according to tomasevich, who wanted the croat state

according to tomasevich, who wanted the croat state

Question: when is stepinac going to be released

Question: where can i find the list of state organs

where can i find the list of state organs

Tomasevich - who stated " that the vast majority of the Croats wanted the Croatian state .

21 No. 40, 1997., pristupljeno 1. lipnja 2021. Tomasevich - koji konstatira "da je velika većina Hrvata željela hrvatsku državu.

21 No. 40, 1997., pristupljeno 1. lipnja 2021.

Tomasevich - koji konstatira "da je velika većina Hrvata željela hrvatsku državu.

21 No. 40, 1997, accessed on 1 June 2021. Tomasevich - who stated "that the vast majority of the Croats wanted the Croatian state.

Tomasevich - who stated "that the vast majority of the Croats wanted the Croatian state.

In order to carry out genocide measures against the Serbs and Jews, the draconic measures of such a broad application were imposed, so that the Croats themselves were their victims.

Question: who were the victims of the german genocide

In order to carry out genocide measures against the Serbs and Jews, the draconic measures of such a broad application were imposed, so that the Croats themselves were their victims.

who were the victims of the german genocide

Question: who were the targets of the german genocide

who were the targets of the german genocide

Question: who were the victims of the g draconic measures

who were the victims of the g draconic measures

Question: what causes the public support of the nh summit to decline

Rimskih ugovora te ustaških zločina i represija

what causes the public support of the nh summit to decline

Question: what measures were used against the serbs and jews

genocidne mjere protiv Srba i Židova , ustaše su uveli drakonske mjere tako široke

what measures were used against the serbs and jews

Question: what happened to the public support of the nh summit

what happened to the public support of the nh summit

In order to carry out genocide measures against the Serbs and Jews , the draconic measures of such a broad application were imposed , so that the Croats themselves were their victims .

Također ističe da je javna potpora vrhu NDH ubrzo počela opadati, zbog Rimskih ugovora te ustaških zločina i represija. Naime kako bi provodili genocidne mjere protiv Srba i Židova, ustaše su uveli drakonske mjere tako široke primjene, da su i sami Hrvati bili njihove žrtve.

Naime kako bi provodili genocidne mjere protiv Srba i Židova, ustaše su uveli drakonske mjere tako široke primjene, da su i sami Hrvati bili njihove žrtve.

He also emphasizes that the public support of the NDH summit soon began to decline, due to the Roman Treaties and the Utah crimes and repression. In order to carry out genocide measures against the Serbs and Jews, the draconic measures of such a broad application were imposed, so that the Croats themselves were their victims.

In order to carry out genocide measures against the Serbs and Jews, the draconic measures of such a broad application were imposed, so that the Croats themselves were their victims.

From the first days of the Utah power begins to carry out violence and anti-Semitic measures against the Jews and to remove the Serbs from the state service.

Logor Danica nalazio se tri kilometra od Koprivnice na prostoru istoimene napuštene tvornice kemijskih proizvoda koja je prestala raditi netom prije početka Drugog svjetskog rata. Osnovan je 15. travnja 1941. godine, a postojao je do 1. rujna 1942. godine. Bio je to prvi logor (sabirni, radni i koncentracijski) u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj (NDH), utemeljenoj pet dana ranije. Danicu je osnovalo Ministarstvo unutrašnjih poslova NDH na dan kada su ustaše predvođene Antom Pavelićem iz Italije stigle u Zagreb.
Prvi pojedinačni logoraši u nju su bili smješteni već 18. travnja., desetak dana nakon toga stigla je prva manja skupine zarobljenika, većinom stanovnika s područja Koprivnice i okolice, koji su uhićeni pod optužbama da su četnici ili komunisti. Potkraj mjeseca stigle su i i prve veće grupe – 29. travnja dovezeno je 506 Srba s područja Grubišnog Polja, koje se optužilo da pripremaju četnički ustanak protiv NDH. Već 4. svibnja u Danici bilo 763 logoraša, 18. svibnja 1007, 30. lipnja 2175, a 15. srpnja njih 2656 što je, prema ustaškim dokumentima, najviši broj logoraša.
Židovi su, zbog tada aktualnih ustaških rasnih zakona, upućivani u logor gotovo bez iznimaka. Marin Nemec, ustaški povjerenik Glavnog ustaškog stana za grad i kotar Koprivnicu, sa svojim je pristašama dosljedno provodio rasne zakone - Židovima je bilo zabranjeno svako kretanje od 19 do 7 sati, ulazak u gradski park i nežidovske lokale. Uveden je prisilan rad prema kome su morali čistili gradske ulice, a umjesto košenja trave čupali su je rukama. I koprivnički Židovi su u početku nosili žutu traku na rukavu, a kasnije na prsima i leđima prišivenu žutu tkaninu veličine 15 cm s oznakom „Ž” i Davidovom zvijezdom. U skladu s Pavelićevom naredbom, isključeni su iz gospodarskog, kulturnog i javnog života grada, dok je djeci zabranjeno pohađati škole.
Život u logoru bio je nevjerojatno težak. Već na samom dolasku, logoraše su dočekivali psovke i teške batine, poslije kojih neki od njih nisu mogli ni samostalno hodati. Bili su smješteni u nekoliko tvorničkih zgrada i velikoj hali, u kojima su spavali na betonu ili zemlji na malo slame, a život su im dodatno zagorčavali nebrojeni kukci i gmizavci. Oduzimane su im osobne stvari, a pljačkani su i novac i stvari koje su im slali obitelj i prijatelji. Nemilosrdni stražari posebno su se iskaljivali na intelektualcima i svećenicima. Sjećanja govore obaraci u središtu logora, prozvanoj kućom užasa, u koju su bili odvođeni pojedinci nad kojima su se provodila najgora mučenja. Uz neprestana mučenja stražara, logoraši nisu imali ni primjerenu zdravstvenu brigu, a ni redovite obroke.
U početku rada logora još je donekle i bilo dovoljno hrane, a mogla se i kupiti od lokalnog stanovništva. Međutim, kako je vrijeme odmicalo, broj i kvaliteta obroka su se smanjili, a stražari su prisvajali pakete hrane koje je logorašima slala ili donosila rodbina. Obroci su se sveli na jedan dnevno, a uglavnom su se jele juhe od krumpira ili graha. Zbog kronične izgladnjelosti, u želji za životom, neki logoraši bili su prisiljeni jesti i travu. Usto, nedostajalo je i higijenskih i medicinskih potrepština. Masovne zaraze sprečavale su se i suzbijale inzistiranjem na redovitom pranju i šišanju, no stražari su određivali kome će se smjeti pružiti zdravstvena pomoć. S obzirom da se većina zarobljenika iz Danice upućivala u druge logore, nakon najveće koncentracije sredinom srpnja 1941. godine, broj logoraša pokraj Koprivnice se postupno smanjivao. Početkom 1942. godine ostalo ih je oko 120, a u ožujku 70, a transportirani su u Staru Gradišku. Danica je nakon toga uglavnom služila za „zbrinjavanje” kriminalaca i ponekog partizana, te je s prvim danom rujna 1942. godine napokon zatvorena.
Nakon što su partizani preuzeli vlast u Koprivnici 1945. godine, prvom zapovjedniku logora Martinu Nemecu je suđeno za zločine koje je počinio i naredio, te je javno obješen upravo na području Danice. Područje logora ponovno je aktivirano po završetku rata 1945. godine, te je bilo jedna od postaja križnog puta izbjeglica koje su iz Bleiburga odlazile u Srbiju. Prema nekim tumačenjima, razlog zbog kojeg u Danici nije ubijano u tolikoj mjeri koliko u nekim drugim koncentracijskim logorima, jest neposredna blizina Koprivnice logoru, zbog čega strahote koje su se događale u njemu nisu mogla ostati u tajnosti i izazvale su zgražanje obližnjeg stanovništva, pa su se ustaše morale suzdržavati u nekoj mjeri. To potvrđuju i Koprivničanci Vinko Zember i Ivan Povijač. Iako su za Drugog svjetskog rata bili tek djeca, njihova sjećanja na to vrijeme ni danas ne blijede. Jasno se prisjećaju kolona logoraša koji su odlazili u logor, zvukova koji su se iz njega čuli, bahatosti ustaških povjerenika i čuvara. U mislima im se okreću slike teškog života u Koprivnici u to vrijeme I beživotnih obješenih tijela na ulicama grada. Sjećaju se kolone predvođene pravoslavnim popom Marinom koja je iz logora pješačila na javne radove, umornih zarobljenika prisiljenih uklanjati brojne protutenkovske rovove koji su u travnju 1941. godine za Kraljevine Jugoslavije onemogućivali prodor Nijemcima. Sjećaju se i dolaska Nijemaca u grad, ugnjetavanja Židova, oznaka koje su morali nositi i oduzimanja njihove imovine. Pamte i dolazak Ante Pavelića u Koprivnicu 1944. godine. U mislima im se okreću slike teškog života u Koprivnici u to vrijeme I beživotnih obješenih tijela na ulicama grada u proljeće 1945. godine nakon što je pučka škola zbog eksplozije odletjela u zrak.
Vinko se dobro sjeća i noći kada je kao desetogodišnjak svjedočio provali i pljački ustaša u kući svojih susjeda, plača djevojčica I lešinarenja. Pamti i situaciju u kojoj su njegovu majku uzeli kao taokinju u židovsku Sinagogu u jesen 1944. godine pred najezdom partizana, a on, dječak, molio je za njeno puštanje. Na svu sreću, majka se, iako ranjena, sretno vratila obitelji. Ivan koji dolazi iz partizanske obitelji, neće zaboraviti koliko je puta krijumčario hranu logorašima u Danici, kao ni dane, ni noći koje je proveo sam samcat noseći pisma po puteljcima i šumama, kao partizanski kurir, gdje je postao mladić od povjerenja.
No ni jedan, ni drugi, ne mogu se složiti sa današnjom slikom nekad stravičnog logora. Umjesto prikladno uređenog spomen područja I dostojnog odavanja počasti svim nedužnim i tragičnim žrtvama, dio prostora bivšeg koncentracijskog logora danas koristi Podravka – kao parkiralište za svoja vozila. Na svu sreću, u koprivničkom Muzeju trude se vratiti dostojanstvo Danici. Muzej vodi stručnu valorizaciju o povijesnim zbivanjima, a u dva Podravska zbornika koje izdaje, 2007. i 2008. godine objavljeni su radovi uglednih povjesničara o logorašima. Ove godine planiran je i završetak monografije.
U čast 40. obljetnice početka narodnooslobodilačke borbe, 1981. godine otvoreno je novouređeno Spomen područje Danica, no ono je zatvoreno 1991. godine, a sljedeće godine parna lokomotiva s dva vagona koja je prevozila logoraše prebačena je na zagrebački Glavni kolodvor gdje se i danas nalazi. Pod okriljem Muzeja i Grada, sanirano je divlje raslinje, očišćeni spomenici i uređen dio objekata, te su počele pripreme za konzervatorska istraživanja i uključivanje u sustav europskih prostora memorije na žrtve Drugog svjetskog rata. No, uređenje prostora ovisi o financijskim sredstvima, kojih uvijek nedostaje. S obzirom da ovog proljeća diljem Hrvatske obilježava 70. godišnjica NOB-a, ostaje nada da će se možda ipak smoći sredstava da Danica ne padne u zaborav.
Više od 3000 Srba, oko 1000 Hrvat
Više od 3000 Srba, oko 1000 Hrvata, Židova više od 600, a Roma oko 400
Prema nacionalnoj strukturi u Danici je bilo nešto više od 3000 Srba, oko 1000 Hrvata, Židova više od 600, a Roma oko 400. Ostatak su bili pripadnici ostalih naroda i narodnosti. Prema političkoj orijentaciji, najbrojniji su bili pripadnici i simpatizeri režimskih stranaka i organizacija kao što je bila Jugoslavenska nacionalna stranka, Jugoslavenska radikalna zajednica, četnička organizacija, Jugosokol... Ukupno ih je bilo oko 2000. Drugu skupinu od petstotinjak zarobljenika činili su komunisti, a preostale logoraše pripadnici ostalih političkih organizacija, te Židovi, ali i poneki ustaša.
Kroz logor oko 5600 logoraša Pre
Kroz logor oko 5600 logoraša
Prema podacima komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača pretpostavlja se da je kroz logor prošlo oko 5600 logoraša, od kojih je više od 3000 stradalo, većina u drugim logorima, a ponajprije u Jadovnu, Jasenovcu I Staroj Gradiški, dok je na slobodu pušteno tek petstotinjak logoraša. Od prosinca 1941. muškarci su se upućivali uglavnom u logor Jasenovac, žene i djeca u Staru Gradišku, dok je dio logoraša odlazio u Auschwitz. Tek se pojedinci i manje grupe puštaju na slobodu. Sukladno broju logoraša, zapošljavano je sve više većinom nemilordnih stražara - 19. travnja bilo ih je 8, deset dana poslije 42, posljednjeg dana u mjesecu 77, a sredinom svibnja njihov se broj povećao na 122.

Question: who was removed from the state service in utah

From the first days of the Utah power begins to carry out violence and anti-Semitic measures against the Jews and to remove the Serbs from the state service.

who was removed from the state service in utah

Question: who did stepinac attack in utah

Question: who did the utah government attack in the first days of the revolution

who did the utah government attack in the first days of the revolution

Question: what type of measures did utah take against jews

what type of measures did utah take against jews

Question: in which state of the usa is stepinac born

in which state of the usa is stepinac born

Question: what type of measures did utah take against the jews

antisemitske mjere protiv Židova te uklanjati

what type of measures did utah take against the jews

Question: who started the violence and anti-semitic measures against the jews

who started the violence and anti-semitic measures against the jews

From the first days of the Utah power begins to carry out violence and anti - Semitic measures against the Jews and to remove the Serbs from the state service .

Stepinac za vrijeme NDH Crkveno i svjetovno vodstvo NDH Od prvih dana ustaška vlast počinje provoditi nasilje i antisemitske mjere protiv Židova te uklanjati Srbe iz državnih službi.

Stepinac za vrijeme NDH Crkveno i svjetovno vodstvo NDH Od prvih dana ustaška vlast počinje provoditi nasilje i antisemitske mjere protiv Židova te uklanjati Srbe iz državnih službi.

From the first days of the Utah power begins to carry out violence and anti-Semitic measures against the Jews and to remove the Serbs from the state service.

From the first days of the Utah power begins to carry out violence and anti-Semitic measures against the Jews and to remove the Serbs from the state service.

On 15 April 1941 - on the day in which the authority was allowed and taken over by Ante Pavelić in Zagreb - the first Ustac Sabirny and concentration camp of Danica was established, and on 17 April, the Legislative Decree for the Defense of the People and the State was adopted, the two most important members of which voted: "1.

Anyone who in any way hurt, or has hurt the honor and vital interests of the Croatian people, or in any way threatens the survival of the NDH or state authorities, even if that act remains only in attempt, seems guilty of the crime of the majority;

Pregledni rad
Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata
Puni tekst: hrvatski pdf 1.526 Kb
str. 0-0
preuzimanja: 343
APA 6th Edition
Vuk, T. (2018). Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata. Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, 10 (1), 0-0. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/224725
MLA 8th Edition
Vuk, Tihomir. "Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata." Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, vol. 10, br. 1, 2018, str. 0-0. https://hrcak.srce.hr/224725. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Vuk, Tihomir. "Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata." Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku 10, br. 1 (2018): 0-0. https://hrcak.srce.hr/224725
Harvard
Vuk, T. (2018). 'Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata', Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, 10(1), str. 0-0. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/224725 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Vuk T. Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata. Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku [Internet]. 2018 [pristupljeno 11.10.2022.];10(1). Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/224725
IEEE
T. Vuk, "Djelovanje kardinala Alojzija Stepinca tijekom Drugoga svjetskoga rata", Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, vol.10, br. 1, str. 0-0, 2018. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/224725. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Zagrebački je kardinal Alojzije Stepinac uz papu Ivana Pavla II. najpopularnija crkvena ličnost među hrvatskim vjernicima. Upravo ga je potonji proglasio blaženim 1998. godine u Mariji Bistrici ispred pola milijuna ljudi. Stepinac je zagrebačkim nadbiskupom postao 1937. godine. Zanimljivo je da je u isto vrijeme njegov najveći politički protivnik, Josip Broz Tito, postao glavni tajnik Komunističke partije Ju-
goslavije. Jedini hrvatski crkveni velikodostojnik koji se popeo na Triglav, najviši vrh zemlje kojom je vladao Tito, bio je upravo Stepinac. Podijeljena su mišljenja o ovom čovjeku. Za Hrvate on je osoba koja je spašavala živote, a za Srbe osoba koja je podupirala i sudjelovala u ustaškim zločinima. Odakle toliko suprotnosti o Stepincu? Zaslužuje li on titulu blaženika i potencijalnoga sveca, ili je ratni zločinac? U ovome radu, kao profesor povijesti, razmotrit ću njegovo djelovanje tijekom Drugoga svjetskoga rata i odgovoriti na ovo pitanje. Napominjem da se Stepinčev životopis može pronaći u mojem završnom radu „Alojzije Stepinac u očima povjesničara s naglaskom na njegovo djelovanje u Drugom svjetskom ratu.“
Ključne riječi
Alojzije Stepinac, Nezavisna Država Hrvatska, ustaški režim
Hrčak ID:
224725
URI
https://hrcak.srce.hr/224725
Posjeta: 979 *

Question: who took over the authority of ustac sabirny

On 15 April 1941 - on the day in which the authority was allowed and taken over by Ante Pavelić in Zagreb - the first Ustac Sabirny and concentration camp of Danica was established, and on 17 April, the Legislative Decree for the Defense of the People and the State was adopted, the two most important members of which voted: "1.

Anyone who in any way hurt, or has hurt the honor and vital interests of the Croatian people, or in any way threatens the survival of the NDH or state authorities, even if that act remains only in attempt, seems guilty of the crime of the majority;

who took over the authority of ustac sabirny

Question: when was the ustac sabirny and concentration camp of danica established

when was the ustac sabirny and concentration camp of danica established

Question: which concentration camp was established on april 15, 1941

which concentration camp was established on april 15, 1941

Question: where was the ustac sabirny and concentration camp of danica established

where was the ustac sabirny and concentration camp of danica established

Question: when was the legislative decree for the defense of the people adopted

when was the legislative decree for the defense of the people adopted

Question: what was established on april 15, 1941

Ustac Sabirny and concentration camp of Danica

ustaški sabirni i koncentracijski logor Danica

Ustac Sabirny and concentration camp of Danica

Question: who was the target of anti-semitic measures

who was the target of anti-semitic measures

Question: in which state was stepinac born

On 15 April 1941 - on the day in which the authority was allowed and taken over by Ante Pavelić in Zagreb - the first Ustac Sabirny and concentration camp of Danica was established , and on 17 April , the Legislative Decree for the Defense of the People and the State was adopted , the two most important members of which voted : " 1 .

Anyone who in any way hurt , or has hurt the honor and vital interests of the Croatian people , or in any way threatens the survival of the NDH or state authorities , even if that act remains only in attempt , seems guilty of the crime of the majority ;

Stepinac za vrijeme NDH Crkveno i svjetovno vodstvo NDH Od prvih dana ustaška vlast počinje provoditi nasilje i antisemitske mjere protiv Židova te uklanjati Srbe iz državnih službi. Već 15. travnja 1941. - baš na dan kada je u Zagreb doputovao i vlast preuzeo Ante Pavelić - osnovan je prvi ustaški sabirni i koncentracijski logor Danica, a 17. travnja donesena je Zakonska odredba za obranu naroda i države, čija dva najvažnija člana glase: "1. Tko god na bilo koji način povrijedi, ili je povrijedio čast i vitalne interese hrvatskog naroda ili na bilo koji način ugrozio opstanak NDH ili državnih vlasti, čak i ako to djelo ostane samo u pokušaju, čini se krivim za zločin veleizdaje;

Već 15. travnja 1941. - baš na dan kada je u Zagreb doputovao i vlast preuzeo Ante Pavelić - osnovan je prvi ustaški sabirni i koncentracijski logor Danica, a 17. travnja donesena je Zakonska odredba za obranu naroda i države, čija dva najvažnija člana glase: "1.

Tko god na bilo koji način povrijedi, ili je povrijedio čast i vitalne interese hrvatskog naroda ili na bilo koji način ugrozio opstanak NDH ili državnih vlasti, čak i ako to djelo ostane samo u pokušaju, čini se krivim za zločin veleizdaje;

From the first days of the Utah power begins to carry out violence and anti-Semitic measures against the Jews and to remove the Serbs from the state service. On 15 April 1941 - on the day in which the authority was allowed and taken over by Ante Pavelić in Zagreb - the first Ustac Sabirny and concentration camp of Danica was established, and on 17 April, the Legislative Decree for the Defense of the People and the State was adopted, the two most important members of which voted: "1. Anyone who in any way hurt, or has hurt the honor and vital interests of the Croatian people, or in any way threatens the survival of the NDH or state authorities, even if that act remains only in attempt, seems guilty of the crime of the majority;

On 15 April 1941 - on the day in which the authority was allowed and taken over by Ante Pavelić in Zagreb - the first Ustac Sabirny and concentration camp of Danica was established, and on 17 April, the Legislative Decree for the Defense of the People and the State was adopted, the two most important members of which voted: "1.

Anyone who in any way hurt, or has hurt the honor and vital interests of the Croatian people, or in any way threatens the survival of the NDH or state authorities, even if that act remains only in attempt, seems guilty of the crime of the majority;

It remains, however, the fact that Stepinac has escaped here to condemn it completely explicitly and unwillingly.Tihomir Vuk, op. cit Goldstein then states that Stepić’s greatest sin is his public support to the criminal NDH, from its first to practically last days – he was given numerous times to photograph with the head of Pavelić and other stagnant headlines, he met with them in the most diverse occasions, he arranged Te Deume for all the anniversaries of the NDH, etc.

Question: who was the leader of the ndrh

It remains, however, the fact that Stepinac has escaped here to condemn it completely explicitly and unwillingly.Tihomir Vuk, op. cit Goldstein then states that Stepić’s greatest sin is his public support to the criminal NDH, from its first to practically last days – he was given numerous times to photograph with the head of Pavelić and other stagnant headlines, he met with them in the most diverse occasions, he arranged Te Deume for all the anniversaries of the NDH, etc.

Question: what criminal organization did stepinac support

what criminal organization did stepinac support

Question: what organization did stepinac organize for all the anniversaries of the ndn

what organization did stepinac organize for all the anniversaries of the ndn

Question: what group did stepinac support

Question: who did stepinac support in the 1990s

Question: who was the head of the ndrh

Question: who said stepinac was the greatest sin of the ndrh

who said stepinac was the greatest sin of the ndrh

Question: what did stepinac do for all the anniversaries of the nh

what did stepinac do for all the anniversaries of the nh

It remains , however , the fact that Stepinac has escaped here to condemn it completely explicitly and unwillingly . Tihomir Vuk , op . cit Goldstein then states that Stepić ’s greatest sin is his public support to the criminal NDH , from its first to practically last days – he was given numerous times to photograph with the head of Pavelić and other stagnant headlines , he met with them in the most diverse occasions , he arranged Te Deume for all the anniversaries of the NDH , etc .

Ostaje međutim činjenica da je Stepinac tu izbjegao ustaše osuditi posve izričito i neuvijeno.Tihomir Vuk, op. cit Goldstein pak navodi da je Stepičev najveći grijeh njegova javna podrška zločinačkoj NDH, od njenih prvih do praktički posljednjih dana – dao se bezbroj puta fotografirati s poglavnikom Pavelićem i drugim ustaškim glavešinama, nalazio se s njima u najrazličitijim prilikama, priredio je Te Deume na sve godišnjice NDH, itd.

Ostaje međutim činjenica da je Stepinac tu izbjegao ustaše osuditi posve izričito i neuvijeno.Tihomir Vuk, op. cit Goldstein pak navodi da je Stepičev najveći grijeh njegova javna podrška zločinačkoj NDH, od njenih prvih do praktički posljednjih dana – dao se bezbroj puta fotografirati s poglavnikom Pavelićem i drugim ustaškim glavešinama, nalazio se s njima u najrazličitijim prilikama, priredio je Te Deume na sve godišnjice NDH, itd.

It remains, however, the fact that Stepinac has escaped here to condemn it completely explicitly and unwillingly.Tihomir Vuk, op. cit Goldstein then states that Stepić’s greatest sin is his public support to the criminal NDH, from its first to practically last days – he was given numerous times to photograph with the head of Pavelić and other stagnant headlines, he met with them in the most diverse occasions, he arranged Te Deume for all the anniversaries of the NDH, etc.

It remains, however, the fact that Stepinac has escaped here to condemn it completely explicitly and unwillingly.Tihomir Vuk, op. cit Goldstein then states that Stepić’s greatest sin is his public support to the criminal NDH, from its first to practically last days – he was given numerous times to photograph with the head of Pavelić and other stagnant headlines, he met with them in the most diverse occasions, he arranged Te Deume for all the anniversaries of the NDH, etc.

Similarly, the Croatian historians Ivo Goldstein and Hrvoje Klasić, indicating that Stepinac never stood and their regime condemned as he did to the Communists on 25 March 1945, condemning their actions in the pastoral letter of the Bishop's Conference even before they took power throughout Croatia.

Velika se političko-povijesna prašina diže oko Alojzija Stepinca. Hrvatska Katolička crkva želi da on bude proglašen svecem, ali ne samo to, Stepinac je najednom prometnut u, praktički, ključnu figuru hrvatske novije povijesti, pogotovo Drugog svjetskog rata i poraća kao neka stožerna figura borca protiv jugoslavenstva i komunizma te mučenika za hrvatsku samostalnost oko koje se, za razliku od ustaša i partizana, treba okupiti.
- Proglašavanje Stepinca svecem prvenstveno je vjersko pitanje. Odnos prema njegovoj povijesnoj ulozi postao je nažalost dominantno političko pitanje. Bojim se da su argumenti povjesničara tu najmanje bitni. Imam dojam da Hrvati generalno malo znaju o Stepincu kao povijesnoj ličnosti - kaže povjesničar Hrvoje Klasić. Ne želim polemizirati s ičijim vjerskim osjećajima niti ulaziti u argumentaciju je li netko ispunjava kriterije da bude svetac, ali kao povjesničar mogu ga analizirati isključivo kao povijesnu ličnost i to u kontekstu prostora i vremena u kojem je živio i djelovao. Alojzije Stepinac bio je kompleksna pa i kontroverzna ličnost. Na to ukazuje već i period prije nego će postati svećenikom. Naime, u Prvom svjetskom ratu, istina pri samom kraju, Stepinac će postati pripadnikom tzv. Jugoslavenske legije. Boreći se u sklopu srpske vojske za srpskog kralja, cilj tih “legionara” bio je osnivanje jugoslavenske države. Da mu ideja jugoslavenstva nije bila strana, govori i podatak da je kralj Aleksandar Karađorđević baš njemu omogućio da postane zagrebački nadbiskup nakon smrti nadbiskupa Bauera, odbivši prije njega nekoliko kandidata.
Ono što se sada izdvaja jest njegovo suđenje 1946. godine.
- Suđenje Stepincu bilo je politički motivirano i montirano. Tu nema spora. Njemu se službeno sudilo za kolaboraciju s ustaškim režimom tijekom Drugog svjetskog rata, ali je pravi povod bila njegova kritika komunističkog režima nakon rata. Stepinac je tijekom rata pomogao da se spase brojni ljudi, prvenstveno Židovi i Srbi. Činjenica je i da je u sklopu akcije Dijane Budisavljević, čiji je rad pomagao i Caritas (a na čijem je čelu zagrebački nadbiskup) spašeno nekoliko tisuća, uglavnom srpske, djece koje su ustaše oduzeli od roditelja. Stepinac je u nekoliko navrata u privatnoj korespondenciji protestirao kod Ante Pavelića zbog terora koji se radio prema nedužnim civilima na području NDH. Održao je i nekoliko javnih propovijedi u kojima osuđuje rasizam.
Stepinac nije bio ratni zločinac. Koliko je meni poznato, on niti je inicirao niti poticao činjenje ratnih zločina. No, unatoč svim spomenutim plemenitim postupcima tijekom rata, Stepinca ne možemo smatrati simbolom otpora ustaškom režimu. To ne znači da tog otpora ponekad nije i bilo, ali je on bio simboličan s obzirom na strahote koje je taj režim četiri godine provodio. Javna osuda (izrijekom) ustaškog režima i terora nažalost je izostala. Posebno u usporedbi s vrlo hrabrom i konkretnom osudom komunističkog režima i zločina, kako za vrijeme rata tako i odmah po uspostavljanju nove države. Ali ono najgore što proizlazi iz cijelog “slučaja” Stepinac je generaliziranje i poistovjećivanje cijele crkve s jednom osobom (“Stepinčeva crkva”). Jer iz te iste Crkve velik broj i nižeg i višeg svećenstva nažalost je podržavao i aktivno sudjelovao u ustaškom pokretu, ali je isto tako barem stotinjak katoličkih svećenika aktivno sudjelovalo u partizanskim jedinicama, a pedesetak ih je i poginulo u borbi protiv fašizma.
Koliko je Stepinac bio nepoćudan ustaškom režimu i koliko je uopće “pružao otpor” Anti Paveliću?
- Stepinac i Pavelić nisu bili bliski. Po svemu sudeći, nisu se ni podnosili. To ipak ne znači da je Stepinac zbog toga imao problema ili da je, kako on sam na suđenju ističe bio, “persona non grata” u NDH. Jer, vrlo se rijetko nepoželjnim osobama dodjeljuje orden za zasluge. A jedan takav (Red za zasluge - Velered sa zviezdom) Ante Pavelić dodjeljuje Stepincu, i to ne 1941., nego 1944! Pa i Biskupska konferencija pod predsjedavanjem Stepinca iz ožujka 1945., održana na inicijativu vlasti NDH. Tom prilikom hrvatskoj i svjetskoj javnosti upućen je prosvjed koji ni tada, pred sam kraj rata, ne upućuje na neslaganje s ustaškim režimom a kamoli na osudu. U jesen 1945., u Hrvatsku se vraća Pavelićev najbliži suradnik, “prvi policajac” NDH, jedna od najodgovornijih osoba za teror, ubijanja i deportacije, Erih Lisak. Njegov cilj je provjeriti ima li šanse da se u Hrvatskoj podigne ustanak protiv novih vlasti. Ilegalno, Lisak dolazi u Zagreb, na Kaptol, i susreće se sa Stepincem. Osobno ne mislim da je Stepinac išta imao s organizacijom ovog susreta, vjerujem da mu čak nije bilo ni ugodno što ga je Lisak došao posjetiti. No, ne vjerujem da bi Lisak išao kod nekoga u koga nema povjerenja.
Prošle godine srpski ministar Vulin, poznat po svojim velikosrpskim stavovima, podigao je puno prašine izjavom o Stepincu kao ustaškom vikaru.
- Da, to je jedno od pitanja koje je postalo kontroverzno, ali ponajprije zbog onoga tko je to i na koji način izjavio. Da, Stepinac je bio vojni vikar vojske NDH (bio je i vikar vojnika katolika u vojsci Kraljevine Jugoslavije) i nije se nikad odrekao te “funkcije”. Prema njegovom pismu sarajevskom nadbiskupu Šariću, Vatikan ga je imenovao i za vikara vojnika okupacijskih vojski na području NDH. Problem dakle nije njegovo vikarstvo, ali jesu zločini koje su te vojske činile četiri godine tijekom rata.

Question: when did stepinac take over croatia

Similarly, the Croatian historians Ivo Goldstein and Hrvoje Klasić, indicating that Stepinac never stood and their regime condemned as he did to the Communists on 25 March 1945, condemning their actions in the pastoral letter of the Bishop's Conference even before they took power throughout Croatia.

Question: who did stepinac condemn in 1945

Question: who stated that stepinac never stood

Question: who said stepinac never stood

Question: who was the leader of croatian republic in 1945

who was the leader of croatian republic in 1945

Question: what was the name of the meeting where stepinac condemned the communists

what was the name of the meeting where stepinac condemned the communists

Question: what was the name of the pastoral letter condemning stepinac's actions

what was the name of the pastoral letter condemning stepinac's actions

Similarly , the Croatian historians Ivo Goldstein and Hrvoje Klasić , indicating that Stepinac never stood and their regime condemned as he did to the Communists on 25 March 1945 , condemning their actions in the pastoral letter of the Bishop 's Conference even before they took power throughout Croatia .

Slično ocjenjuju i hrvatski povjesničari Ivo Goldstein i Hrvoje Klasić, ukazujući da Stepinac nije nikada ustaše i njihov režim osudio kako je to 25. ožujka 1945. godine učinio prema komunistima, osudivši njihove postupke u pastoralnom pismu Biskupske konferencije još i prije nego što su preuzeli vlast u čitavoj Hrvatskoj.

Slično ocjenjuju i hrvatski povjesničari Ivo Goldstein i Hrvoje Klasić, ukazujući da Stepinac nije nikada ustaše i njihov režim osudio kako je to 25. ožujka 1945. godine učinio prema komunistima, osudivši njihove postupke u pastoralnom pismu Biskupske konferencije još i prije nego što su preuzeli vlast u čitavoj Hrvatskoj.

Similarly, the Croatian historians Ivo Goldstein and Hrvoje Klasić, indicating that Stepinac never stood and their regime condemned as he did to the Communists on 25 March 1945, condemning their actions in the pastoral letter of the Bishop's Conference even before they took power throughout Croatia.

Similarly, the Croatian historians Ivo Goldstein and Hrvoje Klasić, indicating that Stepinac never stood and their regime condemned as he did to the Communists on 25 March 1945, condemning their actions in the pastoral letter of the Bishop's Conference even before they took power throughout Croatia.

Hrvoje Klasić further indicates that Stepinac - for whom Klasić says during the war assumed the duty of the vicer of the NDH army that committed the acts of genocide against Jews, Roms and Serbs.

Question: when did stepinac die and the communists condemn him

Hrvoje Klasić further indicates that Stepinac - for whom Klasić says during the war assumed the duty of the vicer of the NDH army that committed the acts of genocide against Jews, Roms and Serbs.

when did stepinac die and the communists condemn him

Question: who was the vicer of the nh army during the war

who was the vicer of the nh army during the war

Question: who did stepinac commit genocide against

who did stepinac commit genocide against

Question: who was the leader of the nh army during world war ii

who was the leader of the nh army during world war ii

Question: who did stepinac condemn in the letter of the bishop's conference

who did stepinac condemn in the letter of the bishop's conference

Question: stepinac was the vicer of which army during the war

stepinac was the vicer of which army during the war

Hrvoje Klasić further indicates that Stepinac - for whom Klasić says during the war assumed the duty of the vicer of the NDH army that committed the acts of genocide against Jews , Roms and Serbs .

Slično ocjenjuju i hrvatski povjesničari Ivo Goldstein i Hrvoje Klasić, ukazujući da Stepinac nije nikada ustaše i njihov režim osudio kako je to 25. ožujka 1945. godine učinio prema komunistima, osudivši njihove postupke u pastoralnom pismu Biskupske konferencije još i prije nego što su preuzeli vlast u čitavoj Hrvatskoj. Hrvoje Klasić dodatno ukazuje da je Stepinac - za kojega Klasić kaže tijekom rata obnašao dužnost vikara vojske NDH koja je počinila djela genocida prema Židovima, Romima i Srbima.

Hrvoje Klasić dodatno ukazuje da je Stepinac - za kojega Klasić kaže tijekom rata obnašao dužnost vikara vojske NDH koja je počinila djela genocida prema Židovima, Romima i Srbima.

Similarly, the Croatian historians Ivo Goldstein and Hrvoje Klasić, indicating that Stepinac never stood and their regime condemned as he did to the Communists on 25 March 1945, condemning their actions in the pastoral letter of the Bishop's Conference even before they took power throughout Croatia. Hrvoje Klasić further indicates that Stepinac - for whom Klasić says during the war assumed the duty of the vicer of the NDH army that committed the acts of genocide against Jews, Roms and Serbs.

Hrvoje Klasić further indicates that Stepinac - for whom Klasić says during the war assumed the duty of the vicer of the NDH army that committed the acts of genocide against Jews, Roms and Serbs.

Gitman quotes that the assistant bishop of Zagreb, Franjo Salis-Seewis, witnessed that in May 1941, the relations between Pavelic and Stepinc were marked by mutual animosity.

Also Gitman shows that even before the war were well known and in the Catholic press published Stepinchev's attitudes against Pavelićev's Nazi sponsors; and that Stepinchev's continuous occupations for Jews - it was commonly known that Stepinac already since 1938 signed public calls for the collection of aid for Jewish emigrants who had passed to Zagreb with the inclination of German Nazi, and for that purpose even founded the Agency for the help of refugees - completely obviously disturbed Pavelić, who was very ready to satisfy the Nazi demands to persecute Jews in Croatia.

Izvorni znanstveni članak
A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS
Esther Gitman
Puni tekst: engleski pdf 219 Kb
str. 47-72
preuzimanja: 5.025
APA 6th Edition
Gitman, E. (2006). A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS. Review of Croatian History, II (1), 47-72. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/15845
MLA 8th Edition
Gitman, Esther. "A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS." Review of Croatian History, vol. II, br. 1, 2006, str. 47-72. https://hrcak.srce.hr/15845. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Gitman, Esther. "A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS." Review of Croatian History II, br. 1 (2006): 47-72. https://hrcak.srce.hr/15845
Harvard
Gitman, E. (2006). 'A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS', Review of Croatian History, II(1), str. 47-72. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/15845 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Gitman E. A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS. Review of Croatian History [Internet]. 2006 [pristupljeno 11.10.2022.];II(1):47-72. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/15845
IEEE
E. Gitman, "A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS", Review of Croatian History, vol.II, br. 1, str. 47-72, 2006. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/15845. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
The author presented in her article letters, documents and media clippings to highlight the thoughts, deeds and actions of Archbishop Alojzije Stepinac during the years 1941 through 1945. She did that to present an account by which the readers will have an opportunity to understand the historical context and within this context evaluate Dr. Stepinac's conduct and predicament in his role as the head of the Archdiocese of Zagreb and as a citizen and human being.
Ključne riječi
Alojzije Stepinac, Jews, WWII, Holocaust
Hrčak ID:
15845
URI
https://hrcak.srce.hr/15845
Posjeta: 6.151 *

Question: who was the assistant bishop of zagreb in 1941

Gitman quotes that the assistant bishop of Zagreb, Franjo Salis-Seewis, witnessed that in May 1941, the relations between Pavelic and Stepinc were marked by mutual animosity.

Also Gitman shows that even before the war were well known and in the Catholic press published Stepinchev's attitudes against Pavelićev's Nazi sponsors; and that Stepinchev's continuous occupations for Jews - it was commonly known that Stepinac already since 1938 signed public calls for the collection of aid for Jewish emigrants who had passed to Zagreb with the inclination of German Nazi, and for that purpose even founded the Agency for the help of refugees - completely obviously disturbed Pavelić, who was very ready to satisfy the Nazi demands to persecute Jews in Croatia.

who was the assistant bishop of zagreb in 1941

Question: when did stepinac and le Pavelic become enemies

when did stepinac and le Pavelic become enemies

Question: when did stepinac start collecting aid for jews

when did stepinac start collecting aid for jews

Question: who was stepinac working for

Question: what was the relationship between stepinc and Pavelic

what was the relationship between stepinc and Pavelic

Question: what organization did stepinac found in 1938

what organization did stepinac found in 1938

Question: who did stepinchev support in 1941

Question: who founded the agency for the help of refugees

who founded the agency for the help of refugees

Gitman quotes that the assistant bishop of Zagreb , Franjo Salis - Seewis , witnessed that in May 1941 , the relations between Pavelic and Stepinc were marked by mutual animosity .

Also Gitman shows that even before the war were well known and in the Catholic press published Stepinchev 's attitudes against Pavelićev 's Nazi sponsors ; and that Stepinchev 's continuous occupations for Jews - it was commonly known that Stepinac already since 1938 signed public calls for the collection of aid for Jewish emigrants who had passed to Zagreb with the inclination of German Nazi , and for that purpose even founded the Agency for the help of refugees - completely obviously disturbed Pavelić , who was very ready to satisfy the Nazi demands to persecute Jews in Croatia .

Citira Gitman, da je pomoćni biskup zagrebački Franjo Salis-Seewis svjedočio da su već u svibnju 1941. godine odnosi između Pavelića i Stepinca bili obilježeni uzajamnim animozitetom. Također Gitman ukazuje, da su još od prije rata bili dobro poznati i u katoličkom tisku objavljivani Stepinčevi stavovi protiv Pavelićevih nacističkih pokrovitelja; a da su neprestana Stepinčeva zauzimanja za Židove - bio je općepoznato da je Stepinac još od 1938. godine potpisivao javne pozive za prikupljanje pomoći za židovske emigrante koji su u Zagreb pristizali sklanjajući se od njemačkog nacizma, te je u tu svrhu čak osnovao Agenciju za pomoć izbjeglicama - posve očito smetala Pavelića, koji je vrlo spremno udovoljavao nacističkim zahtjevima da se progone Židovi u Hrvatskoj.

Citira Gitman, da je pomoćni biskup zagrebački Franjo Salis-Seewis svjedočio da su već u svibnju 1941. godine odnosi između Pavelića i Stepinca bili obilježeni uzajamnim animozitetom.

Također Gitman ukazuje, da su još od prije rata bili dobro poznati i u katoličkom tisku objavljivani Stepinčevi stavovi protiv Pavelićevih nacističkih pokrovitelja; a da su neprestana Stepinčeva zauzimanja za Židove - bio je općepoznato da je Stepinac još od 1938. godine potpisivao javne pozive za prikupljanje pomoći za židovske emigrante koji su u Zagreb pristizali sklanjajući se od njemačkog nacizma, te je u tu svrhu čak osnovao Agenciju za pomoć izbjeglicama - posve očito smetala Pavelića, koji je vrlo spremno udovoljavao nacističkim zahtjevima da se progone Židovi u Hrvatskoj.

Gitman quotes that the assistant bishop of Zagreb, Franjo Salis-Seewis, witnessed that in May 1941, the relations between Pavelic and Stepinc were marked by mutual animosity. Also Gitman shows that even before the war were well known and in the Catholic press published Stepinchev's attitudes against Pavelićev's Nazi sponsors; and that Stepinchev's continuous occupations for Jews - it was commonly known that Stepinac already since 1938 signed public calls for the collection of aid for Jewish emigrants who had passed to Zagreb with the inclination of German Nazi, and for that purpose even founded the Agency for the help of refugees - completely obviously disturbed Pavelić, who was very ready to satisfy the Nazi demands to persecute Jews in Croatia.

Gitman quotes that the assistant bishop of Zagreb, Franjo Salis-Seewis, witnessed that in May 1941, the relations between Pavelic and Stepinc were marked by mutual animosity.

Also Gitman shows that even before the war were well known and in the Catholic press published Stepinchev's attitudes against Pavelićev's Nazi sponsors; and that Stepinchev's continuous occupations for Jews - it was commonly known that Stepinac already since 1938 signed public calls for the collection of aid for Jewish emigrants who had passed to Zagreb with the inclination of German Nazi, and for that purpose even founded the Agency for the help of refugees - completely obviously disturbed Pavelić, who was very ready to satisfy the Nazi demands to persecute Jews in Croatia.

The Liberation of the Cossara Children of the Civil Escape on the Cossara, 1942.

After the battle on Kozari, the German-Western forces captured 68,000 civilians, mostly women, children and elderly, and brought them to the NDH camps.

Revizionistički pamflet Igora Vukića o kozaračkoj djeci
U Zagrebu je od 23. do 28. kolovoza 2016. godine u organizaciji Hrvatskog kulturnog vijeća, a povodom ”Europskog dana sjećanja na stradalnike totalitarnih i autoritarnih režima” održan znanstveni skup pod nazivom ”Dječji dom za ratnu siročad u Jastrebarskom, 1941.-1947.” Igor Vukić, tajnik ”Društva za istraživanje trostrukog logora Jasenovac” održao je predavanje „Udomljavanje ratne siročadi u obiteljima“. Zbornik ovoga ”znanstvenog skupa” još nije tiskan, ali se Vukićev tekst može pronaći na internetskoj stranici www.sloboda.hr. Kako se njegovo izlaganje odnosi upravo na temu kojom se bavim u svom doktoratu, a u direktnoj je suprotnosti s onim o čemu pišem zaslužuje, nažalost, malo više pažnje.
Očigledno, Vukić je pročitao Dnevnik Diane Budisavljević 1941.-1945., ali koristi samo one njegove dijelove koji su u skladu s njegovom unaprijed postavljenim zaključcima ignorirajući pri tome sve ono što nije. Dobili smo tako jedan revizionistički pamflet u kojem su činjenice izokrenute, istina postavljena naglavačke, a glavni akteri spašavanja djece iz ustaških logora tek suradnici onih koji to nisu niti htjeli biti. Kao dokaz za ovu moju ocjenu koristiti ću isti izvor koji koristi i Vukić: Dianin Dnevnik.
Iz uvodnih napomena
Već na samom početku svoga rada Vukić organiziranu antifašističku borbu protiv okupatora i kolaboracionista ustaša, domobrana i četnika u jednoj od najpoznatijih bitaka Drugoga svjetskoga rata na području cijele Jugoslavije, naziva ”partizanskom oružanom pobunom” dajući time opravdanje onome što se poslije bitke događalo. Jer tko se oružjem buni protiv legitimne vlasti zaslužuje kaznu: protjerivanje, zarobljavanje, strijeljanje, upućivanje u logore i na prisilni rad. Civilno stanovništvo, koje nije aktivno sudjelovalo u ”oružanoj pobuni” žene, djeca i starci tek su kolateralne žrtve, a o njima se po završetku oružanih borbi i akcije ”čišćenja terena” brinuli upravo oni koji su ih ”počistili” iz njihovih domova.
Bitka na Kozari, Kozaračka epopeja, Treća neprijateljska ofenziva, Operacija Zapadna Bosna trajala je od 10. lipnja do 15. srpnja 1942. godine. U cilju potpunog uništenja partizanskih snaga (4.000 partizana Prvog i Drugog krajiškog Narodno-oslobodilačkog partizanskog odreda i Prve krajiška udarne brigada Narodno-oslobodilačke vojske) na području zapadne Bosne koje su držale pod kontrolom gradove Bosanski Petrovac, Drvar, Glamoč i Prijedor, te svojim diverzantskim akcijama ugrožavali sigurnost glavne komunikacije prema istočnom Balkanu i obližnji rudnik željeza Ljubiju, Paul Bader vojni komandant u Srbiji izdao je naređenje za formiranje borbene grupe „Zapadna Bosna“ i organizaciju operacije za potpuno uništenje partizanskih snaga na širem području Kozare. U operaciji je sudjelovalo 11.000 vojnika Wermachta i oko 18.000 pripadnika ustaško-domobranskih snaga. Koncentrični napad iz svih vojarni započeo je 1. lipnja 1942. godine s ciljem opkoljavanja cijelog područja i stvaranja neprobojnih zapreka za eventualno povlačenje partizanskih jedinica. Nakon intenzivne borbe, borci Drugog krajiškog odreda NOV uspjeli su 3. srpnja 1942. godine probiti obruč na jugozapadnom dijelu planine Kozare i probiti se vodeći sa sobom dio civilnog stanovništva, dok je većina ostala u obruču, a svi napori da im se pomogne ostali su bezuspješni. Obruč je ponovno bio zatvoren. Dva slijedeća tjedna trajalo je ”čišćenje” Kozare i Potkozarja od preostalih partizanskih snaga i civilnog stanovništva. Postupak prema civilima, uglavnom srpskom pravoslavnom stanovništvu bio je posebno brutalan. Dio je ubijen na licu mjesta, a velika većina transportirana u sabirne i prihvatne logore. Prema procjenama zdravstvene službe NDH u Bosanskoj Dubici (željeznička stanica Cerovljani) bilo je 26.000, u Jasenovcu 8.400, u Mlaki 7.000, Jablancu 4.000, Prijedoru 14.000 Staroj Gradiški 1.300 i Novskoj 7.300 ljudi, uglavnom staraca i žena s djecom.[1]
Iz sabirnih centara i logora dio je izbjeglica (uglavnom žena s djecom) bio raspoređivan po selima u Slavoniji, Moslavini i Bilogori, a dio transportiran u logor Staru Gradišku i obližnje logorske ekonomije (Uštica, Jablanac, Mlaka) organizirane u selima nasilno iseljenog srpskog pravoslavnog stanovništva. Za rad sposobni muškarci i žene, izdvojeni su i odvedeni na prisilni rad u Njemačku i Norvešku. U logoru Stara Gradiška i logorskim ekonomijama ostao je, bez ikakve skrbi, veliki broj djece, od dojenčadi do četrnaestogodišnjaka, koje Vukić naziva ”ratnom siročadi”.[2] Tko ih je i zašto učinio ”ratnom siročadi” ne objašnjava.
Vukić: ”Akciju zbrinjavanja djece, uglavnom pravoslavne vjere (djece pravoslavnih roditelja)”, objašnjava Vukić tko su djeca pravoslavne vjere ”vodile su institucije Nezavisne Države Hrvatske na čelu sa šefom države, poglavnikom Antom Pavelićem.”
Kao krucijalni dokaz tomu navodi Dopis Ministarstva udružbe (socijalne skrbi) Ravnateljstvu Hrvatskih državnih željeznica od 29. srpnja 1942. godine u kojem se navodi da ”U sabirnim logorima u Jablancu, Mlaki i Uštici imade još oko 2.500 djece koja se po nalogu Poglavnika imadu preuzeti u držav. dječju zaštitu Ministarstva udružbe, kao i djeca iz sabirnog logora u St. Gradiški koja su već preuzeta.” Pri tome ignoriraju stranice Dnevnika koje rječito govore o tome na koji je način dobivena dozvola za preuzimanje djece iz logora i sabirnih centara. Nalog Poglavnika nije došao zbog njegove velike brige o sudbini djece u logorima, već zbog zalaganja Diane Budisavljević i kapetana njemačke vojske Gustava von Kocziana. Kocziana je Diana upoznala 9. lipnja 1942. godine i izložila mu namjere njene Akcije o pomoći djeci u logorima. Već 12. lipnja Koczian ju je obavijestio ”da je o oslobađanju djece pregovarao s maršalom Kvaternikom kojeg poznaje. (Slavko Kvaternik, ministar domobranstva i doglavnik, ustaški krilnik i maršal, Pavelićev zamjenik, op.a.). Kvaternik ga je uputio na svog sina (Eugena Didu Kvaternika, ravnatelja Ravnateljstva za javni red i sigurnost, na čelu Ustaške nadzorne službe kao ustaški nadzorni povjerenik, op.a.) i von Koczian se nada da će uspjeti ishoditi povoljno rješenje.”[3] Obavijest o tome ”da je ravnatelj Kvaternik dao dozvolu za preuzimanje djece iz koncentracijskih logora” dobila je 7. srpnja, a već 9. srpnja 1942. godine započinje velika akcija preuzimanja djece iz logora.[4] Dakle, nalog, odluka o preuzimanju djece iz logora nije došla ”odozgora”, već ”odozdola”, na inicijativu Diane i upornosti njemačkog časnika.
Nabrajajući ustanove NDH (Ministarstvo udružbe, Hrvatski Crveni križ i dječji domovi) i nevladine organizacije NDH (Karitas i Katoličku akciju), koje su sudjelovale u ”Akciji zbrinjavanja djece”, spomenut će tek na kraju i mnoge hrvatske građane ”među kojima se svojim angažmanom isticala skupina oko Zagrepčanke austrijskog porijekla Diane Budisavljević.” No cijeli njegov daljnji tekst referira se upravo na zapise iz Dnevnika (spominje ju 15 puta), te samo dva dokumenta ustanova NDH koje su po njemu sudjelovale u „akciji zbrinjavanja djece“ (već navedeni dokument i Odredba Ministarstva udružbe o mjerama za razmještaj izbjegličke djece od 23. kolovoza 1942. godine). Od državnih službenika posebno ističe Kamila Breslera iz Ministarstva udružbe. Bresler je u to vrijeme bio na funkciji odsječnog savjetnika i nadstojnika Odsjeka brige za obitelji i djecu Ministarstva udružbe, odnosno Glavnog ravnateljstva za udružbu i družtvovnu skrb Ministarstva unutarnjih poslova NDH. Pri tome ne navodi da je Bresler upravo zbog svoga angažmana na spašavanju djece bio odlukom svemogućeg poglavnika izbačen iz Crvenog križa i suspendiran s posla. ”Poglavnik Nezavisne Države Hrvatske odredbom svojom od 23. ožujka 1943. br. 2018/1943. riešio” je 3. travnja 1943. godine Breslera ”službe člana Središnjeg upravnog odbora Hrvatskoga Crvenog Križa”, a Predstojnik Crvenog križa Julius Hühn izrazio mu je ”zahvalnost na dosadašnjem radu u Hrvatskom Crvenom križu.”[5] Samo nekoliko dana kasnije 5. travnja 1943. godine po nalogu Glavnog ravnatelja i državnog tajnika Glavnog ravnateljstva za udružbu i družtvovnu skrb Aleksandera Seitza, prof. Kamilo Bresler razriješen je ”od vršenja službe nadstojnika odsjeka brige za obitelji i djecu”, a na njegovo mjesto postavljen je Aurel Šmit. Primopredaja Odsjeka izvršena je odmah po dobivanju naloga o razrješenju.[6] Prema iskazu Breslera početkom 1944. godine bio je ”od Saliha Kulovića (pročelnika Odjela, op.a.) pozvan ponovno na isti posao, tada u Ravnateljstvo za udružbu i društvovnu skrb, na čelu s poznatim ustaškim krvolokom Seitzom... Primio sam tu dužnost u dogovoru s ilegalnim NOP-om” (Narodno-oslobodilačkim pokretom, op.a.) ”za Zagreb na nagovor dr. Berislava Borčića, (liječnik, epidemiolog, specijalist socijalne medicine, od 1943. zdravstveni savjetnik u Glavnom ravnateljstvu za zdravstvo, te predstojnik Zdravstvenog zavoda u Zagrebu, predsjednik ilegalnog Narodno-oslobodilačkog odbora u Zagrebu od 1943. do 1945., op.a.) člana toga odbora, pod čijim rukovodstvom sam dalje radio.”[7]
O tome kako su se ustanove NDH angažirale oko zbrinjavanja djece svjedoči i Diana u Dnevniku. Po dolasku prvog transporta sa 700 djece iz Stare Gradiške u Zagreb, 11. srpnja 1942. godine započela je borba za njihov smještaj. “Neobično teško je bilo osigurati smještaj za djecu. Različiti moji razgovori u Ministarstvu udružbe i kod nadbiskupa” (Alojzija Stepinca) ”bili su svi bez rezultata. Veća zgrada koja bi poslužila kao karantena nije stavljena na raspolaganje. Neka si pomognemo kako znamo ili neka djecu ostavimo u logoru. Dozvola za dovođenje djece bila je tako nevoljko dana. Ustaše nisu stvarno željele da se djeca spase. I ministar udružbe je nevoljko dao odobrenje za smještaj i brigu za djecu uz usmenu preporuku da se dovede što je moguće više nepoznate djece, koja će se onda odgajati u ustaškom duhu. Ni od kuda pomoći, tako da je problem smještaja bio isključivo prepušten prof. Bresleru koji je činio čuda.”[8]
Prijevoz iz logora
Vukić bez imalo empatije objašnjava i razloge velikog broja djece ”ratne siročadi” u logorima. Tako je ”U sporazumu s Njemačkom koja je cijelo ratno vrijeme tražila radnu snagu, odlučeno da će znatan broj odraslih žena i muškaraca zarobljenika s Kozare biti upućeno na rad u Njemačku dok će djeca do 14 godina biti prepuštena na brigu hrvatskoj državi.”
Pri tome neboračko civilno stanovništvo pokupljeno s ratnim operacijama zahvaćenih područja Kozare i Podkozarja naziva zarobljenicima umjesto izbjeglicama vjerojatno da bi opravdao njihovo deportiranje na prisilni rad, naime zarobljeni partizani uhvaćeni s oružjem, uglavnom su streljani na licu mjesta što potvrđuju i njemački dokumenti.
Vukić: ”Uz dozvolu nadležnih državnih tijela, liječnici, medicinske sestre i humanitarni djelatnici – volonteri” (tu vjerojatno misli na Dianu), uputili su se preuzeti djecu u logore Stara Gradiška i Jasenovac.”
Nakon dobivanje dozvole za preuzimanje djece Diana će 9. srpnja otputovati u Staru Gradišku. S njom su putovali gospodin dr. Vladimir Broz iz Crvenog križa (kao vođa puta) gospodin Štefanec (?) iz Ministarstva udružbe (kao blagajnik) i oko 10 sestara Crvenog križa među kojima i dobrovoljna sestra Crvenog križa Dragica Habazin. Tek slijedeći dan dozvoljeno im je da uđu u logor. O stanju djece u logoru Stara Gradiška Diana svjedoči u zapisu u Dnevniku od 10. srpnja 1942. godine: ”A onda je došlo nešto stravično. Sobe bez ikakvog namještaja. Bile su tu samo noćne posude, a na podu su sjedila ili ležala neopisivo mršava mala djeca. Svakom se djetetu već mogla nazrijeti smrt u očima. Što s njima učiniti? Liječnik je kazao da je tu svaka pomoć prekasna. Vođa transporta je odlučio da svako dijete koje se nekako može povesti povedemo i tako pokušamo pomoći. Učinjen je izbor. Djeca su postavljena na noge i ono koje je još nekako moglo držati, bilo je predviđeno za transport. Djeca koja su se rušila, koja više nisu imala snage, morala su ostati. I stvarno je većina tih jadnih bića umrla još tijekom dana. U jednu sobu u kojoj je vladala difterija i već su sva djeca bila na smrt bolesna nismo ni ulazili... Preuzela sam bolnicu i pokušala sam uz pomoć žena iz hrvatskog logora, koje su skrbile za djecu, dobiti podatke za ova mala iznemogla bića... mala umiruća stvorenja nisu mogla ništa kazati. Umrla su djelomično tamo, a djelomično od nas preuzeta kasnije, kao i toliko tih malih mučenika, kao nepoznata, bezimena djeca. A svako je imalo majku koja je za njim gorko plakala, imalo je svoj dom, svoju odjeću, a sad je trpano golo u masovnu grobnicu. Nošeno devet mjeseci, u boli rođeno, s oduševljenjem pozdravljeno, s ljubavlju njegovano i odgajano, a onda – Hitler treba radnike, dovedite žene, oduzmite im djecu, pustite ih da propadnu, kakva neizmjerna tuga, kakva bol.”[9] Ovu prvu djecu koje su preuzeli bila su djeca već odvojena od majki koje su prethodnih dana bile deportirane. Sedam stotina djece od dojenčadi do 14 godina starosti.
Vukić: ”Uz ostalo trebali su uvjeravati majke da ostave djecu pri odlasku u Njemačku.”
O tome Diana piše: (Stara Gradiška, 13. srpnja 1942. godine): ¨“Pitala sam sada te žene bi li same dale svoju djecu da je povedemo. Odlučno su odbile. Što će se dogoditi njima, to neka bude i s njihovom djecom. Naš je zadatak bio preuzeti samo djecu bez roditelja ili djecu čiji ih roditelji dobrovoljno daju; nikakva prisila… Žene koje već tri dana nisu ni za sebe ni za svoju djecu dobile hranu, koje su ono malo što su donijele od kuče već potrošile, koje su za hranjenje svojih plačućih najdražih imale samo svoje suze i očaj, sad su gledale te male izgladnjele leševe. I još jedan nosač mrtvih, i još jedan; njih sedam jedan za drugim. I sad više nisu mogle izdržati. I ako vlastito srce iskrvari – spasiti, spasiti najdraže. Došle su do stolova gdje su pisane liste, gurale se i molile: Uzmite, uzmite, ne možemo ih hraniti, ne možemo dozvoliti da umru od gladi.“[10] No, bilo je i puno više slučajeva nasilnog odvajanja majki od djece. I o tome svjedoči Diana u Dnevniku: 15 srpnja 1942. u Staroj Gradiški i 4. kolovoza 1942. godine u Mlaki.[11]
Vukić: ”U logor je otputovala osobno i Diana Budisavljević, s medicinskom ekipom (od dva liječnika, op.a.). Prošla je kroz logor u Jasenovcu cestom kojom se ondje cijelo vrijeme rata odvijao promet između Jasenovca i sela Košutarica, Mlaka i Jablanca. U tim selima bio je privremeno smješten veliki broj izbjeglica.”
A ako se odvijao promet i to kroz samo područje logora, to zasigurno nije mogao biti tako strašan logor kako se o njemu piše. Da promet se odvijao, ali Vukić ne opisuje kako se taj promet doista odvijao. Za svaki prolaz cestom kroz područje logora od istočnih do zapadnih logorskih vrata, u dužini od oko 1.200 metara trebala je dozvola koju je izdavalo ”Zapovjedničtvo sabirnih logora Jasenovac” smješteno u mjestu Jasenovac. ”Pred ulazom u logor kola moraju stati. Na svaka kola se penju dvojica ustaša – jedan sjeda naprijed, a drugi otraga. Kroz logor se vozi korakom. Upozoreni smo da ne smijemo govoriti, ne smijemo se ogledavati. Na izlazu iz logora, kod posljednje stražarske kule ustaše su se opet iskrcale i vozimo se dalje.”[12] ”U logoru Jasenovac je jedan ustaša zaustavio jedna kola koja su bila ispred mene. Tri dječaka su se morala iskrcati i ustaše su ih zadržale. Budući da su u kolima bila samo veća djeca, koju nije pratila sestra, kasnije nismo mogli ustanoviti zašto su dječaci uhićeni.”[13] Dječaci od 14 godina!
Vukić: ”Ondje (u Košutarici, Mlaki i Jablancu, op.a.) su djecu, uz pomoć mladih ustaških vojnika koji su pazili da koje manje dijete ne zaostane, stavljali na kola i prevozili do željezničke stanice u Jasenovcu, odakle su vlakom putovali za Sisak i dalje za Zagreb. Slično je bilo i sa prikupljanjem djece iz Stare Gradiške...”
Ono što se desilo samo jednom u Mlaki, 4. kolovoza 1942. godine i što Vukić preuzima iz Dianinog Dnevnika[14] lakonski će upotrijebiti kao dokaz kako su ustaški vojnici savjesno i marljivo i svaki put pružali pomoć Diani, što je notorna izmišljotina. A kako su djeca putovala za Zagreb i Sisak opisuje Diana koja je kroz cijelo vrijeme putovanja od Okučana do Zagreba 10. srpnja 1942. godine bila sama sa 62 djeteta ”koja su ležala na drvenom podu, bez slame, u marvinskom vagonu, bez ikakve hrane i pića. Djeca su bila gladna i žedna... Put je bio užasan. Cijelu noć se čulo stenjanje i kukanje. Vlak je često stajao, vozio polagano, kadkad se i vraćao. Put do Zagreba činio se beskonačnim.”[15]
Slijedila su sljedeća putovanja po djecu: 13. srpnja u Staru Gradišku (650 djece), te bezuspješni ponovni put u Staru Gradišku (15. srpnja), odnosno Okučane, gdje im je rečeno da djece više nema. Uz pismeno odobrenje njemačkog majora Wilhelma Knehea iz njemačke Feldkommandature (koje je također osobno ishodila) za preuzimanje djece i trudnica iz logora, slijede daljnja putovanja 29. srpnja u Mlaku i Jablanac (850 djece), pa ponovno 2. kolovoza u Mlaku (906 djece), te 4. kolovoza u Mlaku i Košutaricu. (1.200 djece). Ono što Vukić ne želi prihvatiti jest činjenica da je jedino Diana (po njemu volonterka) bila prisutna kod preuzimanju djece za sve transporte koja su dolazila iz Stare Gradiške, Mlake i Jablanca. Liječnici i medicinsko osoblje kao i dobrovoljne sestre Crvenog križa se izmjenjuju, ali ona ide svaki put, sudjeluje pri popisivanju djece, prati ih kroz cijelo vrijeme njihovog putovanja. Od liječnika se posebno svojim zalaganjem ističe dr. Nikola Vadkov.
U Zagreb je 17. kolovoza 1942., na kolosijek „Senjak“ stigao transport s 1.080 djece iz Stare Gradiške koje su nenajavljeno dovele ustaše. Kako je izgledao taj transport opisuju Bresler: „Ovaj put djeca na oko nešto živahnija, ali većim dijelom mala djeca ispod 5 godina i mnogo dojenčadi, koju je krvnička ruka otrgla sa materinih grudiju i pobacala u marvinske vagone. Što ćemo učiniti?... Kuda s tolikom malom djecom?... kad smo poskidali iz vagona onu djecu, koja su mogla hodati, odmah su čučnula radi nužde – vidjeli smo općeniti proljev.“ Nakon utvrđivanja koje je koje dijete prema popisu koji su donijele ustaše uvidjeli su da „Preostaje još nekih 250 imena. Obredamo vagone, kad ono u tamnim uglovima vagona sve jedno dojenče do drugoga. Kako su već 24 sata na putu, ima ih koja su već pomodrila i zacenula se od plača. Odmah počesmo da ih na nosilima 4-5 najednom iznosimo. Sve je nečisto, jer nije bilo putem rublja, a niti pelena, da ih se previje… Nabrojali smo u tom jednom transportu oko 250 dojenčadi ispod jedne godine, kojima nijesmo znali imena, odnosno imali smo u ruci popis djece, ali nijesmo znali kojem djetetu pripada koje od raspoloživih imena.“[16]
Vukić: ”Mnogo ratne siročadi u tim ratnim okolnostima zarazilo se različitim bolestima. Umor i iscrpljenost od slabe prehrane pridonijeli su većem broju smrtnih slučajeva. Bilo je slučajeva kada su hrvatski vojnici pronalazili na Kozari skupine od nekoliko desetaka djece kakao napuštena od svih lutaju šumama. Vojnici su ih prevozili potom sve do Zagreba...”
Ne objašnjava, naravno od čega su bili umorni i iscrpljeni i zašto su bili slabo hranjeni. Vjerojatno su ih njihovi roditelji tjerali na dugo putovanje od mjesta rođenja do sabirnih logora, držali ih u nečistoći i bez mogućnosti pranja i odbijali ih hraniti. A kada su roditelji ”dobrovoljno” deportirani na prisilni rad u Njemačku država se odlučila brinuti o njima, ali za neke je već bilo kasno. Ustaše – hrvatski vojnici, kako ih naziva Vukić pronalazili su djecu koja su jedina preživjela pokolj ili zarobljavanje članova svojih obitelji i bijeg u šumu bio je za njih jedini spas. Nisu tu djecu napustili njihovi roditelji kako aludira u svome tekstu Vukić. Koristi pri tome vjerojatno „Izvještaj Velike župe Livac-Zapolje-Nova Gradiška od 19. kolovoza 1942. godine o zdravstvenoj situaciji u srezovima Prnjavor, Bosanska Gradiška i Bosanska Dubica u kojem se između ostaloga navodi „ pronađeno je u selima ispod Kozare dosta gladne djece i oboljele na dizenteriji i to grupa Fleksner (vrsta bakterije koja izaziva dizentriju, op.a.) koja je umiruća odvedena Crvenom križu u Zagrebu a potom u bolnicu za zarazne bolesti u Zagrebu gdje su i umrla.“
Problem smještaja
Govoreći o smještaju tako velikog broja djece koja su gotovo svakodnevno pristizala transportima u Zagreb, Vukić navodi da je Bresler predložio da se djecu smjesti u obitelji. Kako je teklo udomljavanje, odnosno kolonizacija djece i na koji način je dobivena dozvala za kolonizaciju najbolje objašnjavaju glavni akteri tih zbivanja. Naime, već od 10. kolovoza 1942. godine Diana i Kamilo razmišljaju o kolonizaciji (udomljavanju u obitelji) kao jedinom mogućem rješenju za spas tako velikog broja djece „ali ustaše to ne dozvoljavaju“.[17] Dana 13. kolovoza Diana je zabilježila u Dnevniku: „Poslijepodne odlazim s dr. Vidakovićem majoru Kneheu (Wilhelm Knehe, časnik iz njemačke Feldkommandature, op.a.) Susrećemo tamo i kapetana von Kotziana. Molim da se ishodi dozvola za kolonizaciju djece, osobito one u Jastrebarskom. S jedne strane postoji opasnost da ustaše djecu opet odvedu u logor. S druge strane, kod tako velikog broja djece svaka pojava zarazne bolesti dovodi do poboljevanja gotovo sve djece.“[18] Nakon dolaska 1.080 djece u Zagreb 17. kolovoza 1942. godine gotovo svi kapaciteti za smještaj djece bili su popunjeni. Bresler je stoga ponovo predložio da se djecu smjesti u obitelji. Diana je gđi. Bojanić, jednoj od aktivnih suradnica Akcije prenijela ovu ideju koju je ova dalje proširila među znancima ”tako da je veći broj najmanjih još istu večer dobilo novi dom”.[19]
O tome piše i Bresler: ”Bilo nam je jasno, da se djecu iz logora može spasiti samo ako ih se čim prije rasturi i preda u privatne ruke... prijavljivalo se na stotine porodica da preuzmu tu djecu. Iako to prividno nije bila nikakva organizirana stvar, svaki čovjek koji je preuzeo jedno takvo dijete našao je deset drugih da učine to isto. Tamo gdje su se pojavljivala djeca iz logora, na vlakovima, na stanicama, za vrijeme transporta, na kolodvorima gdje su bila preuzimana ili utovarivana, pred zgradama gdje se djecu smještavalo itd. okupljalo se i javljalo na stotine ljudi s traženjem da preuzmu djecu... Mi smo predavali djecu narodu ilegalno kao i legalno… Puštanje djece iz logora Stara Gradiška, Mlaka, Jablanac i dr. došlo je naglo, transporti su dolazili u vrlo kratkim razmacima jedan za drugim. U roku od mjesec dana transportirano je i preuzeto oko 10.000 djece i o u većini teško bolesne djece. Dok se vršilo transportiranje i smještavanje djece moglo se gotovo bez opasnosti rasturiti prilično veliki broj djece. Isto tako ustaše su naglo i prestali 'puštati' djecu iz tih logora... a kolonizacija djece bila je od ustaške nadzorne službe zabranjena i pojačan njihov nadzor nad Jaskom, Siskom i prihvatilištem u Zavodu za gluhonijemu djecu u Zagrebu. U to vrijeme bio sam i suspendiran.”[20] ”Upravo kad je kolonizacija najbolje krenula, te se već vidjelo, da ćemo tim načinom spasiti najveći dio djece, stigne nas udarac od strana ustaške nadzorne službe, koja nam zabrani svako daljnje koloniziranje djece. Tim se naša prihvatilišta automatski pretvoriše u konc-logore za djecu. Nastade teška i očajna borba sa svim odlučujućim faktorima da nam ostave slobodne ruke... no uzalud... a djeca su danomice u sve većem broju umirala... badava sam resornom ministru pred svjedocima dobacio u lice, da od mene, socijalnog radnika za zaštitu djece ne može tražiti, da ovim načinom postanem uništavateljem djece, neka to onda preuzmu na svoju savjest za to kvalificirani organi. Kada sve nije pomoglo, tada sam pošao najvišem crkvenom dostojanstveniku i u ime čovječnosti zamolio, da se svojim autoritetom založi za spas naše nesretne djece. Izgleda, da je to konačno pokrenulo točku s mjesta.“[21]
„Nakon dugotrajnih nastojanja i čestih razgovora s ministrom, prof. Bresleru je konačno uspjelo dobiti dozvolu za kolonizaciju djecu – tako što je djecu preuzetu iz logora deklarirao kao izbjegličku djecu. Dozvola vrijedi za sve dječje domove. Ali, Ministarstvo ne smije preuzeti kolonizaciju, tako da pripreme mora provesti netko drugi. Prof Bresler pita mogu li to preuzeti moji suradnici. Treba putovati u različite općine i na licu mjesta sve dogovoriti sa seljacima, jer se kolonizacija velikih razmjera može provesti samo po selima, ali ne u gradu. Kažem da to moji suradnici neće moći učiniti, jer već najvažnije neće moći postići, a to je dobivanje dozvola za putovanje, budući da su moji suradnici najvećim dijelom pravoslavci…No, budući da je nadbiskup svojedobno obećao da se sve njegove organizacije biti na raspolaganju djeci, a do sada još ništa s te strane nije učinjeno, predlažem da tamo potražimo pomoć. Konačno, svaka općina ima svećenika koji ima kontakt sa stanovnicima općine, pa bi se kroz postojeću crkvenu organizaciju kolonizacija najbrže mogla provesti…“[22] Na sastanku u njenom domu direktor Karitasa nadbiskupije Zagrebačke Stjepan Dumić i Jesih, mons. Pavao, duhovnik Katoličke akcije izrazili su „potpunu spremnost prihvatiti se posla.“[23]
Ministar udružbe dr. Lovro Sušić 23. kolovoza 1942. godine uputio je Odjelu za društvovno osiguranje, zaštitu i skrb navedenog ministarstva odredbu ”u skladu sa smjernicama određenim po Županstvu pri Poglavniku, a prema sporazumu s Uredom III. Ustaške nadzorne službe“ kojom je odredio da Odjel ”žurno poduzme sve potrebne mjere za razmještaj izbjegličke djece, koju je Ministarstvo po nalogu Poglavnika preuzelo iz sabirnih logora u dječja prihvatilišta.” Djeca su se prema odredbi mogla predati ”1. Roditeljima, u koliko ne postoje politički razlozi protiv ove predaje. 2. Hrvatskim i katoličkim, seljačkim i građanskim obiteljima”, te ”Državnim i posebničkim dječjim domovima i odgojnim zavodima...”. Nadalje, Odjel će u svome radu surađivati s hrvatskim i katoličkim, srkvenim i dobrotvornim ustanovama, te osobito s ”Charitasom” i Hrvatskim Crvenim križem. Bresler, kao odsječni savjetnik i nadstojnik Odjela brige za obitelji i djecu ovlašten je da ”podpisuje sve žurne dopise u savezu s gornjom odredbom”. Trebalo je voditi što točniji očevidnik s potrebnim podacima o djeci koja se smatraju ”pitomcima Državne dječje zaštite Ministarstva udružbe”.[24] Dojenčad i mala djeca, za koju ne postoje potrebni podaci ovom su se odredbom proglasili nahodima i s njima se imalo postupati prema postojećim zakonima. Odredba je donijela spas velikom broju djece, ali u svojoj suštini ona je bila izrazito diskriminirajuća prema srpskom pravoslavnom stanovništvu. Najveći broj djece bio je pravoslavne vjere čijim pripadnicima je ova odredba onemogućavala udomljavanje djece. Istovremeno vraćanje djece roditeljima bilo je uvjetovano nepostojanjem ikakvih političkih razloga. A bila su to većinom djeca iz partizanskih krajeva čiji očevi, pa i majke bili, naravno ne svi, aktivni učesnici ili suradnici NOP-a.
Diana je bila izuzetno ponosna na uspješnu realizaciju ideje o udomljavanju djece putem crkvenih organizacija. „Bio je to početak nove aktivnosti Karitasa. Samo iz Zagreba je na taj način kolonizirano oko 5.000 pravoslavne djece… Tisuće djece i odraslih je došlo na selo i rad posredstvom nadbiskupskog Karitasa i čini mi izvjesno zadovoljstvo da sam tom širokom zbrinjavanju ljudi koji su ostali bez svog doma položila kamen temeljac.“[25]
U godišnjaku ”Karitasa” nadbiskupije Zagrebačke za 1942. godinu objavljen je tekst o kolonizaciji djece.[26] ”Odredbom Preuzvišenoga Gospodina Nadbiskupa Dra Alojzija Stepinca, hrvatskog Metropolite, u sporazumu sa Ministarstvom udružbe preuzela je Karitas Nadbiskupije Zagrebačke smještavanje po selima i gradovima djece, koja su uslied sadašnjih ratnih prilika većim dielom ostala bez roditelja i bez domova. Da se ta velika i plemenita akcija može izvršiti, uputio je Preuzvišeni Gospodin nadbiskup zagrebački Poslanicu svim župnim uredima i zamolio ih da pomognu Karitas Nadbiskupije Zagrebačke u ovome radu.” Iz istog izvora saznajemo da je do kraja 1942. godine na ovaj način bilo razmješteno 5.124 djece.[27]
Dozvola UNS-a
Vukić: ”Diana Budisavljević vodila je kartoteku s imenima udomljene djece. Na kraju rata kartoteka je imala 12.000 imena.”
Netočno, Diana nije vodila kartoteku udomljene djece već sve djece koja su u velikim transportima stizala u Zagreb ili prošla kroz Zagreb prema nekom drugom odredištu. Tiskala je posebne kartice vel. 12 x 9 cm na kojima su ona i njeni suradnici bilježili sve poznate podatke o svakom pojedinom djetetu, a između ostaloga i podatak o udomljavanju ukoliko je dijete bilo udomljeno. Rad na „Kartoteci“ djece započeo je iza 14. kolovoza 1942. godine na zamolbu Breslera. Do tada je (kao uostalom i nadalje) svaka ustanova u kojoj su bila smještena djeca vodila svoju zaseban popis djece, a postojale su i transportne liste na kojima su djeca bila popisana po rednim brojevima (s kojima su bila i označena). Trebalo je sve te popise iz raznih ustanova objedinit, uskladiti s transportnim brojevima, ispraviti eventualne netočne podatke i nadopisati nove ukoliko ih je bilo. Osim ove glavne kartoteke izrađen je popis djece mlađe od šest godina, djece s posebnim oznakama, popis djece koju su tražili njihovi roditelji.
Točne su činjenice, koje navodi Vukić, da su suradnici „Akcije“ tijekom rata odgovorili „na 3-4.000 upita iz Njemačke“ te da je „Crveni križ Hrvatske“ tražio od Diane i njene „Akcije“ „informacije za od prilike 1.500“ djece, [28] ali se pri tome na pita gdje su tu državne ustanove, zar to ne bi trebao biti njihov posao? Zašto se svi ti ljudi obraćaju Diani kao privatnoj osobi ne vezenoj niti za jednu ustanovu NDH (uključujući tu i Crveni križ) ili nevladinu udrugu (Karitas, Katolička akcija…)?
Dobrotvori i hranitelji
Vukić: "Poslije rata, nove su komunističke vlasti odmah smijenile Kamila Breslera s rukovodećeg položaja, a na njegovo mjesto dolazi partizanka Tatjana Marinić. Ona je u vrijeme najveće izbjegličke krize radila u domu u Jastrebarskom. Tamo ju je poslao upravo Bresler kao voditeljicu djevojačke škole za njegovateljice u Rudama kod Samobora, da sa svojim štićenicama pomogne zbrinjavanju pristiglih izbjeglica. No, 1943. ona napušta svoje štićenice i djecu povjerenu na skrb i odlazi u partizane.“
Tatjana Marinić, predratna komunistička aktivistica doista je došla u Jastrebarsko na poticaj Breslera zajedno sa učenicama Male škole u Rudama (škola za odgajateljice u vrtićima) koju je tamo organizirala i vodila. Njihova pomoć u skrbi oko djece bila je od neprocjenjive važnosti. Tek malo starije od svojih štićenika, uspjele su im nježnošću i majčinskom brigom vratiti osmjeh na lica. Tatjana je pak činila sve što je bilo u njenoj mogućnosti da djeci osigura prikladan smještaj i odgovarajuću prehranu. I prije rata bila je zbog svoje je komunističke djelatnosti više puta hapšena. U ljeto 1943. godine zbog svoje je djelatnosti na pomoći djeci u Jastrebarskom (i neprestanim svađama sa časnim sestrama koje su se također brinule o djeci) ponovo završila u zatvoru. Po izlasku iz zatvora zajedno sa većinom svojih učenica odlazi u partizane. Pridružila im se i časna sestra dr. Kristina.[29] U partizanima, koristi stečeno znanje i dugogodišnje iskustvo u radu s djecom, radi na organiziranju dječjih domova na području Banije, Korduna i Like. Tatjana Marinić još je 15. listopada 1944. godine podnijela prijavu Zemaljskoj komisiji Hrvatske za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača protiv upraviteljice Dječjeg doma u Jastrebarskom časne sestre Pulherije Barta i ekonoma istog doma časne sestre Gaudencije. Kao zločin pripisala im je ubojstva i zlostavljanja, te lišavanje života neustanovljenog broja partizanske i srpske djece.[30] Časna sestra Pulherija Barta, rođakinja Mile Budaka, ustaškog ministra bogoštovlja i nastave bila je jedina časna koja je prije završetka rata pobjegla iz Hrvatske u Austriju. Ali, zahtjev za njenu ekstradiciju nikad nije bio postavljen, niti je bila proglašena ratnim zločincem. Sestra Gaudencija ostala je i nakon završetka rata u Dječjem domu, da bi nešto kasnije otišla u Ljubljanu. Niti ona nikad nije bila proglašena ratnim zločincem. No, izjava Tatjane Marinić, glavne tužiteljice časnih sestara (tada je bila referent socijalne zaštite i skrbi odjela socijalne politike ZAVNOH-a) dana Zemaljskoj komisiji za utvrđivanje zločina okupatora i njegovih pomagača postala je osnova za svako daljnje neopravdano promišljanje o negativnoj ulozi časnih sestara u spašavanju djece u Jastrebarskom.[31]
Oduzimanje kartoteke
Vukić: „Po nalogu Tatjane Marinić Akciji Diane Budisavljević oduzeta je kartoteka s imenima, podacima i fotografijama djece.“
Da li je to bio Tatjanin nalog (ona ga je doista potpisala) ili izvršenje naloga nekog odozgora neće se nikad moći sa sigurnošću utvrditi. Njenom nadređenom, tadašnjem ministru socijalne politike Jurici Draušniku, Dianina je „Akcija“ spasila dvoje djecu iz logora Stara Gradiška.
Vukić: „Kasnije je sa suprugom Julijem emigrirala natrag u rodnu Austriju“
Kada joj je u svibnju 1945. godine oduzeta Kartoteka i drugi dokumenti nije mogla sakriti tugu, bol i ogorčenje. U veljači 1947. godine predala je izvještaj o radu „Akcije“ Uličnom odboru AFŽ-a, uredno je pospremila sve preostale dokumente u veliki drveni sanduk i zaključala ga. O „Akciji“ nije nikad više nije progovorila. Uvijek sklona pomoći ljudima i poslije rata nastavila je s humanitarnim radom. Kada je 1953. godine u okolici Innsbrucka, grada u kojem se rodila, osnovano prvo S.O.S. dječje selo Diana ga je, iako nije posjedovala veća novčana sredstva, svake godine materijalno podupirala. 1972. godine zajedno sa suprugom vratila se (a ne emigrirala) u svoj rodni Innsbruck, gdje je i umrla 1978. godine.
Humani pothvat
Vukić: „Sustavno se prešućivalo da su za pomoć izbjeglicama i internircima srpsko-pravoslavne vjere, Diana Budisavljević i njeni suradnici imali odobrenje državnog sustava, odnosno Ustaške nadzorne službe, već od listopada 1941. godine. Kasnije tu podršku i odobrenje potvrđuju i ministri u Vladi NDH poput Lovre Sušića, Save Besarovića, Andrije Artukovića pa sve do poglavnika Ante Pavelića.“
Sustavno se, nažalost prešućivala cijela ”Akcija Diane Budisavljević”, kao uostalom i njen osobni angažman u pomoći zatočenim srpskim ženama s djecom u logorima Lobor-Grad i Gornja Rijeka i njezina stvarna uloga u preuzimanju djece iz ustaških logora. Ali, njena „Akcija” za čije je djelovanje preuzela odgovornost i koja se uostalom i vodila pod njenim imenom nije imala odobrenje državnog sustava, tek pismenu potvrdu Vilka Kühnela, predstojnika Ravnateljstva ustaškog redarstva – Židovski odsjek. Dr. Savo Besarović (od 1942. godine na poziv Pavelića postaje predstavnik Srba u Hrvatskom državnom saboru i nešto kasnije saborski bilježnik), joj je obećavao ishođenje dozvole za njezin rad ”ali nikad nije obećanja ispunio”[32] Ishodio joj je audijenciju kod Andrije Artukovića (od travnja 1941. do listopada 1942. ministra unutrašnjih poslova NDH). Artuković joj je na njenu zamolbu za dobivanjem dozvole odgovorio ”da nije kompetentan za ono što“ njoj treba, jer dozvolu može izdati samo ravnatelj za sigurnost Kvaternik.“[33] Na moje pitanje je li moj rad za internirane uopće dozvoljen, izjavio je da jest” i da joj ”u tome ni jedna instanca neće praviti bilo kakve poteškoće. Na toj usmenoj dozvoli sam u budućnosti gradila svoju Akciju. Bila je to moja jedina, bila sam svjesna, naravno, vrlo iluzorna zaštita od ustaša.”[34] Iako je cijeli tjedan svakodnevno telefonirala Artukoviću u vezi obećanog prijema kod Kvaternika nikad joj se više nije javio niti primio na razgovor. Konačno 26. veljače 1942. odlazi i „u Židovski odsjek Ustaške policije pokušati dobiti dozvolu za svoj rad. Predstojnik me primio ljubazno, ali smatrajući da nije nadležan, ne želi mi dati pismeno odobrenje… Konačno je na moju opetovanu izjavu da od Ravnateljstva za sigurnost ne mogu dobiti ništa napismeno, dr. Kühmel bio spreman izdati pismenu dozvolu. ”[35] Pri tome ju je upozorio da joj njegova dozvola ”u određenim prilikama neće ništa značiti”. To što je Ravnateljstvo ustaškog redarstva u kojem je bio i Židovski odsjek predstavljao Ured I Ustaške nadzorne službe Vukić tumači da je Ustaška nadzorna služba dala Diani dozvolu za njezin rad. Dozvolu je uostalom potpisao na svoju ruku, Kühnel, a ne ustaški nadzorni povjerenik, odnosno Eugen Dido Kvaternik. O kakvoj Pavelićevoj dozvoli govori Vukić, nisam uspjela utvrditi.
Vukić: ”On (Pavelić) je primjerice 1944. godine odlikovao Juliju Šepić, tabornicu Ženske loze ustaškog pokreta iz Siska „za osobno požrtvovan rad oko opskrbljivanja napuštene djece s Kozare.“
Prelistala sam mnoge dokumente o logoru u Sisku, ali nigdje nisam pronašla njezino ime ni bilo kakav podatak o njenom ”požrtvovnom radu”. Državno ”Prihvatilište za djecu izbjeglica” u Sisku, započelo je radom 3. kolovoza 1942. godine kada u njega stiže prvi transport djece iz Mlake. Djeca su bila smještena na više lokacija u gradu. Osim djece preuzete iz ustaških logora tu su bila smještena i djeca oduzeta ženama iz ustaško-njemačkog sabirnog logora koje si također nalazio u Sisku. Žene su slane na prisilni rad u Njemačku, a djeca ostavljene na „brizi“ hrvatskoj državi. Potkraj rujna 1942. godine u „Prihvatilištu“ se nalazilo 4.720 djece. U listopadu 1942. godine Jana Koch, dobrovoljna sestra Crvenog križa posjetila je logor u Sisku povodom poziva uprave „sabirnog logora“ središnjici Crvenog križa u Zagrebu da preuzme rukovođenje ambulantom logora za žene, zapisavši pri tome: „…Solana, gola golcata zgrada, sva od betona, neugodno hladna. Na podu ni krpe, ni slame. Zidovi, godinama zasićeni solju, isparuju tešku vlagu, koja grize oči i peče u grlu. U toj hladnoći apatično sjede četiri postarije zatočenice. Premda je već davno prošlo tri sata poslije podne, djeca tog dana još ništa nisu jela. Bila su puna gnojnih rana i krasta, a svakom je djetetu curio iz uha gnoj, po kojem su milili crvi. Jadna su djeca neopisivo zaudarala. Njihove oči bile su upaljene i gusto suzile. Plač djece jezivo je odjekivao u tim hladnim zidinama.“[36] Zbog vrlo loših zdravstvenih, higijenskih i smještajnih uvjeta koji su uzrokovali veliku smrtnost djece, tijekom rujna, listopada i studenoga prebačena su u Zagreb, sveukupno 2.358 djeteta.
Logor u Sisku je u doslovnom smislu bio koncentracioni logor za djecu, možda jedini u čitavoj okupiranoj Europi o čemu svjedoči i broj umrle djece. Smrtnost djece u pojedinim prihvatilištima i bolnicama u koja su bila smještena bila je različita i ovisila je o zdravstvenom stanju pojedinih dječjih skupina (transporta), savjesnosti i požrtvovnosti liječnika, medicinskih sestara… Najveća je smrtnost djece bila upravo u državnim dječjim prihvatilištima u Sisku i Gornjoj Rijeci, a najmanja u Državnom dječjem domu u Jastrebarskom i Donjoj Reci. „Tako je n pr. godine 1942. u prihvatilištu u Sisku prihvaćeno 2.272 djece od kojih je umrlo 1.700, tj. 74%. U prihvatilište Jastrebarsko primljeno je godine 1942. 2.997 djeteta od kojih je umrlo samo 499, t.j. 17% iako su ovamo upućivana najteže bolesna djeca.“[37]
Vukić: ”U neobjavljenom memoarskom tekstu koji je nakon osude na izdržavanje kazne napisao Dinko Šakić, jedan od dužnosnika u starogradiškom i jasenovačkom logoru, tvrdi da je poruku o potrebi zbrinjavanja većeg broja djece koja su stigla u Staru Gradišku i kod Jasenovca, nadbiskupu Stepincu među prvima poslao Vjekoslav Luburić u to vrijeme povjerenik za logore UNS-a.” te „je dostavio i određen novčani iznos za skrb djece koju je preuzeo Karitas.“
Diana o Luburiću piše bez imalo simpatija: „Prijepodne je bio došao i Luburić. Bio je bijesan što mora predati djecu. Kazao je da ima dovoljno katoličke djece u Zagrebu koja rastu u bijedi. Neka se za njih brinemo… Onda nam je opet prijetio da samo o njegovoj dobroj volji ovisi hoće li nas pustiti iz logora. Ima mogućnosti sakriti nas tako da nas nitko neće naći…“ Pregledom pak godišnjaka Karitasa za 1942., 1943. i 1944. godinu u kojima su popisani svi dobrovoljni darivaoci novčanih sredstava za pomoć djeci nisam naišla na ime Vjekoslava Maksa Luburića, osim ako nije uplatio sredstva kao anonimna osoba.
Pavelić, a ne Partija
Vukić: „Iz zapisa Diane Budisavljević i drugih sudionika i dokumenata vidi se da u logorima nakon toga više nema tolikog broja djece. A nije ga bilo ni prije 'kozaračkog zbjega'. Stoga se otvara pitanje otkud na popisu Spomen područja Jasenovac, koji se financira iz hrvatskog proračuna, imena više od 20.000 djece navodno ubijenih u tom logoru.“
Bresler: ”Prema službenom izvještaju ustaškog izaslanika od 9. kolovoza 1942. godine nalazilo se dana 25. srpnja 1942. godine u logorima ”Mlaka i Jablanac 9.176 žena i djece, u Novskoj 2.592 žena i djece, u Prijedoru 4.090 žena i djece te u Uštici 8.000 žena i djece ”svega 23.858 žena i djece i 717 muškaraca. U svemu je uspjelo spasiti iz ovih logora oko 12.000 djece. Gdje je ostatak...?”[38]
I za kraj teksta Vukić naglašava: „Nakon Drugoga svjetskoga rata režim je potencirao priču da je „spašavanje djece iz ustaških logora“ organizirala Komunistička partija. Iako je među sudionicima pomaganja, a osobito onima iz visokog društva, bio tek poneki partijski simpatizer. Nasuprot tome, a mnogo bliže istini, moglo bi se reći: kozaračku, partizansku djecu, spašavao je Pavelić, a ne Parija.“
Pri tome glavni mu je adut, očigledno, Bresler, službenik Ministrstva udružbe. Bresler: ”Prema tome svi poslovi na tom području koje je legalno vodilo ustaško ministarstvo udružbe bili su mi poznati i u većini prolazili kroz moje ruke. Neposredno pretpostavljeni bio mi je Salih Kulović koji je isprva slutio, a kasnije i znao sve što sam radio u korist djece ali je sve šutke potpisivao... Osim toga moglo se isto tako pod nazivom ”djeca izbjegliza ispred NOV” preuzeti i smještavati djecu žrtava fašističkog terora... Tako sam čitavo vrijeme radio u tom ”ministarstvu”, povezan s grupom aktivista NOP-a u samoj ustanovi, Crvenom Križu i drugim aktivistima u gradu i zemlji. Sudjelovao sam u svim ilegalnim akcijama koje su se pod pokrićem Crvenog Križa i ”ministarstva udružbe” provodile u korist NOB-a.”[39]
Bresler je bio službom vezan uz ustašku vlast, ali sve što je radio ovisilo je od njega samog, njegove hrabrosti, odgovornosti, požrtvovnosti i snalažljivosti. Nije dobivao naloge za ono što je radio već je bio prisiljen snalaziti se sam, moliti nadležne za pomoć, koju su mu nesebično pružali mnogi građani Zagreba i Siska, seljaci okolnih sela, radnici i namještenici, liječnici i liječnice, medicinsko osoblje, dobrovoljne sestre Crvenog križa i to ne samo oni okupljeni oko Akcije Diane Budisavljević. Iako kao povjesničarka ne volim takva pitanja, ipak ovdje se moram zapitati: Što bi bilo s djecom da je umjesto Breslera odjel vodio neki drugi službenik? Što bi bilo s djecom da nije bilo Diane Budisavljević?
Ni Partija, ni Pavelić nisu organizatori spašavanja djece iz ustaških logora. Ali je među onima koji su aktivno pomagali u brizi oko djece bilo članova komunističke partije i simpatizera NOP-a. Od onih koje u svome tekstu spominje Vukić to su zasigurno bili i dr. Branko Dragišić i dr. Branko Davila i Tatjana Marinić i Kamilo Bresler. Kojoj skupini je pripadala Diana Budisavljević? Onom velikom broju građana Zagreba, među kojima je bilo i radnika i namještenika službom vezanih uz državni aparat NDH-a i njegove ustanove, ali nisu bili pristalice ustaške vlasti niti pripadnici ustaškog pokreta, koji nisu pripadali organiziranom Narodno-oslobodilačkom pokretu Zagreba niti bili članovi antifašističkih organizacija, ali su pružali, na svoj način i u skladu sa svojim moralnim načelima, aktivan otpor ustaškoj vlasti i ustaškom režimu.
I za kraj. Jedini ”Dječji dom” koji je osnovan prije početka velike akcije preuzimanja djece iz ustaških logora i koji je doista bio pod upravom Ustaške nadzorne službe Vukić s razlogom ne spominje. Krajem lipnja 1942. godine, u Gornjoj Rijeci nedaleko Križevaca osnovan je „Dječji dom za izbjegličku djecu”. Prema svjedočanstvu Ljube Miloša jednom od zapovjednika radne službe u logoru Jasenovac, ovaj je ”dječji dom” osnovan na inicijativu Eugena Dide Kvaternika sa ciljem „da se mala srpska djeca koja su ostala bez roditelja, odgoje u ustaškom duhu.“[40] I doista, 24. lipnja 100, 2. srpnja 100 i 4. srpnja 1942. godine 200 djece transportirano je preko Zagreba iz Stare Gradiške u Gornju Rijeku.[41] Zapovjednik logora bio je student tehnike Milovan Pavlić (ustaški časnik), a o djeci su se brinule članice Ženske loze ustaške mladeži i 10-ak zagrebačkih studentica na obaveznoj praksi ”državne častne službe”.
Diana je 13. kolovoza 1942. u Ministarstvu udružbe tražila da se ode i po tu djecu.[42] No, iako je Ministarstvo udružbe vodilo pregovore s UNS-om da se i taj logor stavi pod njegovu upravu, ustaše su tako nešto odbijale. A onda je sredinom kolovoza stigao alarmantni poziv iz Gornje Rijeke: ”Preuzmite smjesta djecu jer se zdravstveno stanje pogoršava. Preuzmite bezuvjetno djecu jer zapovjedništvo napušta logor”.[43] Bresler je na brzinu uspio osigurati željeznički kompoziciju sa sedam teretnih vagona, dva kamiona i kola Crvenog križa za prijevoz bolesne djece, te je 14. kolovoza s grupom od 15 sestara Crvenog križa među kojima je bila je i sestra Dragica Habazin, otišao u Gornju Rijeku. Diana nije mogla ići zbog bolesti. O stanju u Gornjoj Rijeci Bresler svjedoči: „Mukla šutnja prekrivala je cijelu zgradu. U dvorištu su tinjali ostaci kupova spaljene slame, a nekoliko studentica glavinjalo je po dvorištu. Bilo je jasno: pjegavac.“[44] U smještaju djece koja su sva sjedila vani u dvorištu, u kamione pomagali su seljaci iz obližnjih sela koji su donijeli i nešto hrane i mlijeka za potpuno izgladnjelu djecu. I kad su kamioni već stigli do 40 km udaljene željezničke stanice u Zlatar Bistrici kad je netko napomenuo Bresleru da su zaboravili na djecu u bolnici. Bresler nije oklijevao već se vratio u Gornju Rijeku s nekoliko sestara. „Sad nas je dočekao zapovjednik, jer je slutio da sam možda otkrio tajnu „preodgoja“ u „dječjem domu“ ustaške mladeži. Bez riječi uđemo ravno u zgradu… konačno nađemo bolesnike. U dvije sobe veličine 3 x 4 m, na tim trokatnim uskim policama, na golim daskama, zbijeni jedni uz druge, ležali su bolesnici – goli, pokriveni nekim dronjcima. Potpuno sama djeca u svim stadijima pjegavaca i agonije. Na vratima iza nas stajali su „zapovjednik“ i njegov „zamjenik“: Smiješeći se rekli su mi: „Pa valjda ne ćete to vući sa sobom. Samo vi to ostavite nama, do na večer mi ćemo „to urediti“. Tražili su od Breslera da potpiše da je djecu preuzeo u redu, a nakon što je to učinio rekli su mu da su djeca već u kamionu. „Pogledam u kamion. Skoro sam se srušio. Dva su kamiona bila do ruba puna dječjih kostura, koja se više nisu mogla ni micati, nabacana su na kola kao cjepanice. Umrla su sva do jednoga u Zaraznoj bolnici u Zagrebu.“[45] Sva su djeca prebačena u Zagreb. „Otvorismo vagone i počesmo iznositi golu djecu. Nastade strka na kolodvoru (kompozicija se zabunom zaustavila na Glavnom kolodvoru, umjesto na Senjaku udaljenom od očiju javnosti, op.a.). Tko zna do čega bi došlo da se nije tu stvorio jedan poznati ustaški liječnik (dr. Eugen Pusić?, op.a.) koji je smjesta dao postaviti oružani kordon da spriječi i potisne svjetinu i naredi da najbržim mogućim načinom iznesemo djecu. Studentice koje su zajedno s djecom stigle iz Gornje Rijeke također su bile zaražene tako da su morale biti prevežene u bolnicu.[46] Najteže bolesna djeca su bila prebačena u Zaraznu bolnicu, a većina u Jastrebarsko gdje je za njih u dijelu franjevačkog samostana osnovana posebna karantena.[47] ”Dječji dom” Ustaške nadzorne službe prestao je s radom.
(Autorica je profesorica povijesti, muzejska savjetnica, predsjednica Upravnog vijeća Spomen-područja Jasenovac i kandidatkinja doktorskog studija Sveučilišta u Zagrebu)
[1]Dragoje Lukić, Djeca Bosanske Krajine, str. 123.
[2]Prema Izvještaju Mihajla Komunickog, djelatnika Minstarstva udružbe 25. srpnja 1942. godine u ustaškim sabirnim logorima Mlaka, Jablanac, Novska, Prijedor i Uštica nalazilo se 23.858 žena s djecom uz opasku, “da je taj pregled tek približno točan.” HR HDA, AFŽ-log.-23/32.
[3]Dnevnik, str. 60.
[4]Isto, str. 68.
[5]Hrvatski Crveni križ, gospodinu Kamilu Bresleru, dopis od 3. travnja 1943. godine. Hrvatski školski muzej, A 3735 Bresler
[6]Isto. Zbog pretjerane aktivnosti na spašavanju djece bio je nakratko suspendiran i u rujnu 1942. godine.
[7]HR-HDA-1753 Osobni arhivski fond Ivan Očak.
[8]Dnevnik, str. 76.
[9]Isto, str. 71-72.
[10]Isto, str. 73.
[11]Isto, str. 76-77 i 87.
[12]Isto, str. 81.
[13]Isto, str. 86.
[14]Isto, str. 88/89.
[15]Isto, str. 74.
[16]Kamilo Bresler, Spašavanje kozaračke djece godine 1942., str. 15-16. HŠM,
[17] Dnevnik, str. 92.
[18] Isto, str. 93.
[19] ist, str. 95.
[20] HR HDA-1753 Osobni arhivski fond Ivan Očak
[21] Kamilo Bresler, Spašavanje kozaračke djece godine 1942., str, 15/16, Hrvatski školski muzej, A 3735 Bresler
[22] Dnevnik, str. 98-99.
[23] Isto, str. 99.
[24]Žene Hrvatske u NOB-i, Knjiga druga, Zagreb, 1955., str. 377.
[25] Dnevnik, str. 99.
[26] Karitas nadbiskupije Zagrebačke, 1942., str. 5
[27] Isto, str. 6.
[28]„Prikaz rada Akcije Diane Budisavljević za doba okupacije od oktobra 1941. dojuna 1945.“ napisan 1947. godine po zahtjevu rajonskog odbora AFŽ-a, str. 2.
[29] Tatjana Černozubov (u. Vajagić) u opisu fotografije iz Jastrebarskog, HPM/MRNH-F-10500.
[30]HDA, AFŽ-log 23/48
[31]HDA, AFŽ-log 23/47
[32] Dnevnik, str. 26.
[33] Dnevnik, str. 21-22.
[34]Dnevnik, str. 21-22.
[35] Isto.
[36]Žene Hrvatske u NOB-i, Knjiga II, str. 380. Izvod iz zapisnika Jane Koch, književnice i aktivne sudionice u spašavanju djece. tajnica Crvenog križa Hrvatske, ilegalna aktivistica NOP-a.
[37]Kamilo Bresler, Spašavanje kozaračke djece godine 1942., str. 14. HŠM
[38] Isto, str. 14/15.
[39] HR-HDA-1753 Osobni arhivski fond Ivan Očak.
[40]Antun Miletić, Koncentracioni logor Jasenovac, Knjiga II., str. 1.084. Izvod iz saslušanja Ljube Miloša
[41] HR HDA AFŽ-log.-23/45. Popis ratom postradale djece
[42] Dnevnik, str. 93.
[43] HR HAD AFŽ-log. 23/28. Izjava Kamila Breslera.
[44] Isto.
[45] HR HDA AFŽ-log 23/28. Izjava Kamila Breslera
[46]HR HDA AFŽ-log 23/28. Izjava Kamila Breslera
[47] Prema neobjavljenim istarživanja dokorice povijesnih znanosti Narcise Lengel Krizman u Gornjoj Rijeci bilo je smješteno 325 djeteta između 5 i 14 godina od kojih 97 djevojčica. U Zagreb je prebačeno njih 249, od kojih je 52 odmah bilo prebačeno u Zaraznu bolnicu, a njih 147 u Jastrebarsko. U bolnici je umrlo njih 20, a u logoru prije dolaska Breslera njih 59. Sudbina ostale djece ostala joj je nepoznata.

Question: how many civilians were captured in the battle of kozari

The Liberation of the Cossara Children of the Civil Escape on the Cossara, 1942.

After the battle on Kozari, the German-Western forces captured 68,000 civilians, mostly women, children and elderly, and brought them to the NDH camps.

how many civilians were captured in the battle of kozari

Question: when did stepinac liberate the cossara

Question: where did the german-western forces capture 68,000 civilians

where did the german-western forces capture 68,000 civilians

Question: where did the children go after the battle on kozari

where did the children go after the battle on kozari

Question: who won the battle of kozari

Question: when did the german-western forces capture 68,000 civilians

when did the german-western forces capture 68,000 civilians

Question: what was the name of the battle on the cossara

"Zbrinjavanje kozaračke djece Zbjeg civila

what was the name of the battle on the cossara

The Liberation of the Cossara Children of the Civil Escape on the Cossara , 1942 .

After the battle on Kozari , the German - Western forces captured 68,000 civilians , mostly women , children and elderly , and brought them to the NDH camps .

Zbrinjavanje kozaračke djece Zbjeg civila na Kozari, 1942. Nakon bitke na Kozari njemačko-ustaške snage zarobile su 68.000 civila, uglavnom žena, djece i staraca, i odvele ih u NDH logore.

Zbrinjavanje kozaračke djece Zbjeg civila na Kozari, 1942.

Nakon bitke na Kozari njemačko-ustaške snage zarobile su 68.000 civila, uglavnom žena, djece i staraca, i odvele ih u NDH logore.

The Liberation of the Cossara Children of the Civil Escape on the Cossara, 1942. After the battle on Kozari, the German-Western forces captured 68,000 civilians, mostly women, children and elderly, and brought them to the NDH camps.

The Liberation of the Cossara Children of the Civil Escape on the Cossara, 1942.

After the battle on Kozari, the German-Western forces captured 68,000 civilians, mostly women, children and elderly, and brought them to the NDH camps.

The board of the children’s hospital in Jastrebarsk, to which the first children arrived in July 1942, after the evacuation from Stara Gradiška and Jasenovca, has the temporary sisters of the mercy of St. Vinka Pulsky.

Since this hospital had a capacity to accommodate up to a thousand children, by the end of the month in the nearby town of Reka a reception center was opened for another two thousand children, also under the leadership of the sister of mercy.

Pregledni rad
Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.
Diana Budisavljević
Puni tekst: hrvatski pdf 37.442 Kb
str. 13-171
preuzimanja: 5.381
APA 6th Edition
Budisavljević, D. (2002). Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.. Fontes, 08 (1), 13-171. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/54981
MLA 8th Edition
Budisavljević, Diana. "Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.." Fontes, vol. 08, br. 1, 2002, str. 13-171. https://hrcak.srce.hr/54981. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Budisavljević, Diana. "Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.." Fontes 08, br. 1 (2002): 13-171. https://hrcak.srce.hr/54981
Harvard
Budisavljević, D. (2002). 'Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.', Fontes, 08(1), str. 13-171. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/54981 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Budisavljević D. Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.. Fontes [Internet]. 2002 [pristupljeno 11.10.2022.];08(1):13-171. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/54981
IEEE
D. Budisavljević, "Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.", Fontes, vol.08, br. 1, str. 13-171, 2002. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/54981. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Dnevnik Diane Budavljević zapravo je prikaz rada "Akcije Diane Budisavljević". Diana Budisavljević, rođena Obexer, porijeklom je Austrijanka, ali je svoj život vezala uz dr. Julija Budisavljevića, profesora kirurgije na zagrebačkom Medicinskom fakultetu. Rođena 1891. u Innsbrucku (Austrija) od 1919. godine živi u Zagrebu. U vrtlogu rata nesebično je svoje vrijeme i svoj život posvetila spašavanju i zbrinjavanju prvenstveno djece, ali i njihovih majki.
Kako je sama napisala u listopadu 1941. godine "saznala je za stradanje židovskih i pravoslavnih žena u logorima. Za razliku od židovskih žena pravoslavnim nitko ne pomaže". Ta je spoznaja u korijenu "Akcije Diane Budisavljević". Čitajući ovaj Dnevnik, a i svu popratnu dokumentaciju, dobiva se dojam da je ona bila trajno nošena željom i voljom da pomogne i majkama i djeci
koja su bila dopremljena u logore.
Ključne riječi
Hrčak ID:
54981
URI
https://hrcak.srce.hr/54981
Posjeta: 18.266 *

Question: where was the first children's hospital opened

The board of the children’s hospital in Jastrebarsk, to which the first children arrived in July 1942, after the evacuation from Stara Gradiška and Jasenovca, has the temporary sisters of the mercy of St. Vinka Pulsky.

Since this hospital had a capacity to accommodate up to a thousand children, by the end of the month in the nearby town of Reka a reception center was opened for another two thousand children, also under the leadership of the sister of mercy.

where was the first children's hospital opened

Question: when did the first children arrive in stepinac

when did the first children arrive in stepinac

Question: who is the board of the children's hospital in jastrebarsk dedicated to

sisters of the mercy of St. Vinka Pulsky

sisters of the mercy of St. Vinka Pulsky

who is the board of the children's hospital in jastrebarsk dedicated to

Question: where was the sister of mercy located

Question: how many children are in stepinac hospital

how many children are in stepinac hospital

Question: who has the temporary sisters of mercy

Question: how many children can the hospital in jastrebarsk hold

how many children can the hospital in jastrebarsk hold

Question: who is the leader of the reception center in reka

who is the leader of the reception center in reka

The board of the children ’s hospital in Jastrebarsk , to which the first children arrived in July 1942 , after the evacuation from Stara Gradiška and Jasenovca , has the temporary sisters of the mercy of St. Vinka Pulsky .

Since this hospital had a capacity to accommodate up to a thousand children , by the end of the month in the nearby town of Reka a reception center was opened for another two thousand children , also under the leadership of the sister of mercy .

Upravu nad bolnicom za djecu u Jastrebarskom, u koju su prva djeca stigla u srpnju 1942. godine, nakon evakuacije iz Stare Gradiške i Jasenovca, imaju časne sestre milosrdnice sv. Vinka Pulskog. Kako je ta bolnica imala kapacitet za prihvat do tisuću djece, do kraja mjeseca u obližnjem mjestu Reka otvoren je prihvatni centar za još dvije tisuće djece, također pod vodstvom sestara milosrdnica.

Upravu nad bolnicom za djecu u Jastrebarskom, u koju su prva djeca stigla u srpnju 1942. godine, nakon evakuacije iz Stare Gradiške i Jasenovca, imaju časne sestre milosrdnice sv. Vinka Pulskog.

Kako je ta bolnica imala kapacitet za prihvat do tisuću djece, do kraja mjeseca u obližnjem mjestu Reka otvoren je prihvatni centar za još dvije tisuće djece, također pod vodstvom sestara milosrdnica.

The board of the children’s hospital in Jastrebarsk, to which the first children arrived in July 1942, after the evacuation from Stara Gradiška and Jasenovca, has the temporary sisters of the mercy of St. Vinka Pulsky. Since this hospital had a capacity to accommodate up to a thousand children, by the end of the month in the nearby town of Reka a reception center was opened for another two thousand children, also under the leadership of the sister of mercy.

The board of the children’s hospital in Jastrebarsk, to which the first children arrived in July 1942, after the evacuation from Stara Gradiška and Jasenovca, has the temporary sisters of the mercy of St. Vinka Pulsky.

Since this hospital had a capacity to accommodate up to a thousand children, by the end of the month in the nearby town of Reka a reception center was opened for another two thousand children, also under the leadership of the sister of mercy.

By the end of 1942, 5,124 children will be home.Nataša Mataušić, op. cit.

Diana Budisavljević at the meeting on August 23, 1942 with disappointment faces the leaders of Caritas with the fact that some of the bishops' promises after five days are not yet fulfilled, but later in the note from that meeting on cooperation with the bishops' Caritas speaks with pleasure.

Question: how many children will be home by the end of 1942

By the end of 1942, 5,124 children will be home.Nataša Mataušić, op. cit.

Diana Budisavljević at the meeting on August 23, 1942 with disappointment faces the leaders of Caritas with the fact that some of the bishops' promises after five days are not yet fulfilled, but later in the note from that meeting on cooperation with the bishops' Caritas speaks with pleasure.

how many children will be home by the end of 1942

Question: who expressed disappointment at the meeting on august 23, 1942

who expressed disappointment at the meeting on august 23, 1942

Question: when did stepinac and the bishops meet

23 . kolovoza 1942 . godine s razočaranjem suočava vodeće ljude Caritasa s činjenicom kako neka nadbiskupova obećanja nakon pet dana još nisu ispunjena , ali u kasnije u bilješci s tog sastanka o suradnji s nadbiskupskim Caritasom govori sa zadovoljstvom .

Question: how does stepinac feel about the bishops' promises

how does stepinac feel about the bishops' promises

Question: in what year did stepinac die

Question: how long did it take for the bishops' promises to fulfill

how long did it take for the bishops' promises to fulfill

Question: who was the leader of the caritas

Question: when did nataša mataušić attend the caritas meeting

23 . kolovoza 1942 . godine s razočaranjem suočava vodeće ljude Caritasa s činjenicom kako neka nadbiskupova obećanja nakon pet dana još nisu ispunjena , ali u kasnije u bilješci s tog sastanka o suradnji s nadbiskupskim Caritasom govori sa zadovoljstvom .

when did nataša mataušić attend the caritas meeting

By the end of 1942 , 5,124 children will be home . Nataša Mataušić , op . cit .

Diana Budisavljević at the meeting on August 23 , 1942 with disappointment faces the leaders of Caritas with the fact that some of the bishops ' promises after five days are not yet fulfilled , but later in the note from that meeting on cooperation with the bishops ' Caritas speaks with pleasure .

Do kraja 1942. godine bit će udomljeno 5.124 djece.Nataša Mataušić, op. cit. Diana Budisavljević na sastanku 23. kolovoza 1942. godine s razočaranjem suočava vodeće ljude Caritasa s činjenicom kako neka nadbiskupova obećanja nakon pet dana još nisu ispunjena, ali u kasnije u bilješci s tog sastanka o suradnji s nadbiskupskim Caritasom govori sa zadovoljstvom.

Do kraja 1942. godine bit će udomljeno 5.124 djece.Nataša Mataušić, op. cit.

Diana Budisavljević na sastanku 23. kolovoza 1942. godine s razočaranjem suočava vodeće ljude Caritasa s činjenicom kako neka nadbiskupova obećanja nakon pet dana još nisu ispunjena, ali u kasnije u bilješci s tog sastanka o suradnji s nadbiskupskim Caritasom govori sa zadovoljstvom.

By the end of 1942, 5,124 children will be home.Nataša Mataušić, op. cit. Diana Budisavljević at the meeting on August 23, 1942 with disappointment faces the leaders of Caritas with the fact that some of the bishops' promises after five days are not yet fulfilled, but later in the note from that meeting on cooperation with the bishops' Caritas speaks with pleasure.

By the end of 1942, 5,124 children will be home.Nataša Mataušić, op. cit.

Diana Budisavljević at the meeting on August 23, 1942 with disappointment faces the leaders of Caritas with the fact that some of the bishops' promises after five days are not yet fulfilled, but later in the note from that meeting on cooperation with the bishops' Caritas speaks with pleasure.

Stepinac sent his mission to Caritas to help with the adoption of children "just after the 23th August 1942 was published a decree of the Ministry of the association that "expeditional" children can be colonized in families."

By the end of 1942, 5,124 children will be endowed.

Question: how many children will be endowed by the end of 1942

Stepinac sent his mission to Caritas to help with the adoption of children "just after the 23th August 1942 was published a decree of the Ministry of the association that "expeditional" children can be colonized in families."

By the end of 1942, 5,124 children will be endowed.

how many children will be endowed by the end of 1942

Question: who founded caritas in 1942

Question: to whom did stepinac send his mission in 1942

to whom did stepinac send his mission in 1942

Question: when was stepinac's mission to caritas published

when was stepinac's mission to caritas published

Question: how canitional children be adopted in germany

how canitional children be adopted in germany

Question: who published the decree that "expeditional" children can be colonized in families

who published the decree that "expeditional" children can be colonized in families

Question: what did stepinac help with in caritas

djece "" tek nakon što je 23 . kolovoza 1942 . objavljena odredba Ministarstva udružbe da se ” izbjeglička ” djeca mogu kolonizirati u obiteljima .

Stepinac sent his mission to Caritas to help with the adoption of children " just after the 23th August 1942 was published a decree of the Ministry of the association that " expeditional " children can be colonized in families . "

By the end of 1942 , 5,124 children will be endowed .

Stepinac je poslao svoju poslanicu Caritasu da pomognu pri udomljavanju djece "tek nakon što je 23. kolovoza 1942. objavljena odredba Ministarstva udružbe da se ”izbjeglička” djeca mogu kolonizirati u obiteljima." Do kraja 1942. godine bit će udomljeno 5.124 djece.

Stepinac je poslao svoju poslanicu Caritasu da pomognu pri udomljavanju djece "tek nakon što je 23. kolovoza 1942. objavljena odredba Ministarstva udružbe da se ”izbjeglička” djeca mogu kolonizirati u obiteljima."

Do kraja 1942. godine bit će udomljeno 5.124 djece.

Stepinac sent his mission to Caritas to help with the adoption of children "just after the 23th August 1942 was published a decree of the Ministry of the association that "expeditional" children can be colonized in families." By the end of 1942, 5,124 children will be endowed.

Stepinac sent his mission to Caritas to help with the adoption of children "just after the 23th August 1942 was published a decree of the Ministry of the association that "expeditional" children can be colonized in families."

By the end of 1942, 5,124 children will be endowed.

During the entire war, Stepinac worked closely with the Poles who had joined the network of the Polish intelligence service, which in his official documents named him the co-named "Mitra".

These Polish intelligence officers have made significant contacts with the commanders of the Italian forces in the NDH area, as part of the intelligence operation - led by the head of the Polish refugee government Władysław Sikorski - to attempt to acquire Italy on the side of the Western allies, where there would be the evacuation of the allies right to the NDH area along the Adriatic, which were controlled by the Italian troops.

Academia.edu no longer supports Internet Explorer.
To browse Academia.edu and the wider internet faster and more securely, please take a few seconds to upgrade your browser.
2018
The paper deals with the basic aspects of Yugoslav-Polish relations, influence of other states on their relations and development of Yugoslav attitude toward Polish foreign policy during 1930s.
Jugoslovensko-poljski odnosi u XX vekuOdnosi između Kraljevine SHS/Jugoslavije i Republike Poljske (1919-1939). Pogled iz Beograda
2015 •
Loading Preview
Sorry, preview is currently unavailable. You can download the paper by clicking the button above.

Question: who was the head of the polish refugee government

During the entire war, Stepinac worked closely with the Poles who had joined the network of the Polish intelligence service, which in his official documents named him the co-named "Mitra".

These Polish intelligence officers have made significant contacts with the commanders of the Italian forces in the NDH area, as part of the intelligence operation - led by the head of the Polish refugee government Władysław Sikorski - to attempt to acquire Italy on the side of the Western allies, where there would be the evacuation of the allies right to the NDH area along the Adriatic, which were controlled by the Italian troops.

who was the head of the polish refugee government

Question: what was stepinac's nickname during the war

what was stepinac's nickname during the war

Question: who did stepinac work with during the war

who did stepinac work with during the war

Question: who did stepinac try to get italy on the side of

who did stepinac try to get italy on the side of

Question: who was the leader of the polish intelligence service during world war ii

who was the leader of the polish intelligence service during world war ii

Question: who led the intelligence operation

head of the Polish refugee government Władysław Sikorski

šef poljske izbjegličke vlade Władysław Sikorski - radi pokušaja pridobivanja Italije na stranu zapadnih saveznika , gdje bi došlo i do iskrcavanja saveznika baš na područje NDH uz Jadran , koje su kontrolirale talijanske postrojbe .

head of the Polish refugee government Władysław Sikorski

Question: who led the intelligence operation in the nh area

Polish refugee government Władysław Sikorski

poljske izbjegličke vlade Władysław Sikorski

Polish refugee government Władysław Sikorski

who led the intelligence operation in the nh area

During the entire war , Stepinac worked closely with the Poles who had joined the network of the Polish intelligence service , which in his official documents named him the co - named " Mitra " .

These Polish intelligence officers have made significant contacts with the commanders of the Italian forces in the NDH area , as part of the intelligence operation - led by the head of the Polish refugee government Władysław Sikorski - to attempt to acquire Italy on the side of the Western allies , where there would be the evacuation of the allies right to the NDH area along the Adriatic , which were controlled by the Italian troops .

Tijekom čitavog rata je Stepinac blisko surađivao s Poljacima koji su se bili uključili u mrežu poljske obavještajne službe, koja ga je u svojim službenim dokumentima imenovala suradničkim imenom "Mitra". Ti poljski obavještajci su ostvarili značajne veze sa zapovjednicima talijanskih snaga na području NDH, u sklopu obavještajne operacije - koju je bio predvodio sam šef poljske izbjegličke vlade Władysław Sikorski - radi pokušaja pridobivanja Italije na stranu zapadnih saveznika, gdje bi došlo i do iskrcavanja saveznika baš na područje NDH uz Jadran, koje su kontrolirale talijanske postrojbe.

Tijekom čitavog rata je Stepinac blisko surađivao s Poljacima koji su se bili uključili u mrežu poljske obavještajne službe, koja ga je u svojim službenim dokumentima imenovala suradničkim imenom "Mitra".

Ti poljski obavještajci su ostvarili značajne veze sa zapovjednicima talijanskih snaga na području NDH, u sklopu obavještajne operacije - koju je bio predvodio sam šef poljske izbjegličke vlade Władysław Sikorski - radi pokušaja pridobivanja Italije na stranu zapadnih saveznika, gdje bi došlo i do iskrcavanja saveznika baš na područje NDH uz Jadran, koje su kontrolirale talijanske postrojbe.

During the entire war, Stepinac worked closely with the Poles who had joined the network of the Polish intelligence service, which in his official documents named him the co-named "Mitra". These Polish intelligence officers have made significant contacts with the commanders of the Italian forces in the NDH area, as part of the intelligence operation - led by the head of the Polish refugee government Władysław Sikorski - to attempt to acquire Italy on the side of the Western allies, where there would be the evacuation of the allies right to the NDH area along the Adriatic, which were controlled by the Italian troops.

During the entire war, Stepinac worked closely with the Poles who had joined the network of the Polish intelligence service, which in his official documents named him the co-named "Mitra".

These Polish intelligence officers have made significant contacts with the commanders of the Italian forces in the NDH area, as part of the intelligence operation - led by the head of the Polish refugee government Władysław Sikorski - to attempt to acquire Italy on the side of the Western allies, where there would be the evacuation of the allies right to the NDH area along the Adriatic, which were controlled by the Italian troops.

Accessed on 28 June 2021.

The well-informed journalist Ante Ciliga wrote after World War II that he was removed from the concentration camp Jasenovac on 1 January 1943 by the probritan-hosted colleagues of journalists, assessing that the two main "pro-English points" in Zagreb were at that time the editions of the newspaper "Premnost" in which he himself wrote; and the Captain at the head of the supreme bishop Stepincem.

Izraz "udboustaše" pripada posljednjoj modi hrvatske publicistike – njime se objašnjava sve, od neuspjele ili, u najboljem slučaju, poluuspjele hrvatske tranzicije, preko tajkunizacije do posljednje faze naše ekonomske propasti. U tom je smislu svećenik Krunoslav Draganović prethodnica cijelog fenomena. Ni dan-danas o njegovu odnosu prema Udbi i ustaškom pokretu nema nedvosmislenih znanstvenih zaključaka, pa bi neki budući doktorski rad – koji bi htio objasniti tajnu vezu vanjske emigracije i unutarnje tajne policije – od Draganovića mogao krenuti kao od polazne točke. Krunoslav Draganović otišao je u Rim 1943. godine, u tajnu misiju približavanja NDH Englezima i Amerikancima. Ispratili su ga, premda nevoljko, Ante Pavelić i Mladen Lorković, poglavnik NDH i ministar policije. Draganović je na svim stranama imao jače veze – u gimnaziju je išao sa sekretarom partije Milanom Gorkičem, za rata spasio je život Anki Berus, a nakon rata kreirao "štakorske kanale" kojima je u Latinsku Ameriku pobjeglo stotine ustaša, nacista pa i četnika. Srpski publicist Marko Lopušina tvrdi da je Draganović nakon rata bio ključni čovjek CIA-e u Europi.
Roman o 'Krunoslavu Paveliću'
Dokumentirana je njegova suradnja s nekoliko najmoćnijih obavještajnih službi zapada. Kanadski pisac David Morell, svjetski poznat po Rambu, u središte svojeg romana „Liga noći i magle" stavio je nikog drugog nego Krunoslava Draganovića. Fiktivni „Krunoslav Pavelić" ima spojene osobine poglavnika Nezavisne države Hrvatske i svećenika koji ga je poslao u Argentinu. Krunoslav Pavelić u romanu je opisan kao anđeo čuvar nacista svih zastava, klerik koji jednog dana misteriozno nestaje iz Rima izazivajući silnu pozornost medija i javnosti...
Prema svjedočanstvu Ante Cilige, koji je nakon zatočenja u Jasenovcu oslobođen i poslan na rad u ustašku Spremnost, Draganovićeva je rimska misija bila savršeno razumljiva. U cijelom Zagrebu, piše ovaj bivši trockist, 1943. više nije bilo nikoga tko bi naginjao silama Osovine. "Tako u Zagrebu, 1942. i 1944., preorijentiranje hrvatske države prema zapadnim demokracijama nije bila briga samo jednog ili nekoliko tajnih kružoka: cijela hrvatska nacija bila je usmjerena u tom pravcu. Osim komunista i pristaša Titovih partizana, svi ostali Hrvati bili su za sporazum Hrvatske države s Anglo-Amerikancima. Da tražiš usred dana i s lampom u ruci, ne bi mogao naći u to vrijeme u Zagrebu nekog Hrvata, koji bi bio 100 posto pristaša Osovine", piše Ciliga.
Nakon Staljingrada više nije bilo dvojbi o tomu tko dobiva rat. Ono što je Ciligu, međutim, silno iznenadilo bila je činjenica da je, osim Kaptola, glavni proengleski punkt u Zagrebu bila – redakcija Spremnosti. „Prvo sam upoznao skupinu katoličkih anglofila, koja me i izvadila iz Jasenovca", piše Ciliga u knjizi "Sam kroz Europu u ratu". "Redakcija Spremnosti, Mortiglija i drugi, vodili su u listu odlučno prosavezničku liniju. Poslije rata došlo je pravo objašnjenje: zapovjednik njemačke vojske u Hrvatskoj bio je general Wermachta Glaise-Horstenau, član urote njemačkih generala protiv Hitlera!" Mladen Lorković dao je Paveliću obećanje da će postupak prema njemu, kad dođe do zaokreta, biti fer i pošten, dok će sva krivnja za zlodjela NDH biti svaljena na Luburića. Stvari su se, međutim, drukčije raspetljale pa je Luburić s dvadeset ljudi naoružanih teškim mitraljezima upao na sjednicu vlade, uhitio Lorkovića i Vokića i poslije ih, u dogovoru s Pavelićem, pogubio...
Ciliga opisuje da je Kaptol bio važan relej prema zapadnim saveznicima.
„Suradnja Vatikana s Anglo-Amerikancima bila je općepoznata, a zagrebački nadbiskup Stepinac bio je već stekao svjetski glas svojim propovijedima protiv rasizma i nasilja. U isto vrijeme Stepinac se izjasnio odlučno za Hrvatsku državu i suverenitet hrvatskog naroda. Tako je on dobio opći i neosporni autoritet kod cijelog hrvatskog naroda..."
No, na Ciligino upozorenje da Tito dolazi u Zagreb, Stepinac je dao procjenu koja je Ciligu zapanjila. „Odgovor Stepinčev bio je, po svojoj nerealnosti, potresan: Nikakve opasnosti od pobjede komunizma u Hrvatskoj nema, nikad Tito neće doći u Zagreb. To vam mogu garantirati.
Od ovog prvog Stepinčeva odgovora stvorio sam zaključak: To je čovjek nepokolebljive volje, asket, svetac, fanatik, ali nikako političar ni državnik. Očekivao sam sresti mnogo realističnijeg Stepinca i bolno me pogodila politička inferiornost čovjeka koji je zbog svoje opozicije nasiljima i zločinima Pavelića, za svoj duboki hrvatski patriotizam, za svoj osjećaj solidarnosti s dušom naroda, bio predodređen odigrati u bližoj budućnosti veliku političku ulogu u sudbini hrvatske nacije. Na moj začuđeni pogled, Stepinac je odmah dao ovo objašnjenje: Hrvatska Vlada, kakva god ona bila na kraju rata, neće imati što da pregovara s Titom, makar ako će on i vladati u Beogradu, jer Hrvatska ne može ući i ne može biti dio neke ateističke Jugoslavije..."
Kao ruski pop Gapon
Draganović je očito bio puno realističniji. Ante Ciliga uspoređivao je Draganovića s ruskim popom Gaponom, koji je bio agent carske policije, Ohrane, i kao takav poveo 200. tisuća ljudi u demonstracije, koje su prerasle u revoluciju i nakon nekoliko godina oborile dinastiju. Dva se glasovita emigranta nisu podnosila.
Misteriozni Draganovićev dolazak u Titovu Jugoslaviju 1967. godine – kojega su pojedini publicisti, vukući paralelu sa senzacionalnim prebjeglom britanskog špijuna Rusima opisali kao hrvatski "slučaj Kim Philby" – do danas nije u cijelosti rastumačen. Draganovića, koji je Paveliću omogućio bijeg u Argentinu, prema jednoj verziji priče namamili su na prijevaru agenti Udbe i oteli ga. No prema drugoj, koju zagovaraju Pavelićevi politički sljedbenici, Draganović je bio suradnik jugoslavenske policije. Pavelićeva kći Višnja, kao i neki pripadnici HOP-a iz Australije, vjerovali su da je Draganović Pavelića kanio poslati na vješala u Jugoslaviju, a ne na bauštelu u Argentinu.
Na Draganovićev račun upućene su u tom smislu grandiozne, ali nedokazane optužbe. Tako neki emigranti tvrde da je Draganović u prvoj polovici 1945. iz Vatikana inicirao slanje brzojava Stepincu, koji su Pavelića trebali uvjeriti u to da je povlačenje vojske prema Austriji i Italiji pametna opcija jer će se nakon kraćeg vremena, pod okriljem zapadnih saveznika, prije svega Engleske – koja stoji pod utjecajem Vatikana – vratiti u Hrvatsku, čija će granica i dalje biti na Drini...
U sydneyskoj Spremnosti Miroslav Avdić 1987. piše da je Draganović – čija je "makabrična figura" u sebi "imala nešto od grofa Drakule" – u travnju 1945. godine "poslao famozne brzojavke zagrebačkom nadbiskupu. Te su brzojavke po prilici glasile: Hrvatska je sigurna – granica komunizma na Drini – rekonstruirajte vladu – neka u vladu uđe nadbiskup, Maček i Pavelić – povucite vojsku u Sloveniju – zagarantiran azil kod generala Rupnika – sastat će se s vojskom generala Alexandra – nakon nekoliko tjedana povratak s Englezima u Hrvatsku..."
Publicist Marijan Krmpotić također tvrdi da je Draganović, pored suradnje s Englezima i Amerikancima, bio i jugoslavenski agent.
"Otmica dr. Ante Pavelića trebala je biti organizirana "štakorskom vezom" u koju nitko ne će posumnjati", piše Krmpotić. "I Krunoslav Draganović dolazi sve češće k obitelji Ante Pavelića s obavijesti da je gotovo sve spremno da Poglavnika zrakoplovom prebaci iz Rima u Južnu Ameriku. Na rimskom uzletištu čekat će ih zrakoplov pod stražom talijanskih karabinjera, zrakoplov koji će umjesto u Južnu Ameriku sletjeti s dr. Antom Pavelićem u Beograd. Nu, Ante Pavelić koji je veći dio života proživio kano politički emigrantski lisac, od dolazka u Rim stanuje odvojeno od svoje obitelji. Znao je iz iskustva da Krunoslav Draganović po prirodi posla kojim se bavi mora biti upetljan u veze s raznim savezničkim tajnim obavještajnim službama koje vrebaju na njega kano kapitalni ulov, pa je bio oprezan i glede svojega odlazka iz Rima štakorskom vezom Krunoslava Draganovića. Zato Pavelić nikada nije dao popu Draganoviću znati gdje se nalazi u Rimu i vezu s Draganovićem održavao je izključivo preko svoje supruge Mare. Kad je u dogovoreni dan svećenik dr. Krunoslav Draganović došal k obitelji po Poglavnika s novom putovnicom da ga vodi na uzletište, Poglavnika više nije bilo u Rimu! Vidjevši, da mu je Poglavnik izmaknuo izpred nosa, dr. Krunoslav Draganović napravio je takav prostački izpad da su Poglavnikova supruga i djeca ostali zabezeknuti tolikim prostačkim psovkama i kočijaškim rječnikom iz usta jednog katoličkog svećenika".
U knjizi "Ustaški James Bond" objavljena je ispovijed bivšeg agenta jugoslavenske Službe državne sigurnosti, zaduženog za emigraciju. On rezolutno tvrdi da misteriozni svećenik nije bio jugoslavenski agent.
„Pouzdano znam da Krunoslav Draganović nikada svojevoljno ne bi došao u zemlju", tvrdi bivši obavještajac. „Naše obavještajne službe, prije svega mislim na SID / diplomaciju / slovensku obavještajnu službu kao i naši agenti iz tzv. katoličkog korpusa, dakle svećenici koji su radili za nas, imali su zadatak prići Draganoviću. Uspjeli su u tome i naveli ga da na granici s Italijom pođe na sastanak s nekim istomišljenicima iz Bosne i Hrvatske. On je to prihvatio i s našim u okolini Trsta, ušao u automobil koji ga je trebao odvesti na sastanak u to talijansko selo. Izmijenjene su putokazne table i Draganović je sve vrijeme mislio da je u Italiji. A naši su ga, uistinu, preveli preko tzv. zelene granice, šumskog puta u Sloveniju. Kada je shvatio da je u Jugoslaviji, bilo je kasno..."
„Odveden je u Vojni zatvor u Sarajevu i njega su naizmjenično saslušavali vojni kontraobavještajci KOS-a i SDB-a BiH. Glavni agent – tvrdi ovaj obavještajac – dakle katolički svećenik koji je 'navukao' Draganovića na taj famozni sastanak na granicu s Italijom je živ. Živi u Hercegovini i ja sa pravom ne mogu reći njegovo ime..."
>>Vatikan žmirio na bijeg ustaša kako bi izbjegli Titove sudnice
>>Sudbina svećenika: Misteriozni nestanak Krune Draganovića
"Ustaški James Bond"
U “Ustaškom Jemesu Bondu”, knjizi Borisa Rašete u izdanju 24 sata koja se ponovno nalazi na svim kioscima (19,90 kuna), objavljeni su neki dosad nepublicirani materijali koji bacaju novo svjetlo na kontroverznog svećenika Krunoslava Draganovića. Njega je Titov režim u tisku više od 200 puta napao kao ratnog zločinca, a na kraju mu je dao katedru u Sarajevu. Knjiga sadrži i dosad nepoznat iskaz pripadnika Udbe o Draganoviću.

Question: who was the journalist removed from the concentration camp jasenovac

Accessed on 28 June 2021.

The well-informed journalist Ante Ciliga wrote after World War II that he was removed from the concentration camp Jasenovac on 1 January 1943 by the probritan-hosted colleagues of journalists, assessing that the two main "pro-English points" in Zagreb were at that time the editions of the newspaper "Premnost" in which he himself wrote; and the Captain at the head of the supreme bishop Stepincem.

who was the journalist removed from the concentration camp jasenovac

Question: when is stepinac coming to zagreb

Accessed on 28 June 2021.

Question: which newspaper did stepinac write

Accessed on 28 June 2021.

Question: when was stepinac removed from the concentration camp

Accessed on 28 June 2021.

when was stepinac removed from the concentration camp

Question: where did stepinac die in zagreb

Accessed on 28 June 2021.

Question: what newspaper did stepinac write for

Accessed on 28 June 2021.

Question: who was the supreme bishop of zagreb in 1943

Accessed on 28 June 2021.

who was the supreme bishop of zagreb in 1943

Question: who was removed from the concentration camp jasenovac

Ante Ciliga pisao je nakon II . svjetskog rata

Accessed on 28 June 2021.

who was removed from the concentration camp jasenovac

The well - informed journalist Ante Ciliga wrote after World War II that he was removed from the concentration camp Jasenovac on 1 January 1943 by the probritan - hosted colleagues of journalists , assessing that the two main " pro - English points " in Zagreb were at that time the editions of the newspaper " Premnost " in which he himself wrote ; and the Captain at the head of the supreme bishop Stepincem .

Pristupljeno 28. lipnja 2021. Dobro obaviješteni novinar Ante Ciliga pisao je nakon II. svjetskog rata da su njega iz Koncentracijskog logora Jasenovac 1. siječnja 1943. godine izvukli probritanski nastrojeni kolege novinari, pri čemu ocjenjuje da su dva glavna "pro-engleska punkta" u Zagrebu bili u to doba redakcija novina "Spremnost" u kojima je on sam pisao; te Kaptol na čelu s nadbiskupom Stepincem.

Dobro obaviješteni novinar Ante Ciliga pisao je nakon II. svjetskog rata da su njega iz Koncentracijskog logora Jasenovac 1. siječnja 1943. godine izvukli probritanski nastrojeni kolege novinari, pri čemu ocjenjuje da su dva glavna "pro-engleska punkta" u Zagrebu bili u to doba redakcija novina "Spremnost" u kojima je on sam pisao; te Kaptol na čelu s nadbiskupom Stepincem.

Accessed on 28 June 2021. The well-informed journalist Ante Ciliga wrote after World War II that he was removed from the concentration camp Jasenovac on 1 January 1943 by the probritan-hosted colleagues of journalists, assessing that the two main "pro-English points" in Zagreb were at that time the editions of the newspaper "Premnost" in which he himself wrote; and the Captain at the head of the supreme bishop Stepincem.

The well-informed journalist Ante Ciliga wrote after World War II that he was removed from the concentration camp Jasenovac on 1 January 1943 by the probritan-hosted colleagues of journalists, assessing that the two main "pro-English points" in Zagreb were at that time the editions of the newspaper "Premnost" in which he himself wrote; and the Captain at the head of the supreme bishop Stepincem.

Accessed on 28 June 2021.

Stepinac showed caution in his communication to the jurors, and he expressed his attitudes to them only in general."

Recenzija, Prikaz slučaja
OCJENE I PRIKAZI: Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik
Nikica Barić
Puni tekst: hrvatski pdf 1.604 Kb
str. 343-347
preuzimanja: 858
APA 6th Edition
Barić, N. (1997). OCJENE I PRIKAZI: Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik. Fontes, 03 (1), 343-347. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/55337
MLA 8th Edition
Barić, Nikica. "OCJENE I PRIKAZI: Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik." Fontes, vol. 03, br. 1, 1997, str. 343-347. https://hrcak.srce.hr/55337. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Barić, Nikica. "OCJENE I PRIKAZI: Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik." Fontes 03, br. 1 (1997): 343-347. https://hrcak.srce.hr/55337
Harvard
Barić, N. (1997). 'OCJENE I PRIKAZI: Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik', Fontes, 03(1), str. 343-347. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/55337 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Barić N. OCJENE I PRIKAZI: Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik. Fontes [Internet]. 1997 [pristupljeno 11.10.2022.];03(1):343-347. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/55337
IEEE
N. Barić, "OCJENE I PRIKAZI: Nada Kisić-Kolanović, Mladen Lorković-Ministar urotnik", Fontes, vol.03, br. 1, str. 343-347, 1997. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/55337. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
N. Kisić Kolanović u svojoj najnovijoj knjizi obrađuje život i političko djelovanje Mladena Lorkovića (1909-1945), s posebnim
naglaskom na njegov neuspjeli pokušaj da krajem Drugog svjetskog rata izvrši prevrat koji je trebao osigurati opstanak NDH
Ključne riječi
Hrčak ID:
55337
URI
https://hrcak.srce.hr/55337
Posjeta: 1.550 *

Question: when does stepinac's trial start

Accessed on 28 June 2021.

Stepinac showed caution in his communication to the jurors, and he expressed his attitudes to them only in general."

Question: what did stepinac show in his interactions with the jury

Accessed on 28 June 2021.

what did stepinac show in his interactions with the jury

Question: who won the olympic gold medal in tennis

Accessed on 28 June 2021.

who won the olympic gold medal in tennis

Question: who does stepinac talk to in court

Accessed on 28 June 2021.

Question: when is stepinac coming back to the court

Accessed on 28 June 2021.

when is stepinac coming back to the court

Question: what did stepinac show in front of the jury

caution in his communication to the jurors

u komunikaciji prema urotnicima pokazao oprez

Accessed on 28 June 2021.

caution in his communication to the jurors

what did stepinac show in front of the jury

Question: what did stepinac show caution in

Accessed on 28 June 2021.

Stepinac showed caution in his communication to the jurors , and he expressed his attitudes to them only in general . "

Pristupljeno 28. lipnja 2021. Stepinac je u komunikaciji prema urotnicima pokazao oprez, te im je svoje stavove izrazio tek općenito."Nada

Stepinac je u komunikaciji prema urotnicima pokazao oprez, te im je svoje stavove izrazio tek općenito."Nada

Accessed on 28 June 2021. Stepinac showed caution in his communication to the jurors, and he expressed his attitudes to them only in general."

Stepinac showed caution in his communication to the jurors, and he expressed his attitudes to them only in general."

in February 1945.

The Catholic List

The Zagreb Bishops report the New Year's Eve to the Chief, on which Stepinac and other representatives of the Church, as well as members of the German armed forces were led by the feldmarshal Freiherrom von Weichsom.

ZADNJE GODINE NDH: Mir koji bi "vriedio toliko, koliko i latentni rat"
Te 1943. godine krenulo je nizbrdo za nacifašizam, pa se intenzivira propaganda protiv Narodnooslobodilačkog pokreta. Kada je Italija kapitulirala, čitatelj Katoličkog lista iznenada je informiran kako su Talijani podlo surađivali s partizanima i Židovima na rušenju države. Entuzijazam, makar u ovom listu, kopni. No, vrhuška katoličke Crkve ostaje uz Poglavnika; samo godinu dana uoči rata kolektivno je odlikuje Poglavnik "Veleredom sa zviezdom" za neobično "požrtvovni i zaslužni rodoljubni rad među našim izpaćenim narodom". Pred sam kraj rata Stepinac protestira protiv mira koji bi uslijedio nakon pobjede Narodnooslobodilačke borbe: "Taj bi mir vriedio toliko, koliko i latentni rat, koji se nastavlja u dušima i srdcima ljudi".
Partizani kao neviđeni kasapini, prema šefu cenzure
Početkom 1943. godine Katolički list objavio je, primjerice, članak koji je pisao glavni ustaški cenzor Ivan Bogdan te ga predstavio vrlo zanimljivim. Tekst "Dragi druže Jojo!" prenesen iz ustaške "Spremnosti" nastao je temeljem zaplijene navodne prepiske partizana. Za ubojstva pravoslavnih popova "treba kazati da su to učinili ustaše".
"Što se vjere tiče, ti već znaš da mi ne trpimo nikakve", citira Bogdan, navodeći i priznanje "pljačkaškog vođe" da je bio fašist u mladosti.
"Balije će u našoj državi" - kaže se dalje u pismu "drugu Joji" - "biti dobri mesari, dok koljemo, koji su nam najviše na putu, a tad će klaonička taksa biti njihove glave". Svima domaćim ljudima treba govorit, da će Hitler ukinut sve vjere, kad nadbije Rusiju i Englesku, pa se proglasit za boga".
U istome broju vidimo i razmjenu novogodišnjih čestitki između Pape i Ante Pavelića.
Zatim slijedi objava "Sive knjige" u kojoj su opisivani zločini četnika i partizana, koju predstavlja ministar vanjskih poslova. Poziva se na službene izvore i neizmjerno potresna svjedočanstva o razaranjima odmetničkih bandi - velikosrpskih i komunističkih. Objašnjavaju motive, ne posvećujući previše pažnje izvorima, a na kraju za prolijevanje hrvatske krvi krive "gospodu iz Moskve i Londona", kojima služe i jedni i drugi. Cilj je da se spriječi prirodni napredak i zaslužena samostalnost hrvatskog naroda. A onda riječ uzima Matija Kovačić, ravnatelj Glavnog ravnateljstva za promičbu i opisuje zločine: rezanje glava i dijelova tijela, vađenje očiju, guljenje kože, nabijanje na kolac i pečenje na ražnju, trganje noktiju, "vađenje srdca, čak i djeci!", zakapanje živih, ubijanje katoličkih svećenika i muslimanskih imama.
O "Sivoj knjizi" se opširno izvijestilo i u Hrvatskoj straži (FOTO: Lupiga.Com)
U 8. broju antikomunistička propaganda se nastavlja prenošenjem članka švicarskog katoličkog lista "Courrier de Geneve", gdje navode kako se opasnost "pogoršava i postaje sve sigurnija od kada Sovjeti imaju uspjeha".
Ljubav prema Domovini
Nadalje, Pavelić je u tekstu o odnosima između Hrvatske i Svete Stolice opisivan kao prorok, u 10. broju Katoličkog lista, a citirane su njegove "Strahote zabluda" iz 1937. godine, gdje on proriče da će se čovječanstvo naći na raskršću u manje od deset godina.
Poglavnik i Papa ponovno izmjenjuju pisma, i ovaj put na Pavelićevu inicijativu, koji mu je čestitao na krunidbi.
Krajem ožujka ponovno se naređuje održavanje misa zahvalnica za uspostavu NDH, da bi nas s naslovnice 8. travnja već tradicionalno motrio ozbiljni lik poglavnika Pavelića, koji zajedno s vladom upravlja "u duhu zdravih hrvatskih narodnih predaja".
"Poglavnik je neumoran trudbenik u radu za narodno dobro", navodi Janko Penić u tekstu i tu se ne staje s pohvalom Pavelića.
"Današnje vrieme traži neobičnu umnu sposobnost, izvanrednu ljubav za narodnu stvar i čeličnu volju kako od Poglavnika tako i od svih njegovih pomagača... Unatoč težkih prilika i okolnosti u kojima živimo i koje dnevno proživljavamo, radi se mnogo i postignuto je mnogo. Ostvarene su sve značajke državnoga vrhovničtva", piše, a zatim se NDH portretira kao priznata, diplomatski razgranata, zakonita, vojno uspješna, ugledna i na korist građana.
Zaključuje kako nam je potrebna samo širokogrudna i požrtvovna ljubav, koja ne preza ni pred čime kad se radi o vjeri i Domovini.
Nastavlja se s reklamiranjem antikomunističke literature, koja partizane "prikazuje u pravom svjetlu". Ovaj puta to je "Tri mjeseca pod crvenom zviezdom" novinara Franje Rubine.
"Osservatore Romano", prenosi Katolički list, bavi se 16. svibnja pitanjem je li Bog odgovoran za rat pa se zaključuje "da Bog samo pripušta rat, a za rat su odgovorni ljudski grieh i zloba". U istom, 22. broju, knjiška je preporuka "Junačka djela Jure viteza Francetića u stihovima" Josipa Križanca. Među ta djela i djela "njegove nepobjedive mladosti" spadaju i vojne akcije 1941. i 1942. godine kada su "čistili naše iztočne krajeve od pljačkaša i odmetnika".
Žal za Francetićem (FOTO: Lupiga.Com)
U sljedećem broju Pavelić čestita Papi imendan, a ovaj mu kurtoazno odvraća. Vatikan, kao što je poznato, nije nikada priznao NDH, usprkos naporima poglavnika i Alojzija Stepinca, koji u istom broju izvještava kler da se sa službenog susreta s Papom vratio tek s "toplim pozdravom i očinskim blagoslovom, preporučujući nas i našu domovinu dragome Bogu za pomoć". Stepinac je 9. lipnja ujedno i pozvao kler da to objavi u svojim propovijedima i da što više mole za Papu. Također, tu je objavljena i vijest da su nakon srednje škole za sada još uvijek oslobođeni domobranstva svećenici, redovnici i bogoslovi na području NDH.
Izvještava se i o prirodnom priraštaju u Vrhbosanskoj nadbiskupiji usprkos izginulim "mrtvim junacima - domobranima, ustašama i milicionerima - koji padoše ili umrieše u bolnicama na području župa, makar i ne bili njezini pripadnici". Iz ustaškog lista "Hrvatski narod" prenose i formulaciju da je "u pet godina, među kojima je i slavna, ali i krvava godina uzpostave NDH nakon više od osam vjekova, porastao hrvatski katolički elemenat" u ovoj nadbiskupiji. Hvale i "sjajne demografske posljedke, koje pokazuje muslimanska grana hrvatskog naroda".
Biskup Stepinac 25. lipnja šalje okružnicu u kojoj poziva na prijavljivanje nepoćudnih knjiga prema Svetoj Stolici.
"Spasenje mnogih duša i dobro našega hrvatskoga naroda traži od nas, da u tom pogledu bdijemo nad našim vjernicima i tako udovoljavamo brizi i zahtjevu Sv. Stolice i našoj svećeničkoj dužnosti", piše 25. lipnja u okružnici. Stepinac ovdje ne poziva kler da prijavljuju knjige samo s Indexa Libri Prohibitorum, koji zabranjuje impozantan dio vrijednih filozofa i književnika, već misli i na "gotovo sve zle knjige i koje su uobće same po sebi škodljive", a kako ih definira kanonsko pravo. Nakon prijave, koja može biti i anonimna, valjalo bi sastaviti popis, navodi, kako bi se našao pri ruci roditeljima i uzgojiteljima.
Istovremeno, Reich ima više uspjeha kod Pape - Katolički list izvještava o novom ambasadoru Ernstu von Weizsäckeru, koji je u Vatikanu primljen sa svim počastima.
Izvrsna loša vijest
Kako priopćiti narodu da vas je izdao drugi najvažniji saveznik, kojemu ste u političkoj trgovini prepustili obalu, ako ne naslovom na naslovnici: "Poglavnikov poviestni govor hrvatskom narodu: Hrvatske zemlje na Jadranu uključene u Nezavisnu Državu Hrvatsku". Poglavnik u tom govoru 9. rujna Italiju naziva "himbenim saveznikom", koji je "nametnuo hrvatskom narodu u času uzkrsnuća NDH ugovore i granice, kojima je velik dio hrvatske jadranske obale bio odtrgnut od tiela Hrvatske". Talijanska je vlada "svojim postupkom" - kapitulacija se ne spominje - riješila i obveze proistekle iz nametnutih ugovora.
"Veliki vođa Reicha Adolf Hitler izjavio mi je večeras da priznaje Nezavisnoj Hrvatskoj granice, u kojima su uključene odcijepljene hrvatske zemlje na Jadranu", priopćio je Pavelić, izdajući uz to i zapovijed oružanim snagama da ispune svoju "najvrućiju želju, da povratite svojoj domovini i svome narodu ono, što nam je bilo oduzeto i za čim je krvarilo vaše srdce".
Samo nekoliko mjeseci ranije... (FOTO: Lupiga.Com)
Ovaj događaj je zahtijevao toliku sanaciju, da se na drugoj stranici istog broja Katoličkog lista našao i treći govor Ante Pavelića, održan na Trgu Stjepana Radića, čija žrtva će također biti spomenuta, ali i "velika pomoć bratskog njemačkog naroda i njegovog vođe Adolfa Hitlera", zahvaljujući kojoj je uspostavljena NDH.
"Braćo! U ovom času smatramo upravo svojom dužnošću da ovdje pred vama izrečem hvalu i zahvalnost Führeru Velikog Njemačkog Reicha, koji nije ni časa časio, nije niti na naš glas čekao, nego je odmah noćas meni poručio, po svom velevriednom predstavniku njemačkom poslaniku Kascheu, da on i njemački Reich, i veliki njemački narod, priznaju hrvatskoj državi granice, u koje se ima uključiti svaka hrvatska zemlja, koja nam je oduzeta... dignimo srdca, spremimo marne ruke i mišice i svjetlajmo oružje! Ako Bog da, na Marjanu će zalepršati ova hrvatska zastava!", poručio je poglavnik.
Bombardiranje
Pad Italije potresao je i Papu Pija XII., koji je na vatikanskom radiju 1. rujna na pragu pete godine rata govorio prijetnji čitavom čovječanstvu. Navodeći kako od početka moli za mir, zatražio je novi život, bratsko pomirenje i složnu i marljivu obnovu.
Oduševljenje NDH naglo splašnjava. Katolički list nakon pada Italije uglavnom prešućuje i Poglavnika i Domovinu, čak i komuniste, vraćajući se sakralnim temama. Devet brojeva i tjedana kasnije, Poglavnik se spominje, jer je izrazio sućut Piju XII. zbog bombardiranja vatikanskog grada.
"Preuzvišenom gospodinu Anti Paveliću, zahvaljujem ti na suosjećanju, koje si nam uputio u ime svoje i u ime svoga naroda. Ujedno tebi i tvom narodu želimo od Boga sve najbolje šaljemo svoj blagoslov", odvraća mu Papa.
Već sljedeći broj posvećen je boljševicima. Na naslovnici se proteže pitanje: "Može li postojati suradnja između boljševizma i religije?", uz očekivani odgovor u tekstu.
Ratna pitanja u fokus vraćaju saveznička bombardiranja, krajem 1943. godine Katolički list objavljuje prosvjed šibenskog biskupa Jeronima Milete zbog napada američko-engleskih bombardera na bolnicu, u kojem je pogođen odjel za duševne bolesnike - jedanaest ljudi je poginulo, a 15 ih je ranjeno.
Ustaška vojska glorificirana je u Hrvatskoj straži (FOTO: Lupiga.Com)
Splitski biskup Kvirin Bonefačić piše 7. prosinca ministru za oslobođene krajeve Edi Bulatu zbog bombardiranja Splita - poginulo je stotinu ljudi, ranjeno više stotina, na tisuće ih je ostalo bez doma, oštećeno sedam crkava, četiri samostana, te katedrala na mjestu Dioklecijanovog mauzoleja. Kaštel Sućurac prolazi još gore - u crkvi je izginulo 130 vjernika sa župnikom i još stotinu izvan crkve. Pismo bi, nada se Bonefačić, trebalo doći do državnog tajnika Vatikana, kako bi se papinskom intervencijom u budućnosti spriječili ovakvi napadi.
Odgovor Pape stiže pred Božić - Bonefačiću šalje 150.000 kuna za stradalnike i blagoslov, uz vruću želju da mir bude naknada za patnju i da bude istinski znak novog kršćanskog procvata i blagostanja. Uz reakciju Pape niže se kratka božićna čestitka Ante Pavelića, a zatim i okružnica Alojzija Stepinca, koji upućuje kler da se moli za Papu i za mir te Bonefačićev poziv kleru da se vrati u Dalmaciju.
1944.
Preokretanje ratne sreće na štetu Sila osovine, a za pretpostaviti je da je tome doprinijela i rastuća svijest o zločinačkom karakteru NDH, već je 1943. godine smanjila broj političkih napisa u Katoličkom listu. To je još osjetnije u 1944. godini. Prvi spomen rata pojavljuje se tek u šestom broju i to vezano za strijeljanje svećenika vrhbosanske nadbiskupije i kateheta u Tuzli, Dragana Dujmušića. Partizane se prvi puta oslovljava s "Narodnooslobodilački pokret", a i prvi puta se iznosi njihova optužba.
"Vojni sud bosanske divizije NOP-a pronašao ga je krivim - tako glasi srbsko-partizanska osuda - zbog toga, što je bio jedan od glavnih pripadnika Ustaškog pokreta, aktivni član istoga, što nije vršio propise Katoličke crkve, držao zborove, na kojima je klevetao narodno oslobodilački pokret i njegovu vojsku, te što je poslije oslobađanja Tuzle dizao glavu i prietio se rodoljubima, koji su stupali u redove NOV-a, te što je svim tim služio okupatoru", navodi se.
Neimenovani autor teksta hvali Dujmišića, kao osobu koja je vodila sav hrvatski i katolički javni život u Tuzli. "Bio je svima sve, osobito sirotinji, koju je volio i pomagao... Živio je skromno i jednostavno od svoje činovničke plaće i gradske aprovizacije. Bavio se doduše političkim radom, ali ozbiljno i sređeno, razborito i uviđavno, tako da se ni u čemu nije pokazao strančar i osvetljiv, podmitljiv i pohlepan. Poginuo je od neprijatelja hrvatskog naroda upravo zato što je svojom čestitošću i sposobnostima služio Bogu i Hrvatskoj. Srbskim partizanima trn su u oku u prvome redu oni, koji se iztiču požrtvovnim radom za Katoličku Crkvu i svoj narod".
Ustaška pjesmica objavljena u katoličkoj Hrvatskoj straži (FOTO: Lupiga.Com)
Nadalje, u veljači je NDH odlučila naplatiti Italiji i ratnu štetu. Ministarstvo pravosuđa svim biskupijama šalje dopis da popišu što su im Talijani uništili.
Zatim se događa i mobilizacija svećenstva. Za to moraju ispuniti upitnik, koji uključuje i pitanja o rasnoj pripadnosti, ali i ono gdje su bili 1941. godine te za koga su glasali 1935. i 1938. godine. Okružnici se moraju javiti svi rođeni nakon 1905. godine, uključujući i tu godinu.
Savezničko bombardiranje se nastavlja - pogođeni su Zadar, Split, Šibenik, Trogir, Dubrovnik, Sarajevo, Mostar, Travnik i Zagreb, "baš na pokladni dan". Katolički list izvještava o pogibiji nevinih i razaranju kuća i kulturnih dobara. Bombardiranje tumači kao napor agenata Londona i Moskve, koji bi sve učinili da spriječe obnovu Hrvatske i da je bace u krv i požar, u čemer i jad, a "izlika je":
"Zato da Hrvati budu oslobođeni! Dobro je primijetio jedan zagrebački dnevnik: Hrvatima se zamjera što ne tjeraju njemačku vojsku iz Hrvatske, i to zamjeraju oni, koji nisu sposobni iztjerati njemačku vojsku iz Italije, a u isto vrieme hvale partizane komuniste, što zadržavaju njemačku vojsku u Hrvatskoj", objašnjava se.
Stepinac upućuje prosvjed zbog bombardiranja Zagreba i vjernike poziva "da se u ovim sudbonosnim časovima hrvatskog naroda usrdno i toplo molite za njegovo očuvanje i slobodu". Odmah ispod tog protesta, Stepinac moli i za pomoć pri obnovi dominikanskog samostana na Maksimiru - šteta je nekoliko desetaka milijuna kuna, navode.
Protiv šovinizma svećenstva
Nepotpisani tekst osuđuje šovinizam svećenstva, koje je kratkovidno i tješi se "time da k njima neće doći pustošenje i ubijanje". Navlače mržnju i u vremenu kad se propovijeda napuštanje vjere, pridonose otpadu od Crkve, koja "nije kriva za druge griehe svećenika i vjernika, tako ne može odgovarati ni za ono što su učinili svećenici šovinisti".
Pavelić je opet dospio u novine sa svojom čestitkom Papi na godišnjici krunidbe, na čemu mu papa odvraća da su mu drage želje koje mu izražava on i hrvatski narod. Stepinac i dalje prikuplja novac za razrušene samostane, a priopćava se i osnivanje velike narodne dobrotvorne lutrije.
Bliži se obljetnica uspostava NDH i generalni vikar šalje pripadajuću okružnicu da se moli za domovinu, malim slovom, a upozorava se i na ratne prilike.
Mali povratak dalje u prošlost: Dnevnik Hrvatska straža, urednika Ive Bogdana, koji će postati Hrvatski glas izvijestio je još 1933. godine o progonu Židova, ali samo kao manje važnom događaju u odnosu na Hitlerovo raspuštanje katoličkih sindikata i drugih organizacija (FOTO: Lupiga.Com)
Po prvi puta na naslovnici ne gledamo lice Poglavnika - tekst se naziva "Naše patnje" i kreće od stoljeća sedmog, porobljavanje od svih mogućih vlasti, i dolazi do ustaškog pokreta i Poglavnika 10. travnja 1941. godine što je bio "dan obće radosti kako Hrvata u domovini tako i onih u dalekom svietu". No, nastavlja u tmurnom tonu, navodeći da su narodna stradanja doimala sva rodoljubna srca, a osobito hrvatskog katoličkog svećenika, među kojima ima mnogo mučenika. Zatim se prozivaju krivci, sa talijanskom soldateskom na prvom mjestu. Drugi su četnici sa svojom suradnjom s Talijanima - Hrvati im smetaju samo zato jer se ne daju posrbiti.
"Jugoslavensko bratstvo bila je samo krinka za postepeno i lukavo istrebljivanje hrvatstva, što je bolna stvarnost uz Drinu, Neretvu, Cetinu i drugdje i odviše jasno pokazala", ostalo je zapisano.
"Talijanske i četničke zulume u Hrvatskoj vješto su izkoristili komunisti. Iz Srbije i Crne Gore doveli su ovamo čitave oboružane vojske, da po nalogu i uz izdašnu pomoć Londona i Moskve razviju što veću djelatnost", navodi se među ostalim. Ukratko: srpska sela su pošteđena, Zagreb je izgladnjivan, a naoružavali su ih Talijani, dok se cijeli partizanski pokret u Hrvatskoj svodi na to da se Hrvatska posrbi u Jugoslaviji.
"Broj Hrvata komunista uvijek je bio malen", tvrdi se.
Hrvati su uglavnom silom odvedeni, i to daleko, da ne bi bili pomilovani od Poglavnika, već da ginu ili da ih streljaju. Rat je kazna za bezboštvo i druge ljudske grijehe, a pobjeda komunizma će biti kazna za one koji ga šire, a ne poraz Crkve.
Nakon ovog teksta uslijedio je tekst o čudesnom preživljavanju katoličkih ikona uslijed rata koji guta sve pred sobom: "Samo Hrestos ostal!"
Odlikovanja svih biskupa
U istom broju list izvještava o odlikovanju biskupa od strane Poglavnika.
Velered sa zviezdom dodijelio je za zasluge preuzvišenoj gospodi (nad)biskupima: Alojziju Stepincu, vrbosanskom Ivanu Šariću, krčkom Josipu Srebrniću, banjalučkom Jozi Gariću, đakovačkom Antunu Akšamoviću, senjskom Viktoru Buriću... "Tako su eto svi naši biskupi redom odlikovani za svoj neobično požrtvovni i zaslužni rodoljubni rad među našim izpaćenim hrvatskim narodom", zaključuje se.
U sljedećem broju Stepinac izvještava da je obilježena obljetnica te da je prvostolna crkva bila puna biranih posjetnika, a našu hrvatsku vlast predvodio je premijer dr. Nikola Mandić, s ministarskim zborom.
Preporuka za čitanje je Filozofija komunizma čiju svu biedu otkriva Dr. Vasilj fra Vendelin. Prilagođena je gimnazijskom uzrastu.
Bez kritike Beograda ovaj put (FOTO: Lupiga.Com)
U sljedećem broju katolički tjednik donosi tekst o velikoj ljubavi Pape prema hrvatskom narodu.
Slijede ga tekstovi o masonima, odnosno slobodnim zidarima i zločincima, koji pale i pljačkaju crkvenu imovinu. Kad su masoni u pitanju, što je, podsjetimo, kodni naziv za (latentni?) antisemitizam, plodovi njihovog djelovanja dozreli su posve, a "to svjedoči i današnji svjetski rat, koji je na razne načine težko pogodio i mnoge slobodne zidare", do mjere da se obraćaju za pomoć katoličkom svećenstvu.
"Slobodnozidarski kukolj najviše je kriv današnjem zlu. Oni su odbacili Boga i evanđelje, klanjali se zlatu i stroju, vodili su sviet podrug stoljeća i doveli ga u ćor-sokak", zaključak je.
Zločinci, odnosno "ljudski ološ" i "sebični materijalisti", koji imaju sadistički užitak u tuđoj bijedi i nevolji, postali su takvi zato što su "židovski vlastnici slikokaza i novina pružali mladeži najgori otrov, koji im je otrovao srdca i učinio sposobnim za najgnusnije djelo".
Katolički list izvještava i da je Stepinac tih dana prisustvovao predavanju Msgr. Antuna Kviatowskog o komunizmu u Rusiji, gdje je bilo riječi kako se komunizam u prvom redu okomio na Crkvu, pa dosljedno na obitelj i državu, koja se osniva na principu narodnosti.
Nadalje, izvještava se o zločinu partizana nad Ivanom Šimrakom, koji je otet 2. travnja, kada je vršio službu u župi Pećno. Ukoliko je ubijen, bit će to treći svećenik križevačke biskupije. Na Žumberku, ističe se, komuniste se može izbrojati na prste jedne ruke, a motiv je puka osveta, krvožednost i mržnja prema kleru. Navode pritom i da su četiri mladića iz okolice mučili i likvidirali upravo partizani.
Nadalje, NOB-ovce se naziva odmetnicima i neprijateljima hrvatskog naroda u tekstu gdje se navodi da su pljačkali po Slavoniji, a svaki opljačkani i potišteni Hrvat osjeća da mu je Crkva dobra majka.
"Dolazi i mora doći nova Hrvatska, u kojoj će vladati Bog, pravednost, ljubav i poštenje", poručuje se.
Stepinac se zauzima za izbjeglice u ovom listu putem okružnice od 23. lipnja. Radi se o izbjeglicama iz Dalmacije, koje dolaze prema Zagrebu i on moli kler da na propovijedi zamole građane da ih prime u svoje domove.
Preporuka za čitanje Dominik Barač - Socijalna filozofija boljševizma. On je "svestrani prevrat, koji svemu čupa korienje, koji seže do dna te se dotiče najdubljega kamena temeljca i na njemu se razbija".
Prirodni zakon krvi priječi da sinovi naroda rade štetu; Prokletstvo izdajnika
Nakon poduljeg razdoblja fokusiranja na negativnu kampanju, protiv partizana i komunista, u broju 28 Katolički list se okreće afirmaciji NDH. Objašnjava "Značenje vlastite države za narod", u kojoj "svu vlast, pa i najvišu, vrhovničku vlast, nose naši, domaći, narodni, hrvatski sinovi, koji su kost od naše kosti i krv od naše krvi", a prirodni zakon isključuje mogućnost da bi oni mogli "vlast sviestno i hotimično vršiti na štetu svoga naroda", jer bi to značilo "ubiti i same sebe". Našlo se tu prostora i za komuniste, koji su pred djecom javno govorili "da nema Boga, da se čovjek razvio od majmuna", ali i da je među partizanima najveći broj propalih đaka. Citira se i poruka Ante Pavelića nastavnicima da je bolje za narod da nema inteligenciju, nego da ga vodi korumpirana, pokvarena inteligencija - zato se djeci treba davati "samo zajamčeno i sigurno istinito znanje... da djecu nauče pridonositi žrtve u radu za Boga i domovinu".
Slijedi nam odredba o osnivanju Rimokatoličkoga bogoslovnog fakulteta u Sarajevu od 11. srpnja.
Hrvatska straža ne izvještava o povezanosti opere sa ZDS (FOTO: Lupiga.Com)
Preporuka za čitanje je knjiga "Črne bukve" o "djelu komunističke osloboditeljske fronte" usmjerene protiv slovenskog naroda, koja sadrži "svjetlopise zapoviedi i naredbi komandira, komunističkih sudskih ustanova, kojima se čestito ljudstvo osuđuje na smrt, pa svjetlopise ponajboljih Slovenaca, razorenih crkvi, kapela..." Seljačka buna na Vinagori je, pak, priča o tome kako su mještani sačuvali svog svećenika od partizana.
U 40. broju Katolički list u tekstu "Moralna pozadina izdaje" citira pjesmu kojom se izdajnici proklinju, a za same izdajnike domovine, poput onih koji su pogazili težnje svog naroda navodi se kako u gimnazijama "nisu pokazivali nadarenosti, a pogotovo ne marljivosti" pa su ih roditelji slali na zvanja, koja bi ih mogla slomiti mimo prokušanih uzgojnih sredstava. Ukratko - tamo uče da preziru vjeru i domaće ognjište, a kad ih je tuđina protjerala, odlučili su se vratiti, no domovina ih je zaboravila. S obzirom da nikad nisu znali raditi za sreću svog naroda, "mekušci i mlitavci, strašljivice i kukavice, stali su jadikovati za egipatskim loncima i lukom", a onda se obratili neprijatelju s pitanjem - šta ćete mi dati ako vam ga izdam?
"Njihovom krivnjom lije se krv braća i suseljana, gore starinski krovovi, ali njihova ih savjest za to ni najmanje ne peče. Juda je uvidio svoj grieh i od očaja se objesio, ali oni zasada ne uviđaju. Sigurno je da ih neće usrećiti plaća za izdaju", navodi se.
Klevetanje Stepinca i navodni zločini nad Srbima
Krajem 1944. godine Katolički list izvještava i o pismu, o kojem se piše u švicarskom listu "La Liberté", koje je jugoslavenski poslanik poslao Stepincu, u kojem ga se najteže optužuje, zajedno s crkvom "za navodne zločine nad Srbima u Hrvatskoj... pljačke pravoslavnih crkava", ali i ubojstva pravoslavnih svećenika od strane katoličkog klera, na što Stepinac nije utjecao. Pismo je proglašeno očitom klevetom "za sve one koji iz bliza ili iz daleka poznaju Preuzvišenog Stepinca".
Izvještavaju zatim i o redovnicama koje su završile u zatvoru kod partizana, koji se "pod izlikom borbe za komunizam" bore za "velikosrbske četničke namjere". Časne sestre su im počele otvarati oči, što slave nasuprot dezerterstvu od zakletve domovini.
"Hrvatska je država Božji dar s neba, koji treba čuvati i braniti kao najveće blago u naravnom redu", navodi se, među ostalim.
Pred Novu godinu prenose tekst iz Borbe o streljanju četvorice svećenika s područja Makarske i Podgore.
1945. i učestalo izvještavanje o ubojstvima svećenika
Zadnja godina rata, kada su u pitanju napisi u Katoličkom listu vezani za politička i vojna zbivanja, počinje prenošenjem članka iz lista "Ustaša" o 111 ubijenih svećenika. Navode da su mimo njih brojni mučeni po partizanskim sudovima, a mnogi su i vjerski objekti uništeni. "Ova jezovita brojitba je ozbiljna opomena svima onima koji kod nas u našoj domovini simpatiziraju s partizanstvom, tom nastranom idejom", a odgovornima se smatraju i njihovi podupiratelji iz inozemstva.
"Nova Hrvatska", pak, donosi da je u Pećniku kod Odžaka ubijen župnik i 40 seljaka. Četnici su ga ubili s 19 uboda, opljačkali, oskvrnuli, a zatim i zapalili crkvu, čime su "ponovno dokazali, koliko im je do 'hrvatsko-srbskog bratstva'".
Hrvatska straža obilježava i Ribbentroppov rođendan (FOTO: Lupiga.Com)
Veljača počinje čestitkom i novogodišnjim prijemom kod Poglavnika, na kojemu su bili Stepinac i drugi predstavnici crkvenih i vjerskih oblasti i pripadnici Savezničkih njemačkih oružanih snaga, predvođenih feldmaršalom Freiherrom von Weichsom.
Ponovno se vraćaju progonu svećenstva, ovaj puta križevačkog grkokatoličkog župnika Nenada Gavrilovića, osuđenog na smrt jer je Srbe Kalnika i Bilogore nagovorio na "prelazak na unijatski vjeru" i time ih odnarodio. Uhićen je tada i jedan rimokatolički svećenik, s kojim je Gavrilović čitavu noć ispovijedao, prema navodima očevica, još 40-ak zarobljenika u logoru u Mikleušu. Nakon toga nisu pogubljeni, već su nestali, a protiv Gavrilovića se šire glasine da je sudjelovao u ubojstvima.
Za ožujak se najavljuje proslava imendana legata Svete Stolice u NDH, Josipa Ramira Marconea, predstavnika "zajedničkog otca svih kršćana, najvećega autoriteta na svietu i iskrenoga prijatelja hrvatskog naroda. Ističu se njegove zasluge za dobre odnose Svete Stolice i Hrvatske, zbog kojih se imendanu veseli cijeli hrvatski narod.
Ustaški "Hrvatski Narod" početkom ožujka izvještava da je do sada potvrđena smrt 150 svećenika te da nisu pali u borbi, ni od granate, već zato što ih "izmrcvariše, izmučiše, poklaše i poubijaše velikosrbski četnici i partizani", "kao janjce" i pritom su se natjecali u okrutnosti. Pitaju se kako bi reagirale zapadne zemlje na takvu vijest, bi li uzdizale krvnike nenadoknadivih intelektualaca i svećenika kao osloboditelje. Hrvatski narod, ističe se, krvari iz stotine rana u "težkoj borbi za svoj opstanak, slobodu i državnu nezavisnost".
Nakon ovoga slijedi članak "Komunistički Beograd napada hrvatsko katoličko svećenstvo". Beograd, naime, pokazuje svoju mržnju prema našem svećenstvu zato što stoji uz hrvatski narod, koji se kao i mnogi u Europi bori za narodna i ljudska prava, nasuprot onima što godinama rade na uništenju i samog hrvatskog imena. Pravedni Bog će ih kazniti i osvetiti nepravdu, jer protiv Njegove sile svi su napori bezbožnih ljudi uzaludni.
Klevete protiv najsvetijih interesa Crkve i Naroda
Stepinac 24. ožujka upućuje vjernicima Poslanicu Hrvatskog Katoličkog Episkopata, koja se objavljuje na naslovnici. Ističe zabrinutost Hrvata i drugih naroda za njihovu budućnost, te upozorava na "klevete i podvale, uperene protiv najsvetijih interesa Katoličke Crkve i Hrvatskoga Naroda, u kojemu ona djeluje". Svećenstvo i njihovi poglavari se, naime, optužuju da su s najboljim vjernicima "krivi sadašnjem krvavom obračunavanju u Hrvatskoj Domovini". Biskupi su, navodi Stepinac, uvijek odlučno "pobijali i osuđivali, ne pazeći na zamjere i pogrde s bilo koje strane" prekoračivanja nužne samoobrane i nasilnike, zauzimajući se za žrtve bez obzira na narodnost i vjeru. Osuđivali su sve doktrine "bilo sa skrajnje ljevice ili desnice" kada su mislili da smiju ljudska prava i Božje zapovijedi protiv onih druge narodnosti, rase ili staleža.
Također iz Hrvatske straže (FOTO: Lupiga.Com)
"U izuzetnom slučaju, ako se je koji zalutali svećenik ogriješio o prava bližnjega, mi se nismo žacali udariti ga crkvenim kaznama, dapače i udaljenjem". Traži obustavu progona svećenika, od kojih su mnogi ubijeni usprkos "svetom životu" od strane neprijatelja Crkve, pristaša materijalističkog komunizma kojeg je Hrvatski narod plebiscitarno odbio (ne navodi na koji način).
"Za hrvatski se narod traži što je njegovo, a u ovom ratu ta misao je jače naglašena i oživotvorena u vlastitoj Državi, hrvatski su katolički biskupi poštivali volju Hrvatskoga Naroda", navodi Stepinac, dodajući da nitko nema pravo optuživati ih zbog toga - tražili su zakonitost prema svima, bez obzira na rasu, narodnost, vjeru ili stalež.
Stepinac o miru koji bi vrijedio kao i latentni rat
Nakon poslanice objavljena je propovijed Stepinca povodom uskrsnih konferencija sveučilištaraca. Pita se koji su izgledi za mir nakon pet i pol godina rata, i znači li to da "veliki narodi i države snagom svoga oružja narinu svoju volju malima i slabima" te da se bez posljedica ubijaju svećenici i intelektualci, onemogućavanje djelovanja Crkve pod izgovorom da se "Crkva nema pačati u političke stvari".
"Taj bi mir vriedio toliko, koliko i latentni rat, koji se nastavlja u dušima i srdcima ljudi, dok jednoga dana opet ne zadobije i svoje izvanjsko obilježje u ubijaju i razaranju, kakvog smo danas svjedoci, ako ne i goremu", poučava Stepinac mlade intelektualce. Čudi ga što sad dolaze neki "borci za 'slobodu'" i ističe da se ne boji reći, po cijenu da "po drugi put budemo proglašeni 'ratnim zločincima'" da "svi narodi imaju pravo na osiguranje života i nezavisnosti, slobodnom voljom, odbijajući "svaki režim, bio on na krajnjoj ljevici ili desnici, koji ne bi računao i do kraja poštivao njegovu više nego tisućgodišnju katoličku tradiciju".
U istome dvobroju, nakon teksta o Uskrsu glavnog urednika Janka Penića slijedi izvještaj o komemorativnoj večeri za ubijene svećenike u hrvatskom državnom kazalištu. Nabrojeni je čitav niz uzvanika iz vlade, na čelu s predstavnikom Pavelića, premijerom vitezom Nikolom Mandićem i šefom MUP-a Andrijom Artukovićem, ministrima i državnim tajnicima, predstavnicima Hrvatskog državnog sabora, a tu su bili i doglavnik Mile Budak te vitez Lovro Sušić, koji je zastupao ustaški pokret. Uz Stepinca i biskupe, bili su tu i diplomatski predstavnici pojedinih nacifašističkih država te rođaci ubijenih, a priredbu je otvorio rektor Hrvatskog sveučilišta Stjepan Horvat, koji je održao i predavanje "Zašto te žrtve".
Zadnja pojava Poglavnika na naslovnici
Na idućim stranicama dvobroja slijedi okružnica o proslavi 10. travnja. Kler se napućuje da za vrijeme mise zahvalnice pozovu i upozore sve vjernike "da im je sveta dužnost moliti za svoju domovinu".
Sljedeći dvobroj izlazi 12. travnja i na naslovnici je ponovno Ante Pavelić, u bijelom odijelu. Tekst na drugoj stranici nosi naziv "Narod, Crkva i Država", a ponovno govori o ispunjenju vjekovnog sna Hrvata kada je oduševljene obuhvatilo sve slojeve i krajeve, a "srdca su tada kucala živo i veselo, kao riedko kada u ljudskom životu".
"Hrvatska je država stvorena žrtvama tisuća najboljih Hrvata, a najviše brigom Poglavnika i ustaškog pokreta", navodi se. Država, narod i crkva "stupiše u čvrstu i srdačnu međusobnu vezu" te se nakon suzbijanja poroka i zlodjela, Crkvi olakšao rad oko duhovne obnove, pa se brzo osjetio "novi duh sveobćega narodnog preporoda: u politici i gospodarstvu, upravi i vojsci, književnosti i umjetnosti".
"Započeti rad po najboljim nacrtima sprečavan je poradi zavisti vanjskih i nutarnjih neprijatelja, koji su se kao gladni vuci i podmukle hijene bacili na hrvatsku zemlju, da ju pale i robe, da kolju i ubijaju", dodaje se i zaziva veću slobodu Crkve u školama i izbacivanje iz slikokaza, "suvremene đavolske crkve" sve što izaziva nemoral, kao i izbacivanje knjiga koje kvare mladež iz knjižara.
Kako je sve počelo zabilježila je Hrvatska straža (FOTO: Lupiga.Com)
Kada je riječ o odnosu Crkve i države "Crkva se nalazi izvan i iznad politike", "podržava veze s Državom, ali nema ništa s političkim strankama", nastavlja se, a narodu se ostavlja sloboda izbora. Ipak, jedna stranka, titulira se kao najveći neprijatelj Crkve i najveći protivnik ljudske slobode. Radi se dakako o komunističkoj partiji koja je "podigla spomenik sotoni i Judi Iskariotu", uz konstataciju da su se neki već uvjerili da "tko s đavolom tikve sadi, o glavu mu se razbijaju". Tekst se završava molbom bogu da sačuva državu hrvatskog naroda, "koja je najbolji jamac njegove slobode; da mu oprosti griehe i zalužene kazne te skrati dane nevolja i kušnja".
U istom broju piše se i o progonu crkve nekad i sad: od Rimljana i Židova, preko Turaka do današnjih komunista kojima je cilj zbrisati kršćanstvo s lica zemlje, kao i uništenje crkvene hijerarhije i rušenje crkvi i svjetovnih zgrada. Ipak, bezbožnici ovog časa ponešto skrivaju svoje namjere, da naivnjake tako prevare.
Ovo je ujedno i posljednji članak političke naravi objavljen u Katoličkom listu. Njegova posljednja naslovnica progovara protiv psovke. Do njegova ukidanja objavljuje se samo Stepinčeva okružnica, s naputkom da se kler moli za mir i domovinu od 25. travnja, a na zadnjoj će stranici ostati preporuka za čitanje novog izdanja najvelebnijeg hvalospjeva kršćanstvu i njegove pobjede nad poganstvom, "Quo vadis".
Lupiga.Com
Naslovna fotografija: Lupiga.Com
Ovaj tekst nastao je u sklopu projekta "Katolički tisak u Drugom svjetskom ratu" koji je podržalo Ministarstvo kulture temeljem Programa ugovaranja novinarskih radova u neprofitnim medijima
kažu da je on da dalmaciju talijanin .. unde je krce vice da dalmaciju hrvatin ... sad bi hrvati da dadu dalmaciju meni ... neču je ... šta če mi .. kad maduro neče pomoč od trumpa, neču ni ja od kolinde dalmaciju ... ja san lipo raspustija sve nacionalne države, pa sad neka se gospoda i drugovi snađu ... jel tako?... takoooo jeeeee .... hehe
Aha, pozdrav "za dom spremni" iznikao je iz Poglavnikove duše dok je bio u tuđini. Piše crno na bijelo i to se sugerira seljačkoj braći kao pravi hr. pozdrav, uz lijep niz: Gubec, Radić, Pavelić. Nema dokaza da su Matija i Stjepan "imali u duši" ili ikada koristili navedeni "pozdrav". Dakle, "iznikao je iz..." i to dok je bio u emigraciji. Pa će nam danas netko "prodavati maglu" o staroj hrvatskoj tradicionalnosti pozdrava. Otprilike bismo, sa istom vjerodostojnošću, mogli reći i da je to takođe pozdrav "smrt fašizmu", "sloboda narodu". M.Gubecu bi se prije svidio baš taj. Za slobodu i pravicu se i borio i poginuo.

Question: who led the german forces on new years eve

in February 1945.

The Catholic List

The Zagreb Bishops report the New Year's Eve to the Chief, on which Stepinac and other representatives of the Church, as well as members of the German armed forces were led by the feldmarshal Freiherrom von Weichsom.

who led the german forces on new years eve

Question: who led the german resistance in zagreb

in February 1945.

The Catholic List

Question: when did stepinac die in germany

in February 1945.

The Catholic List

Question: on what day of the year do the zagreb bishops report to the chief

in February 1945.

The Catholic List

on what day of the year do the zagreb bishops report to the chief

Question: who did stepinac belong to in 1945

in February 1945.

The Catholic List

Question: who reports the new year's eve to the chief

in February 1945.

The Catholic List

who reports the new year's eve to the chief

Question: what event did stepinac and other representatives of the church attend

in February 1945.

The Catholic List

what event did stepinac and other representatives of the church attend

The Zagreb Bishops report the New Year 's Eve to the Chief , on which Stepinac and other representatives of the Church , as well as members of the German armed forces were led by the feldmarshal Freiherrom von Weichsom .

U veljači 1945. god. Katolički list Zagrebačke nadbiskupije izvještava o novogodišnjem prijemu kod Poglavnika, na kojemu su bili Stepinac i drugi predstavnici Crkve, te pripadnici njemačkih oružanih snaga predvođeni feldmaršalom Freiherrom von Weichsom.

Zagrebačke nadbiskupije izvještava o novogodišnjem prijemu kod Poglavnika, na kojemu su bili Stepinac i drugi predstavnici Crkve, te pripadnici njemačkih oružanih snaga predvođeni feldmaršalom Freiherrom von Weichsom.

in February 1945. The Catholic List The Zagreb Bishops report the New Year's Eve to the Chief, on which Stepinac and other representatives of the Church, as well as members of the German armed forces were led by the feldmarshal Freiherrom von Weichsom.

The Zagreb Bishops report the New Year's Eve to the Chief, on which Stepinac and other representatives of the Church, as well as members of the German armed forces were led by the feldmarshal Freiherrom von Weichsom.

Seeing that the end of his rule is approaching, with the partisans on the edge of Zagreb, Pavelić addressed Stepincu as a dignity member of the Catholic Church with an extraordinary authority and asked him to lead the temporary government.

Question: who did Pavelić ask to lead the temporary government of zagreb

Seeing that the end of his rule is approaching, with the partisans on the edge of Zagreb, Pavelić addressed Stepincu as a dignity member of the Catholic Church with an extraordinary authority and asked him to lead the temporary government.

who did Pavelić ask to lead the temporary government of zagreb

Question: who was on the edge of zagreb

Question: what religion is stepincu a member of

Question: where did stepincu belong to before he became president

where did stepincu belong to before Alojzije Stepinac became president

Question: where did stepincu die

Question: how did p Pavelić refer to stepincu

dostojanstveniku Katoličke Crkve s iznimnim autoritetom i zamolio

Question: who asked stepincu to lead the temporary government

who asked stepincu to lead the temporary government

Seeing that the end of his rule is approaching , with the partisans on the edge of Zagreb , Pavelić addressed Stepincu as a dignity member of the Catholic Church with an extraordinary authority and asked him to lead the temporary government .

Vidjevši da se bliži kraj njegovoj vladavini, s partizanima na pragu Zagreba, Pavelić se obratio Stepincu kao dostojanstveniku Katoličke Crkve s iznimnim autoritetom i zamolio ga da vodi privremenu vladu.

Vidjevši da se bliži kraj njegovoj vladavini, s partizanima na pragu Zagreba, Pavelić se obratio Stepincu kao dostojanstveniku Katoličke Crkve s iznimnim autoritetom i zamolio ga da vodi privremenu vladu.

Seeing that the end of his rule is approaching, with the partisans on the edge of Zagreb, Pavelić addressed Stepincu as a dignity member of the Catholic Church with an extraordinary authority and asked him to lead the temporary government.

Seeing that the end of his rule is approaching, with the partisans on the edge of Zagreb, Pavelić addressed Stepincu as a dignity member of the Catholic Church with an extraordinary authority and asked him to lead the temporary government.

Historians Jozo Tomasevich and Stella Alexander write that former Utah officials in the following months contacted Stepinca.

So the last head of the Utah police, Erih Lisak, first fled with Pavelić, but in September 1945 he secretly returned to Croatia to organize the Utah who were hiding in the forests.

Question: who was the last head of the utah police

Historians Jozo Tomasevich and Stella Alexander write that former Utah officials in the following months contacted Stepinca.

So the last head of the Utah police, Erih Lisak, first fled with Pavelić, but in September 1945 he secretly returned to Croatia to organize the Utah who were hiding in the forests.

who was the last head of the utah police

Question: where did stepinac go in 1945

Question: who wrote that former utah officials contacted stepinca

who wrote that former utah officials contacted stepinca

Question: who was the head of the utah police

Question: when did stepinac go back to croatia

Historians Jozo Tomasevich and Stella Alexander write that former Utah officials in the following months contacted Stepinca .

So the last head of the Utah police , Erih Lisak , first fled with Pavelić , but in September 1945 he secretly returned to Croatia to organize the Utah who were hiding in the forests .

Povjesničari Jozo Tomasevich i Stella Alexander pišu da su bivši ustaški časnici u narednim mjesecima kontaktirali Stepinca. Tako je posljednji šef ustaške policije, Erih Lisak, prvo pobjegao s Pavelićem, ali se u rujnu 1945. potajno vratio u Hrvatsku kako bi organizirao ustaše koji su se skrivali u šumama.

Povjesničari Jozo Tomasevich i Stella Alexander pišu da su bivši ustaški časnici u narednim mjesecima kontaktirali Stepinca.

Tako je posljednji šef ustaške policije, Erih Lisak, prvo pobjegao s Pavelićem, ali se u rujnu 1945. potajno vratio u Hrvatsku kako bi organizirao ustaše koji su se skrivali u šumama.

Historians Jozo Tomasevich and Stella Alexander write that former Utah officials in the following months contacted Stepinca. So the last head of the Utah police, Erih Lisak, first fled with Pavelić, but in September 1945 he secretly returned to Croatia to organize the Utah who were hiding in the forests.

Historians Jozo Tomasevich and Stella Alexander write that former Utah officials in the following months contacted Stepinca.

So the last head of the Utah police, Erih Lisak, first fled with Pavelić, but in September 1945 he secretly returned to Croatia to organize the Utah who were hiding in the forests.

Accessed on June 15, 2021.

Stepinca contacted and Ante Moskov, former Utah general, who returned with the same goal of organizing the Utah against the new authorities: he sent to Stepinca two letters, which Stepinac by all judgment never read."War and revolution in Yugoslavia 1941-1945", Jozo Tomasevich, p.

Question: when is the next world war 2 coming to an end

Accessed on June 15, 2021.

Stepinca contacted and Ante Moskov, former Utah general, who returned with the same goal of organizing the Utah against the new authorities: he sent to Stepinca two letters, which Stepinac by all judgment never read."War and revolution in Yugoslavia 1941-1945", Jozo Tomasevich, p.

when is the next world war 2 coming to an end

Question: who organized the utah against stepinac

Accessed on June 15, 2021.

Question: who was the leader of yugoslavia 1941-1945

Accessed on June 15, 2021.

who was the leader of yugoslavia 1941-1945

Question: what was ante moskov's occupation

Accessed on June 15, 2021.

Question: who wrote the book war and revolution in yugoslavia 1941-1945

Accessed on June 15, 2021.

who wrote the book war and revolution in yugoslavia 1941-1945

Question: how many letters did moskov send to stepinca

Accessed on June 15, 2021.

how many letters did moskov send to stepinca

Question: what happened to the letters sent to stepinca

Stepinac po svemu sudeći nikad nije pročitao

Accessed on June 15, 2021.

what happened to the letters sent to stepinca

Question: what did jozo tomasevich write about

War and revolution in Yugoslavia 1941-1945

""Rat i revolucija u Jugoslaviji 1941 - 1945

Accessed on June 15, 2021.

War and revolution in Yugoslavia 1941 - 1945

Stepinca contacted and Ante Moskov , former Utah general , who returned with the same goal of organizing the Utah against the new authorities : he sent to Stepinca two letters , which Stepinac by all judgment never read . "War and revolution in Yugoslavia 1941 - 1945 " , Jozo Tomasevich , p.

Pristupljeno 15. lipnja 2021. Stepinca je kontaktirao i Ante Moškov, bivši ustaški general, koji se vratio s istim ciljem organiziranja ustaša protiv novih vlasti: on je Stepincu poslao dva pisma, koja Stepinac po svemu sudeći nikad nije pročitao."Rat i revolucija u Jugoslaviji 1941-1945", Jozo Tomasevich, str.

Stepinca je kontaktirao i Ante Moškov, bivši ustaški general, koji se vratio s istim ciljem organiziranja ustaša protiv novih vlasti: on je Stepincu poslao dva pisma, koja Stepinac po svemu sudeći nikad nije pročitao."Rat i revolucija u Jugoslaviji 1941-1945", Jozo Tomasevich, str.

Accessed on June 15, 2021. Stepinca contacted and Ante Moskov, former Utah general, who returned with the same goal of organizing the Utah against the new authorities: he sent to Stepinca two letters, which Stepinac by all judgment never read."War and revolution in Yugoslavia 1941-1945", Jozo Tomasevich, p.

Stepinca contacted and Ante Moskov, former Utah general, who returned with the same goal of organizing the Utah against the new authorities: he sent to Stepinca two letters, which Stepinac by all judgment never read."War and revolution in Yugoslavia 1941-1945", Jozo Tomasevich, p.

619 EPH Liber 2010.

Approached on June 15, 2021, the police found in the episcopal premises boxes with the archives of the Ministry of Foreign Affairs of the NDH, some of which contained gold that were stolen by the prisoners of the concentration camps of the NDH.

Question: when will the police find the archives

619 EPH Liber 2010.

Approached on June 15, 2021, the police found in the episcopal premises boxes with the archives of the Ministry of Foreign Affairs of the NDH, some of which contained gold that were stolen by the prisoners of the concentration camps of the NDH.

Question: what did the prisoners of the concentration camps steal

619 EPH Liber 2010.

what did the prisoners of the concentration camps steal

Question: where did the police find the archives of the ministry of foreign affairs

619 EPH Liber 2010.

where did the police find the archives of the ministry of foreign affairs

Question: the police found the archives of which ministry

619 EPH Liber 2010.

the police found the archives of which ministry

Question: how many episcopal premises were found in 2010

619 EPH Liber 2010.

how many episcopal premises were found in 2010

Question: when will the police find the boxes of the archives

619 EPH Liber 2010.

when will the police find the boxes of the archives

Question: what was found in the episcopal premises boxes

the archives of the Ministry of Foreign Affairs of the NDH

arhivom Ministarstva vanjskih poslova NDH

619 EPH Liber 2010.

the archives of the Ministry of Foreign Affairs of the NDH

what was found in the episcopal premises boxes

Question: who stole gold from the episcopal premises boxes

prisoners of the concentration camps of the NDH

zatočenicima koncentracijskih logora NDH

619 EPH Liber 2010.

prisoners of the concentration camps of the NDH

who stole gold from the episcopal premises boxes

Approached on June 15 , 2021 , the police found in the episcopal premises boxes with the archives of the Ministry of Foreign Affairs of the NDH , some of which contained gold that were stolen by the prisoners of the concentration camps of the NDH .

619 EPH Liber 2010. Pristupljeno 15. lipnja 2021 Policija je u nadbiskupskim podrumima pronašla kutije s arhivom Ministarstva vanjskih poslova NDH, od kojih je nekoliko sadržavalo zlato koje su ustaše ukrale zatočenicima koncentracijskih logora NDH.

Pristupljeno 15. lipnja 2021 Policija je u nadbiskupskim podrumima pronašla kutije s arhivom Ministarstva vanjskih poslova NDH, od kojih je nekoliko sadržavalo zlato koje su ustaše ukrale zatočenicima koncentracijskih logora NDH.

619 EPH Liber 2010. Approached on June 15, 2021, the police found in the episcopal premises boxes with the archives of the Ministry of Foreign Affairs of the NDH, some of which contained gold that were stolen by the prisoners of the concentration camps of the NDH.

Approached on June 15, 2021, the police found in the episcopal premises boxes with the archives of the Ministry of Foreign Affairs of the NDH, some of which contained gold that were stolen by the prisoners of the concentration camps of the NDH.

Conflict with the Communist Power See WikiSource: Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia on 20 September 1945.

The Presidency of the ZAVNOH in which the Catholic Priest was sitting and Svetozar Rittig on 22 September 1945 was published the Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia, in which it talks about 501 murdered, closed and disappeared priests throughout Yugoslavia - in the Zagreb Sub-Bishop which was actually less affected was killed 18% of priests, in the Bishops in Bosnia was killed half and more priests - (the days are accurate data for those for whose suffering at that time with certainty knew), and on many who are still in different camps, as well as other data on the general and illegal behavior to the Church and the believers.

dr. sc. Ivica Lučić
Abstract
The communist government of Bosnia and Herzegovina considered the Catholic Church a serious problem. At the beginning of the communist governance, the Church was considered a direct and dangerous enemy, later even a serious opponent. The communists used various repression methods against the Church at different points in time: murdering priests, destroying and confiscating Church property, as well as various methods of secret police control and disabling activities of the Church.
Komunistička Partija Jugoslavije (KPJ) držala se Marxove materijalističke filozofije i njegove teze da je religija opijum za narod. Prihvatila je i Lenjinovu misao da je strah stvorio bogove te njegov poziv na borbu protiv religije i kapitalizma, koji je njezin korijen.[1] Da bi učvrstili svoju vlast, komunisti su nastojali promijeniti svijest naroda, koji su nazivali "masom". Prvi i najvažniji korak k tom cilju bilo je uništenje ili barem slabljenje crkve i nametanje ateizma.[2] S druge strane, Katolička crkva javno je izražavala svoja duboka antikomunistička stajališta. To je bilo razlogom više što je KPJ protiv nje povela žestoku borbu, uz jaku propagandu, optužujući je prije svega za suradnju s ustaškim režimom. Crkva je bila jedini stvarni ideološki protivnik, a budući da joj je vrh u Vatikanu, na njega se teško moglo utjecati.[3] Označavana je na partijskim skupovima neprijateljskom organizacijom, tiskani su članci u novinama, pjevane su anticrkvene pjesme, pisane knjige i slično.[4] Odmah nakon rata KPJ je pokrenula tiskanje knjiga koje su služile za kompromitaciju crkve, ali i kao pokriće za represiju prema svećenicima.[5] Ni 75 katoličkih svećenika, od kojih su 52 bili Hrvati, a koji su surađivali s partizanima i imali status sudionika NOB-a, nije pomoglo u općoj ocjeni Katoličke crkve. Nisu u tome pomogla niti 43 katolička svećenika, od kojih su 18 bili Hrvati, a koje su tijekom rata kao suradnike partizana poubijali četnici, ustaše, ili pripadnici njemačkih i talijanskih postrojbi.[6] Naročito težak bio je položaj Katoličke crkve u Bosni i Hercegovini, gdje su hrvatski svećenici i vjernici obilježeni poraženim ustaškim režimom.
Tijekom Drugoga svjetskog rata partizani su ubili 314 katoličkih svećenika, a poslije rata po nalogu vrha Komunističke partije Jugoslavije ubijeno je 118 crkvenih osoba. Na "križnom putu stradale su 64 crkvene osobe, a na odsluženju redovnog vojnog roka u JNA ubijeno je 15 katoličkih bogoslova. Partija je, dakle, odgovorna za smrt 511 osoba iz struktura Katoličke crkve. Najbrojnija stradanja svećenika bila su u Bosni i Hercegovini. U BiH je ubijeno 136 svećenika, 39 bogoslova i sjemeništaraca, 4 redovnika laika, a 5 svećenika umrlo je u zatvoru.[7] U Zagrebačkoj nadbiskupiji ubijeno je 60 svećenika i 4 bogoslova, 6 svećenika umrlo je u zatvoru, a trojica su umrla od posljedica zatvorske torture. Ukupno je stradalo oko 18 % svećenstva Zagrebačke nadbiskupije. U Banjalučkoj biskupiji ubijeno je 11 svećenika i 5 bogoslova, 2 svećenika umrla su u zatvoru, što je bilo oko 73 % svećenstva. U Mostarsko-duvanjskoj i Trebinjsko-mrkanjskoj biskupiji ubijeno je 12 svećenika i 2 bogoslova, a 1 svećenik umro je u zatvoru, stradalo je oko 70 % svećenstva. U franjevačkoj provinciji Bosna Srebrena ubijeno je 37 svećenika, 9 bogoslova, 6 sjemeništaraca i 1 laik, 1 svećenik umro je u zatvoru, stradalo je oko 37 % redovnika. U Hercegovačkoj provinciji ubijeno je 55 svećenika, 7 bogoslova i tri laika. Stradalo je oko 43 % svećenstva. U Hrvatskoj franjevačkoj provinciji Sv. Ćirila i Metoda u Zagrebu pobijeno je 12 svećenika i 2 laika, što je bilo oko 12 % redovnika.[8] Stradanja svećenika nipošto nisu bila slučajna, sporadična, ona su planirana i obično praćena žestokom propagandom. Kao ilustracija može poslužiti članak iz Borbe, od 8. veljače 1945., koji je prenesen i u trebinjskoj (mostarskoj) Slobodi. Članak je naslovljen Ustaški zlikovci u fratarskim mantijama, a na kraju članka prepunog mržnje i objeda piše: "Protiv koljača u fratarskim mantijama naša narodna vlast poduzeće potrebne mjere da našem narodu u Bosni i Hercegovini osigura miran i spokojan život".[9] Članak je vjerojatno pisan 7. veljače, kada su partizani poubijali širokobriješke fratre. Samo nekoliko dana kasnije, prilikom ulaska partizanskih jedinica u Mostar, pobijena je uprava Hercegovačke franjevačke provincije, na čelu sa provincijalom o. fra Leonom dr. Petrovićem i još šestoricom fratara. U veljači 1945. pri zauzimanju Širokoga Brijega i Mostara partizani su poubijali 46 fratara.[10] Samo u samostanu u Širokom Brijegu i oko njega ubijeno je 30 fratara, među kojima je bilo i 12 profesora širokobriješke gimnazije.[11] Osmoricu fratara sa Širokoga Brijega partizani su odveli i ubili u mjestu Zagvozd ispod Biokova.[12] Fra Marka Barbarića-Leska, bolesna i nepokretna starca, odnijeli su do skloništa i ubili ga s ostalim fratrima širokobriješkog samostana. Njegovo ubojstvo pokazuje da nisu bili važni pretpostavljeni politički ili drugi grijesi, za smrtnu presudu bilo je dovoljno biti svećenik.[13]
U prvo vrijeme nakon preuzimanja vlasti u hrvatskim dijelovima Hercegovine, KPJ je postavljala povjerenike, kojima je zadaća bila zavesti red, uspostaviti vlast i istovremeno formirati partijsku ćeliju. Obično su ti povjerenici bili partizanski oficiri, a najčešće oficiri OZN-e. Slučaj ubojstva dvojice hercegovačkih fratara u Kočerinu, župi širokobriješkog distrikta, vrlo ilustrativno pokazuje odnos jednog takvog povjerenika, odnosno odnos KPJ prema katoličkom svećenstvu u Hercegovini, te metode njihova djelovanja. Dana 20. svibnja 1945. u župni stan upala je grupa vojnika i ubili su župnika fra Valentina Zovku i njegova sestrića fra Andriju Topića, mladića koji je bolovao od tuberkuloze i ležao u krevetu. Partizanski oficir, povjerenik KPJ i OZN-e za Kočerin, Srbin iz stolačka kraja Danilo Pecelj sutradan je održao vatren govor na sprovodu, optuživši za ubojstvo škripare.[14] Što se stvarno dogodilo vidljivo je iz izvješća sa sastanka Povjereništva KPJ za Kočerin od 21. svibnja 1945. Sastanku su bili nazočni svi članovi povjereništva, a u izvješću upućenom Sreskom komitetu KPJ Mostar piše:
"Od prošlog našeg sastanka (12. 5. 1945., op. a.) pa do danas, situacija na ovom terenu se pogoršala iz razloga što se jedan veći broj banada nalazi na ovom terenu koje su se prikupile, kao ovdašnji mještani, iz raznoraznih krajeva i na takav način veža krvna srodstva, te tako jedan ogroman dio naroda ove opštine odvlače na svoje pozicije i aktiviziraju ga potpuno u svoju službu, što sa takvom podrškom bandi u narodu imaju još pomoć veza na ovom terenu, a te bande nemoguće je pronaći manevrima naše vojske kroz ove krajeve što nebi imala svoje posade, te da se vrši ekonomska i disciplinska kazna, jer imaju odlična prirodna skrovišta a narod im dava mogućnosti za to. Pokušajem ustaša da izvedu i(n)cident i napad na pojedina mjesta, narod sela Kočerina, Ljubotića, Britvice, Izbična i Crnih Lokava pokazali su svoje pravo neprijateljsko lice, a što je uzdrmalo selo Donji Mamići. Milicija koja se nalazi pri ovoj opštini potpuno je bezkorisna, jer je većinom nastrojena neprijateljski, gdje su pokazali otvoreno svoje lice prilikom ustaškog pokušaja i isti su se bez neke velike opasnosti dali u panično bjegstvo ostavivši oružje i sav ostali materijal izuzev što su ostali njih tričetiri da bi što spasili. Povodom svega ovoga na ovaj teren došao je drugi bataljon narodne odbrane, čijeme je štabu ovo povjereništvo kao i sekretar ove opštine izni(o) stav fratara u samom Kočerinu kao i njihov reakcionarski stav, na osnovu čega je navedeni bataljon likvidirao ove reakcionare pod kamuflažom neprijatelja /ustaško-četničkih bandi/. Prema našeme uviđanu kod naroda vlada veliko ožalošćenje, ma daje kroz narod prosvirano da su to učinile ustaško-četničke bande, a o čeme je dokumentovala i fratarska sluškinja da su na njima bili ustaško-četnički grbovi. Narod povodom ubijstava ovih fratara po svim uviđanjima, stoji u suprotnom mišljenju naše propagande. Po ovoj tački uzeti su zadatci: da se održi zbor na sahrani ovih bandita, preko kojega će se ukazati narodu na zlodjela ustaško-četničkih bandi, kao i preko daljih konferencija ukazivati na reakcionarski posao, raskrinkavati ih, to na osnovu kojih će se dokumenata govoriti o bratstvu i jedinstvu."[15]
Slučaj političkoga komesara partizanske Sedme krajiške brigade, kapetana Marka Protića, također jasno govori o odnosu KPJ i partizanske vojske prema fratrima, odnosno katoličkom svećenstvu u BiH. Protić je u jednoj molbi za premještaj napisao:
"Kažnjen sam partijskom opomenom 10. IX. 1944. radi likvidacije (ubistva) dvojice fratara u Bugojnu 1944. god. Prilikom oslobođenja grada. Kažnjeni smo ja i moj komandir čete Lončar Jovo radi toga što nismo dovoljno organizovali kako treba fratre likvidirati. Kazna je na mene pravilno djelovala i uvidio sam, da sam, kao partijski rukovodilac, slabo organizovao likvidaciju ovih narodnih neprijatelja koji su još tada uživali izvjesnu simpatiju kod religiozno zaostalog sloja naroda." Naime dan ranije 9. rujna 1944. partizani su zauzeli Bugojno. Marko Protić i Jovo Lončar ušli su u župni stan u Bugojnu i iz njega izveli dvojicu fratara: župnika fra Tomislava Gelića i kapelana fra Stanka Karina. Odveli su ih nedaleko od župnog ureda i ispucali u njih po dva hitca. Župnik je odmah umro, a fra Stanka Karina su ranjenog slučajno pronašli. On je preživio i kasnije opisao cijeli događaj. Sutradan je čitavo Bugojno znalo što se dogodilo te su Protić i Lončar kažnjeni partijskom opomenom "jer nisu dovoljno dobro organizovali likvidaciju narodnih neprijatelja".[16]
Režimska historiografija i propaganda, koja je bila u službi Partije, na brutalan je način krivotvorila ulogu Katoličke crkve u Drugom svjetskom ratu, što joj je služilo kao povod ili opravdanje za napade na nju, ali istovremeno ta kampanja bila je u funkciji kompromitiranja Hrvata te potpune difamacije hrvatstva i sprječavanja njegove bilo kakve političke ili kulturne emancipacije.[17] Ubojstva svećenika, građanskih političara i intelektualaca imala su za cilj uništiti hrvatsku elitu, onemogućiti društveni razvoj Hrvata i izbrisati njihov kulturni i nacionalni identitet, a ujedno spriječiti bilo kakav otpor komunističkoj diktaturi. Hercegovačka franjevačka provincija bila je gotovo uništena, njezino čelništvo, zajedno s provincijalom poubijano je, dio fratara otišao je u emigraciju, a preostali svećenici bili su stalno na udaru vlasti gotovo bez ikakve mogućnosti konsolidacije. Starješinstvo bosanske provincije na čelu s dr. fra Vitomirom Jeličićem 2. svibnja 1945. sa svog redovitog zasjedanja dalo je izjavu, u kojoj je upozorilo na netočnost i jednostranost prigovora i optužbi usmjerenih prema bosanskim franjevcima. U izjavi je naglašeno "govorimo samo o franjevcima i u ime franjevaca provincije Bosne, a ne u ime drugih franjevačkih provincija, niti u ime drugih katoličkih svećenika, jer predstavljamo samo bosanske franjevce". Starješinstvo odbija kvalifikacije "koljači, krvnici, sijači razdora i mržnje", koje su im davali režimski mediji i govornici na Trećem zasjedanju ZAVNOBiH-a., napominje da su oni učenici svoga naroda te im se nisu mogle nametnuti nikakve nenarodne misli i osjećaji. Starješinstvo u izjavi napominje da su oni u samom početku rata proslijedili svim članovima okružnicu Vrhovne uprave franjevačkog reda u kojoj je izrečena zabrana bavljenja politikom i na bilo koji način sudjelovanja u progonu inovjeraca. Također priznaju da je bilo pojedinaca, čiji rad treba osuditi, kao što je bio Tomislav Filipović, koji je još 28. IV. 1942. otpušten iz franjevačkog reda. Starješinstvo franjevačke provincije Bosne Srebrne na kraju Izjave piše da: "ostajući sa svojom braćom vjerni sinovi svog hrvatskog naroda izrazuju svoju lojalnost vlastima N.O.P. kao i svoju spremnost za saradnju i pomoć u podizanju i obnovi naše zemlje i napaćenih, ali nikad savladanih naših naroda, a posebno naše federalne jedinice Bosne i Hercegovine, vjerujući također, da će spomenute vlasti N.O.P. imati puno razumijevanje za naš rad u raznim područjima naše aktivnosti".[18]
Suočeni s terorom i otvorenim neprijateljstvom vlasti, katolički biskupi reagirali su na drukčiji način. Odaslali su 20. rujna 1945. iz Zagreba, s općih Biskupskih Konferencija, okružnicu pod nazivom Pastirsko pismo o nasiljima komunističke vlasti. U pismu-okružnici navode se komunistički zločini, upozorava se na 501 ubijenog i nestalog svećenika te na mnoge koji se i dalje nalaze u različitim logorima. U pismu su precizno navedene sve žrtve i svi zločini, koji su bili tada poznati, te postupanje prema crkvi i vjernicima.[19] Pismo je zasigurno imalo težinu u vremenu kada KPJ još uvijek nije učvrstila vlast i kada među saveznicima još nije bila postignuta puna suglasnost oko sudbine Jugoslavije. Nadbiskup Stepinac bio je prvi potpisnik pisma, time i najodgovorniji za iznesene tvrdnje. KPJ je na Pastirsko pismo odmah odgovorila brojnim izjavama i govorima, od kojih su neki tiskani kao posebne brošure. Jedna od njih tiskana je u tiskari IV. armije Jugoslavenske vojske, na 16 stranica u 8.000 primjeraka i sadrži osvrte na Pastirsko pismo, koje su napisali: Josip Broz Tito, Boris Kidrič, Vladimir Bakarić i Edvard Kardelj. Svi oni žestoko su napali katoličko svećenstvo, ali osobito radikalan i zloslutan bio je istup Borisa Kidriča, koji je pisao o "hrvatskim katoličkim svećenicima s punim korpama iskopanih čovječijih očiju, zarobljenom katoličkom svećeniku u čijem džepu je pronađen svilen papir sa zamotanim očima 18-godišnje djevojke" i slično.[20] Na sjednici Politbiroa CK KPJ i Biroa CK KP Slovenije održanoj 4. prosinca 1945. Boris Kidrič rekao je da će s crkvom biti teško te da treba poduzeti mjere protiv crkve, boriti se s pomoću agrarne reforme, potkopavati im gospodarsku bazu. Kidrič je kalkulirao s mogućnošću raspuštanja katoličkih redova, da bi redovnici napustili zemlju, ali zaključio je da je to trenutno nemoguće jer nije pripremljeno, a i crkva je odvojena od države. Smatrao je da treba "donijeti neke zakone kojima bi se suzbio popovski utjecaj".[21] Zakonom o agrarnoj reformi crkvi je 1945. oduzet najveći dio zemljišta i šume koju su imali u vlasništvu. Drugim zakonima koje su donijele komunističke vlasti crkva je ostala bez većeg dijela imovine. To je dodatno otežalo poziciju crkve, ali i produbilo jaz između crkve i države.[22]
Vrhunac borbe protiv katoličke crkve u Jugoslaviji, barem u simboličnom i političkom smislu, bilo je uhićenje nadbiskupa Alojzija Stepinca 18. rujna 1946. te njegovo suđenje.[23] U govoru stranim studentima 25. rujna 1946. Josip Broz Tito izravno je optužio katoličku crkvu i Stepinca za umiješanost u formiranje križarskih grupa rekavši: "Sama glava crkve, Stepinac, bio je u to umiješan. To pokazuje proces u Zagrebu, a i ja lično to vrlo dobro znam."[24] Tito je još rekao da je veliki dio katoličkog svećenstva aktivno sudjelovao u borbi protiv NOP-a, na strani neprijatelja, napominjući da je takvih slučajeva bilo i u drugih religija, ali najviše u katoličke crkve, te je nastavio: "One koji su kriminalno zgriješili postrijeljali smo, a one koji nisu aktivno sudjelovali u pokoljima, već su ih ideološki pripremali, nismo strijeljali, jer ih je bilo mnogo. Kada bismo ih sve pozvali na odgovornost, onda bi ih trebalo polovinu hapsiti."[25]
U Hercegovini je broj uhićenih bio izrazito iznad polovice. U poslijeratnom razdoblju kazneno je gonjeno 58 katoličkih svećenika, odnosno 60 % od njihova ukupnog broja u Mostarskoj biskupiji. Njih 47 suđeno je na zatvorske kazne od 1 do 20 godina. U jednom izvješću SKJ o stanju u zapadnom dijelu Hercegovine piše:
"Kada se ovome dodaju i administrativno-kaznene mjere, preduzimane radi prekršaja zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica i drugih propisa, onda se može konstatovati da su naše represivne mjere prema katoličkom sveštenstvu bile široke i da samo neznatan broj sveštenika nije bio njima zahvaćen. Te mjere uticale su na opadanje izrazito političke neprijateljske aktivnosti klera i znatno su doprinijele diferencijaciji među sveštenicima. Mnogi od hapšenih i suđenih sveštenika prišli su UKS (Udruženje katoličkih svećenika op. a.). Neki od njih odbacili su svoje ekstremne i neprijateljske stavove prema FNRJ, a većina odbacuje ma kakvo organizovano učešće u neprijateljskom radu."[26]
Prema franjevačkim izvorima komunisti su za vrijeme svoje vlasti od 1945. do 1990. uhitili, zatvarali i sudili 76 hercegovačkih fratara.[27] Na desetine fratara iz provincije Bosne Srebrne također je suđeno i zatvarano. Od fra Franje Šlafhauzera, koji je uhićen, osuđen na smrt i strijeljan 24. veljače 1946., do fra Berislava Kasala, koji je 10. siječnja 1982. osuđen zbog "verbalnog delikta" na četrdeset dana zatvora.[28] Ni časne sestre nisu pošteđene komunističke represije. Časna sestra Regina Milas strijeljana je u Čapljini. Sestre iz Širokog Brijega, njih 10, otjerane su u veljači nakon što su poubijani fratri, na kamionu do Splita, gdje su neko vrijeme bile smještene kod sestara splitske provincije. Druge sestre ostale su u svojim kućama, smještene u manje prostorije. Kuće su im nacionalizirane, a onda su 1949. izbačene iz njih. Još 1945. godine 7 je sestara zatvoreno, pod optužbom da su slale lijekove škriparima. 1948. zatvoreno ih je dvadesetak. Zatvorena je i provincijalka Gašparina Sučić, a onda i novoimenovana provincijalka Benita Prkačin, koja nije stigla niti preuzeti dužnost. Oko 30 časnih sestara iz Hercegovine provelo je u zatvoru od 3 mjeseca do 5 godina. Uhićenje i istragu nad svećenicima i časnim sestrama u Mostaru vodio je oficir UDB-e Osman Ćimić.[29]
Posebnu težinu stalnim mjerama represije prema katoličkom svećenstvu daje činjenica da je u Hercegovini nacionalno (bilo) potpuno poistovjećeno s religijskim. Religija je bila pokretač i katalizator nacionalnih osjećaja te na neki način i kompenzacija nedovoljno razvijenog odnosno nemoderniziranoga društva.[30] Slično je bilo i u Bosni, a svi napadi na svećenstvo doživljavani su od većine naroda kao napadi na naciju. Tako su doživljavani napose ako su, a većim dijelom jesu, ti napadači bili druge vjere-nacionalnosti. Partijski aktivisti nalazili su načina kako zagorčati život i časnim sestrama. U zgradu časnih sestara Sv. Vinka u Humcu kod Ljubuškog useljena je gimnazija. Risto Vojčić, pridošli sekretar agit-prop komisije sreskog komiteta KPJ u Ljubuškom piše 24. svibnja 1947. o sukobu đaka-skojevaca sa časnim sestrama i drugim đacima koji su bili na njihovoj strani, a koje karakterizira "neprijateljskim elementima" te navodi: "Sa druge strane istupe đaka pa ako su nekad malo i prekoračili mi kroz prste progledamo da ne otupimo njihovu revolucionarnu oštricu."[31] Revolucionarna oštrica nije otupila. U Mostaru je 22. travnja 1948. uhićen biskup Petar Čule i sproveden u mostarski zatvor. Istraživali su ga Mile Perković i Branko Šekarić. Optužnicu je 28. lipnja 1948. podigao Čedomir Mijović, javni tužilac BiH u Sarajevu. Uz biskupa Čulu optuženi su: fra Mladen Barbarić, fra Rufin Šilić, don Mate Nuić, fra Zlatko Sivrić, Slavica Bošnjak, Krescencija Novak, Melita Galić, Danica Bartolić, Otilija Dugandžić i Feliksa Kravcar. Svi su, osim fra Zlatka Sivrića, koji je pušten, proglašeni krivima i u nedjelju 18. srpnja 1948. osuđeni na zatvorske kazne. Sudsko vijeće kojim je predsjedao Tahir Hadžović osudilo je biskupa Čulu na 11 godina i šest mjeseci zatvora. Čule je u zatvoru proveo 7 godina i šest mjeseci te još 2 godine u zatočeništvu, uglavnom u franjevačkom samostanu u Tolisi. Optužen je za "kolaboraciju s neprijateljem i vezu s križarima". Bilo je to montirano političko suđenje, a presuda je utemeljena na prisilnim svjedočenjima. Jedan od komunističkih lidera iz Hercegovine Džemal Bijedić, koji je negdje u vrijeme suđenja bio pomoćnik ministra unutrašnjih poslova NR BiH, nakon svega rekao je biskupu Čuli: "Takva je bila direktiva, moj biskupe".[32]
O položaju Katoličke crkve u SR Bosni i Hercegovini svjedoče i arhivi njezine političke policije. U evidenciji dosjea SDB RSUP-a BiH vođenim po raznim oblastima od 1945. do 1991. nalazi se ukupno 301 dosje operativne obrade po „kleru“. Od toga su u 213 dosjea (70,76 %) obuhvaćeni katolički svećenici. U 49 slučajeva (16,27 %) obuhvaćeni su muslimanski vjerski službenici, a u 39 dosjea (12,95 %) srpsko-pravoslavni svećenici.[33] Ti podaci pokazuju da je Katolička crkva bila predmetom najvećeg interesa i progona KPJ/SKJ, odnosno SDB-a SR BiH, i da je smatrana najopasnijim neprijateljem jugoslavenskog komunističkog režima. To je još očitije ako se zna da je Katolička crkva obuhvaćala tek oko 20 posto stanovništva SR BiH.
Podatke iz tajnih arhiva komunističke tajne policije možemo potvrditi javnim izjavama najviših komunističkih dužnosnika. Na Petom kongresu KPJ održanom u srpnju 1948., Edvard Kardelj u svom je referatu jasno pokazao kako KPJ gleda na Katoličku crkvu i njezinu ulogu u državi. On je tada rekao:
"Iz mešavine okorelih ratnih zločinaca, profesionalnih izdajnika, špijuna i prosto zavedenih elemenata iz redova takozvanih raseljenih lica - koja danas predstavljaju jugoslovensku emigraciju na Zapadu - regrutuju se ilegalni kuriri za špijunske veze s reakcijom u Jugoslaviji, diverzantske grupice koje treba da ometaju rad jugoslovenskih trudbenika na mirnoj izgradnji oslobođene otadžbine. Ali ti planovi stranih i domaćih neprijatelja nove Jugoslavije ne uspevaju njihovim organizatorima i sprovodiocima. Bez podrške u narodu, zločinci se brzo provaljuju, najčešće ne uspevajući da izvrše nijedan od postavljenih zadataka. Njih otkriva budnost naših radnih masa. Njih otkrivaju naši organi Državne bezbednosti baš zato što se oni oslanjaju na te mase i što su se razvili u sposobnog čuvara naše narodne vlasti, učeći se na iskustvima ilegalnog revolucionarnog rada u staroj Jugoslaviji, učeći se na bogatim iskustvima borbe sovjetske vlasti protiv kontrarevolucije. Kao i ranije, tako se i u ovoj družini pojavljuje najreakcionarniji dio klera, naročito katoličkog. Mnogobrojni porazi koje su već doživeli uslovili su i promenu njihove taktike. Težište rada prebacuju se na razne verske akcije, koje treba da skrenu pažnju narodnih masa s tekućih pitanja naše socijalističke izgradnje i da ih demobilišu. U tom cilju oni pribegavaju svim mogućim sredstvima uzetim iz arsenala mračnog srednjevekovlja, upriličavaju se "čuda", organizuju se hodočašća i pomeni poginulim izdajnicima i narodnim neprijateljima, iskorišćavaju se verska osećanja za raspirivanje nacionalne mržnje i šovinizma, podstiče se otpor protiv raznih mera vlade itd. Pretstavnici crkve i klera uzimaju takođe aktivnog učešća u organizaciji diverzija i špijunaže u korist inostranih imperijalističkih sila."[34] U isto vrijeme veći dio katoličkoga svećenstva i vjernika, među Hrvatima u Bosni i Hercegovini, vidio je u obnovi Jugoslavije obnovu tiranije i priželjkivao je njezin kraj. Kad se promotri takav društveni kontekst i odnos prema Crkvi, a i većine svećenstva prema novoj vlasti, onda svakako ne začuđuje konstatacija iznesena 1950. u jednoj ocjeni "odnosa mjesnih i sreskih organa Narodne vlasti prema pitanju religije" u Ljubuškom, koja glasi: "Danas nema svećenika koji pomažu narodnu vlast bilo kako." Ispred ove konstatacije stoji da je 1949. kažnjeno 5 svećenika, i to: Ante Bagarić 3 godine zatvora s prinudnim radom, Vinko Dragičević 3 godine i 6 mjeseci zatvora, Drago Stojić 2 godine zatvora s prinudnim radom, Vlado Vlašić 1 godinu zatvora i konfiskaciju 35 dunuma zemlje i Ratimir Kordić 3 godine zatvora i 1 godinu lišenja građanskih prava.[35]
Težak položaj Crkve valjalo je mijenjati. U Beogradu je 23. rujna 1949. grupu franjevaca bosanske franjevačke provincije, na čelu s provincijalom fra Josipom Markušićem, primio Josip Broz Tito. Bio je to početak uspostave kakvih-takvih odnosa između komunističke vlasti i barem dijela katoličkoga svećenstva u BiH.[36] Kao rezultat tih razgovora pojavio se Inicijativni odbor za osnivanje Udruženja Katoličkih svećenika (UKS) NR Bosne i Hercegovine. Predsjednik tog odbora bio je fra Bono Ostojić, župnik iz Kiseljaka. Atmosferu u kojoj je osnivano Udruženje najbolje oslikava izjava fra Bone na koncu razgovora kojim je nastojao za Udruženje pridobiti don Andriju Majića svećenika i biskupskog delegata Mostarsko-duvanjske biskupije. Nakon što je Majić ideju odbio, fra Bono je rekao: "Pregazit će nas".[37] U Sarajevu je 25. i 26. siječnja 1950. održana utemeljiteljska sjednica Udruženja katoličkih svećenika "Dobri pastir". Udruženje je osnovano pod pritiskom vlasti i pod njihovim budnim nadzorom. Svećenici-članovi Udruženja vjerovali su da je upravo rad u Udruženju način kako se može opstati, očuvati crkvu i narod pa i napredovati u novim uvjetima. Mislili su da je to i jedini način kako mogu izbjeći prijetnje režima i mržnju koja se nad njih nadvila. Prvo što su morali napraviti bilo je stvoriti teorijski okvir u koji bi smjestili svoje djelovanje. U tom smislu u rezoluciji s osnivačke skupštine piše: "Kod nas napose socijalizam je živa društvena stvarnost u kojoj Crkva, kao stoljetna propovjednica bratske jednakosti ljudi, može i mora naći svoje pravo mjesto. S tim u vezi logičnom nužnošću nameće se svim članovima Udruženja katoličkih svećenika dužnost, da što jasnije uoče stvarnost, i da se prema tome, još dublje i svestranije upoznaju sa socijalnim pitanjima, strujanjima, nastojanjima i ostvarenjima, a osobito da u našem društvenom okviru izražavaju teoriju i praksu socijalizma, da bi što jasnije mogli shvatiti sve one praktične mjere kojima se prilazi ostvarenju socijalizma, i kroz to mogli najpravilnije odrediti svoje pravo mjesto u tom novom i zamašnom zbivanju."[38] Udruženju je pristupilo 169 članova. Do 1952. učlanjeno je 205 svećenika, a u prvim brojevima glasila UKS-a Dobri pastir izlazili su popisi članova Udruženja. Popisi su ubrzo prestali izlaziti, što se opravdavalo "situacijom u društvu". Udruženje je 1975. imalo 310 članova. Prve godine u članstvu je bilo 57 % bosanskih franjevaca, 29 % hercegovačkih franjevaca i 14 % dijecezanskih svećenika. Godine 1975. bosanskih je franjevaca bilo 62 %, hercegovačkih 26 %, a dijecezanskih svećenika 12 %. Čitavo vrijeme postojanja društvo su vodili bosanski franjevci.[39] Za prvog predsjednika Udruženja izabran je fra Bono Ostojić, župnik u Kiseljaku, potpredsjednici su bili: fra Serafin Dodig, župnik u Čapljini, i Franjo Momčinović, dekan i župnik u Derventi. Tajnik je bio dr. fra Karlo Karin, profesor u Sarajevu, a blagajnik dr. fra Većo Vlajić, gvardijan u Sarajevu. Osim navedenih članovi Upravnog odbora bili su: fra Ferdo Vlašić, Rudolf Klampfl, fra Domagoj Šimić, fra Valerije Jurić, fra Blago Karačić, Anto Zajac, fra Bogdan Ćubela, fra Bosiljko Bekavac i fra Viktor Šakić. Članovi nadzornog odbora bili su: fra Krunoslav Misilo, fra Pavo Dragičević i Stjepan Sokolović.[40] Članovi su imali socijalno osiguranje i mirovinu te su manje bili na udaru vlasti. Prema navodu dr. Svetozara Ritiga, svećenika, predsjednika Vjerske komisije i ministra u vladi NR Hrvatske, posebne zasluge za osnivanje UKS Dobri pastir imao je Đuro Pucar-Stari, predsjednik vlade BiH i jedan od čelnika KPJ u Bosni i Hercegovini.[41] U Zagrebu je 12. studenoga 1953. održana Osnivačka skupština Staleškoga društva katoličkih svećenika NR Hrvatske, na kojoj je utemeljeno Društvo i izabrano njegovo vodstvo. Predsjednik društva bio je Ivan Marohnić.[42] Ubrzo je postalo jasno da su neki svećenici prihvatili članstvo i angažman u Udruzi tek da bi mogli djelotvornije pomoći svojoj zatvorenoj braći. Fra Ferdo Vlašić, fra Smiljan Zvonar, fra Gaudencije Ivančić, fra Darinko Brkić, fra Drago Stojić i još tri civilne osobe uhićeni su u lipnju 1952. i osuđeni na dugogodišnje zatvorske kazne jer su na različite načine pokušavali ishoditi oslobađanje fratara iz zatvora. Najveću kaznu dobio je fra Ferdo Vlašić, koji je 11. srpnja 1952. osuđen na 16 godina strogog zatvora i 5 godina ograničenja građanskih prava.[43]
Nakon što je Radio Vatikan 29. studenog 1952. objavio popis novih kardinala, na kojem je bio i zagrebački nadbiskup Stepinac, jugoslavenska je vlast već 17. prosinca 1952. prekinula diplomatske odnose s Vatikanom. Sutradan, 18. prosinca 1952. Tito je optužio Vatikan za vođenje talijanske imperijalističke politike te zaključio: "Ali oni neće dočekati da Stepinac bude biskup u Zagrebu. Ja im to garantiram."[44] Istoga dana Kardelj je govorio na sjednici vanjskopolitičkog odbora Narodne skupštine FNRJ, gdje je rekao: "Na kraju krajeva, već sama činjenica da je država, u saradnji sa rukovodstvima pravoslavne, muslimanske, jevrejske i drugih crkava uspela da normalizuje položaj tih crkava u državi i da uspostavi tolerantne odnose između njih i države, pa čak i odnose saradnje, a da to nije uspela jedino u odnosu prema katoličkoj crkvi - već sama ta činjenica ukazuje na to da odgovornost ne leži na državi, nego na voćstvu katoličke crkve, odnosno na Vatikanu koji mu diktira takvu politiku." Kardelj je posebno pohvalio izjavu patrijarha Srpske pravoslavne crkve, koji je tim povodom rekao da ne treba odnose između crkve i države koristiti kao oružje vanjske politike, "jer ovo je naša država i mi ćemo urediti svoje odnose s njome".[45] Jugoslavenska vlada 17. prosinca 1952. prekinula je diplomatske odnose s Vatikanom.[46] U takvim odnosima Udruženje katoličkih svećenika imalo je sve važniju ulogu. Od njega su svećenici puno očekivali u smislu zaštite, a i vlast u cilju suprotstavljanja politici Vatikana i stavljanja pod kontrolu organizacije koja je imala veliki društveni utjecaj. U procjenama "ponašanja" svećenika na terenu u izvješćima KPJ ili UDB-e obično je napominjano je li svećenik član udruženja ili nije. Ali zato su u dijelu svećenstva, posebno dijecezanskoga, pa i dijela naroda, članovi Udruženja smatrani režimskim ljudima. Loš glas pratio ih je i među katoličkim svećenstvom u inozemstvu. Smatrali su ih "otpadnicima i izdajnicima". Takvoj ocijeni, barem među domaćim katoličkim svijetom, pridonijela je i Titova slika, te poneka komunistička promidžbena parola na stranicama časopisa Dobri pastir. Zbog toga su mnogi svećenici tajili članstvo u Udruženju, naročito što su to članstvo vlasti eksponirale i nastojale što više iskoristiti za svoje ciljeve.[47] Skupština je redovito slala pozdrave Titu i drugim partijskim i državnim dužnosnicima: Đuri Pucaru, Uglješi Daniloviću, Osmanu Karabegoviću, objavljivani su tekstovi svećenika koji su u svojim "sjećanjima" veličali NOB i slično.
Prilično rogobatno danas zvuči i pozdrav fra Bone Ostojića, predsjednika inicijativnog odbora Udruženja, kojim je otvorio osnivački skup: "Pozdravljam vas katoličkim pozdravom "Hvaljen Isus" i našim borbenim pozdravom "Smrt fašizmu - Sloboda narodu".[48] U tom smislu zanimljiv je i njegov osvrt na Drugo zasjedanje ZAVNOBiH-a u časopisu Dobri pastir, u kojem kaže:
"Riječi druga Tita ostavile su na nas najdublji utisak, a njihova završna misao bila je: borba se nastavlja do konačne pobjede. Osim referata druga Tita moju posebnu pažnju privukao je referat druga Marka, koji je, kako sam odmah u početku zapazio, imao zadatak da nam svima objasni, kakvu je ulogu odigrala u borbi Komunistička partija. Slušam, snebivam se i sam sebe pitam: "Zar nisi znao, koliko je jaka i kako organizovana Komunistička partija Jugoslavije? Doživio si i vidio toliko štrajkova u Zenici, preskakivao iz vagona u vagon bježeći pred žandarskim kundacima, svojim očima si gledao borbu radnika za veći komad kruha, a nisi ni tada ni poslije nastojao doznati i shvatiti, koja i kakva organizacija vodi to radništvo, a ako si uglavnom nešto i znao, sigurno je, da nisi ni slutio, koliko je njezina nauka, ideologija već osvojila radničke mase." Iz riječi druga Marka morao je svatko, htio ili ne htio povući zaključak: njemačkoj sili i oružju a u vrijeme kad je u zemlji bilo gotovo sve obezglavljeno, suprotstavila se i narod digla na ustanak dobro organizirana Komunistička partija."[49]
U duhu opće kolektivizacije osnovana je i Svećenička zadruga.[50] Sve to izazvalo je niz kritika na račun aktivista Udruženja, a njezin je tajnik dr. Karlo Karin poručio: "Ti ljudi, koji nas danas kritiziraju i osuđuju, nisu nikada vodili računa o narodu i njegovu dobru, a danas su se potpuno povukli s terena, narod napustili bez ikakove brige, pa samo od vremena do vremena prošire po koju priču o kakvom "vođi", o Mačeku i sličnima. Sav njihov rad pretvorio se u čekanje onoga, što će tobože doći."[51] Karinova poruka bila je prilično smislena, osim što se najveći kritičari nisu tek "povukli s terena". Oni su bili u komunističkim zatvorima: Stepinac, Čule i ostali. Ipak članovi UKS nisu bili tek poslušnici režima. Fratri su u časopisu Dobri Pastir polemizirali s Matavuljevim "Bakonjom fra Brne", filmom snimljenim po istoimenom romanu, te piscima koji su stali u obranu Matavuljeva djela: Miloradom Gajićem i Jožom Horvatom.[52] Fra Rufin Šilić izrugivao se s "teologijom Ive Mihovilovića, Carliona i drugih njima sličnih "naprednih" stručnjaka". Objavljen je tekst fra Dominika Mandića.[53] Objavljeno je i djelo dr. fra Leona Petrovića Kršćani bosanske crkve. Kako je Petrović ubijen prilikom ulaska partizanskih postrojbi u Mostar, načinjen je kompromis, pa je djelo potpisano samo inicijalima.[54] U jubilarnom broju časopisa iz 1960. objavljena je osmrtnica kardinalu Alojziju Stepincu i biskupu Ivanu Šariću, koji su umrli tijekom te godine.[55]
Biskupi su udruge katoličkih svećenika ocijenili kao pokušaj komunističkih vlasti da razbiju katoličku crkvu, razjedine svećenike i vjernike, da bi u budućnosti doveli do raskida sa Svetom Stolicom i do osnivanja "narodnih crkava".[56] Na čelu sa Stepincem, oni su u udrugama vidjeli "đavolji zagrljaj", pokušaj KPJ i UDB-e da razbiju crkvu i odvoje je od Vatikana. Nakon što su neko vrijeme preporučivali svećenstvu da se ne učlanjuje u udruge, Biskupska konferencija 26. rujna 1952. oštro je osudila i zabranila osnivanje svećeničkih udruga, ali su one, što zbog prijetnji i ucjena vlasti, a što zbog privilegija koje su članovi udruga imali ipak nastavile djelovati.[57] Crkvene vlasti u Bosni i Hercegovini nisu poduzimale mjere crkvenog kažnjavanja članova Udruženja jer su procijenile da je broj članova velik te da bi u tom slučaju vjernici u BiH mogli ostati bez znatnog broja ionako nedostatnih dušobrižnika.[58] U analizi o aktivnosti UKS-a s početka 1958. sekretar Komisije za vjerska pitanja Izvršnog vijeća NR BiH Milan Banjac napisao je: "Odmah na početku valja naglasiti da je Udruženje u vremenu njegovog stvaranja i iza toga nekoliko godina tj. u periodu oštrijeg sukoba sa episkopatom u zemlji, zaoštravanja odnosa sa Vatikanom odigralo vidnu ulogu. U to vrijeme nije se postavljalo pitanje sadržaja, forme i metode rada UKS-a. To je samim stanjem i situacijom u kojoj se nalazilo bilo potpuno jasno, nije se lutalo, a u izvjesnom smislu te forme, sadržaj rada i sl. bile su nametnute." Banjac navodi da je najlošije stanje po Udruženje u Hercegovini, te posebno ističe angažman koji potiče podjele unutar crkve, o čemu piše:
"Ova iako još nedovoljna aktivnost na političkom planu, učinila je ipak zapaženiju podvojenost kako svetovnog tako i redovničkog klera po nizu političkih pitanja. To je naročito došlo u vezi prošlih izbora, kao i u pogledu saradnje crkve i države. Na ovim pitanjima došlo je do otvorene diferencijacije klera. Onoj grupi franjevaca koji iskrenije stoje na liniji saradnje pristupa i po koji svjetovni svećenik, dok zvanična rukovodstva i reakcionarni dio klera ili pasivnim držanjem ili otvorenije govore protiv te saradnje. U isto vrijeme zapažena su i otvorenija trvenja bosanskih franjevaca na dvije struje za i protiv Udruženja. Moglo bi se reći da se ovdje radilo o tome da se Udruženje pasivizira i svede na takvu organizaciju, koja bi imala isključivi zadatak - poboljšanje životnih uslova svojih članova, dok dobronamjerniji nastoje da se ono aktivizira u društvenim organizacijama i u produbljavanju odnosa sa državom, na upoznavanju članstva sa našom stvarnošću, na razvijanju bratstva i jedinstva i vjerske trpeljivosti."[59]
Banjac je naveo da su svećenici članovi Udruženja jako angažirani na organiziranju vjerskih manifestacija, što on tumači rezultatom pritiska njihova vodstva, a dijelom i njihove potrebe za dokazivanjem da oni nisu nikakvi šizmatici, nego su i zaslužniji, jer su preko svojih društvenih zasluga ostvarili i veća prava i od veće su koristi za crkvu. Od ukupno 370 katoličkih svećenika u to vrijeme u članstvu Udruženja bilo ih je 208, od čega je bilo 27 svjetovnih svećenika.[60] Unutar Komisije za vjerska pitanja stalno je kalkulirano koliko su članovi Udruženja stvarno lojalni vlasti, a koliko u biti oni koriste Udruženje za svoje ciljeve. Komisija je raspolagala različitim podacima o pojedincima i odnosima u crkvi. Jasno je da je ukupne aktivnosti oko odnosa s crkvom vodila UDB-a, što je i spomenuto na sjednici Komisije za vjerska pitanja IV NR BiH održanoj 13. listopada 1958., kad je predloženo da se to promijeni. U Zapisniku s te sjednice stoji i sljedeće: "Konstatovano je da je ova problematika daleko veća nego što je ona sagledavana, jer pored ostalog vjersko iživljavanje neće prestati ni u uslovima mnogo većeg standarda, s druge strane s obzirom na našu stvarnost i položaj resora Unutrašnjih poslova, organi U.P. ne bi trebalo da vode sve probleme, kao što je to bio slučaj do unazad godinu dana."[61]
Odnos jugoslavenske države prema Crkvi mijenjao se i u skladu s promjenom njezine vanjske politike. Okretanje prema zapadu nakon razlaza sa SSSR-om utjecalo je i na nešto povoljniji položaj crkve. Neki od svećenika organiziranih u UKS čak su dobili i državna odličja. Tako su 1955. fra Josip Markušić i fra Bono Ostojić dobili od Tita Orden bratstva i jedinstva I. reda. Isto odličje 1959. dobili su: fra Karlo Karin, fra Mile Leko, fra Serafin Dodig i dr. Rastislav Drljić.[62] Potpredsjednik Saveznog izvršnog vijeća Jugoslavije Aleksandar Ranković poslao je 18. srpnja 1959. republičkim izvršnim vijećima okružnicu o odnosima crkve i države. On se poziva na Zakon o pravnom položaju vjerskih zajednica od 22. svibnja 1953. te piše da je proces normalizacije crkve i države znatno smanjio utjecaj najreakcionarnijih elemenata u vjerskim zajednicama. Ranković je nastavio: "Mada su se u posljednje vrijeme i sa Rimokatoličkom crkvom odnosi nešto poboljšali oni još nisu takvi da bi se smatrali normalnim kao što je to sa drugim vjerskim zajednicama. Ovo zbog toga što ova crkva ne nastoji da svoju vjersku djelatnost uskladi sa Ustavom i zakonima i što se još nije odrekla svojih političkih pretenzija i svog ranijeg privilegovanog položaja."[63] Dopis Državnog sekretara za unutrašnje poslove FNRJ Svetislava Stefanovića-Ćeće sekretaru UP NR BiH Safetu Filipoviću i ostalim republičkim sekretarima mogao bi se okarakterizirati prilogom normalizaciji odnosa države i crkve. Stefanović je napisao:
"U poslednje vreme neki republički sekretarijati za unutrašnje poslove preduzimali su razne mere prema pojedinim istaknutim i rukovodećim pretstavnicima verskih zajednica, a da SDSUP prethodno nije obaveštavan, niti je traženo njegovo mišljenje i suglasnost. Tako je kažnjen splitski nadbiskup Franić, obavljen razgovor službenika DSUP-a NR Hrvatske sa zagrebačkim nadbiskupom koadjutorom Šeperom, pokrenut krivični postupak protiv zadarskog biskupa Garkovića, hapšen istaknuti predstavnik Slovačke evangelističke crkve iz Pivnice, Gustav Babilon, preduzete izvesne mere prema ljubljanskom biskupu Vovku itd. O nekim ovim merama SDSUP je bio obavešten tek pošto su bile preduzete, a o nekim kada su već bile u toku. Ovakva praksa može da ima negativnih posledica na planu odnosa verskih zajednica i države u celini i ona u svakom slučaju može da smeta uspešnom provođenju jedinstvene politike prema verskim zajednicama u FNRJ."[64]
Papa Pio XII. umro je 9. listopada 1958. Zatim je 10. veljače 1960. umro kardinal Alojzije Stepinac. Njihova smrt omogućila je komunistima da objave kako su upravo oni bili krivi za loše odnose jugoslavenske države s crkvom te su u javnost puštene najave da vlast želi te odnose popraviti.[65] Komunističke vlasti u BiH budno su pratile reakcije na smrt kardinala Stepinca. Tako je Sreski komitet SK BiH Mostar poslao 11. veljače 1960. okružnicu u 12 općinskih komiteta SK u Hercegovini, u kojoj pišu: "Dragi drugovi, u današnjem Oslobođenju objavljena je informacija o smrti doktor Stepinac Alojzija. Može se očekivati da će to razni neprijateljski elementi pokušati, kao i do sada u sličnim prilikama, da koriste za razne napade na naš društveni poredak, politiku i sl."[66] Izvješća s terena pokazuju da nije bilo nekih posebnih reakcija. Zanimljivo je izvješće iz Ljubuškog u kojem stoji: "Prema dosadašnjim informacijama na našem terenu nije bilo nekih značajnijih komentara ili politički negativnih ispada, provokacija ili slično. Na nekoliko mjesta organizovane su mise posvećene smrti Stepinca /Studenci, Šipovača/ bez nekih otvorenih istupanja. Te mise su održane po uobičajenim i ustaljenim crkvenim propisima. Inače građanstvo, naročito seljaci, ne gledaju u Stepincu neku značajniju ličnost, koja bi za njih bila interesantna. Zbog toga, vjerovatno, nije ni bilo većih komentara. Jedan veći broj stanovništva nije ni upoznat o njegovoj smrti iz čega izvodimo zaključak da Stepinac nije interesantan kao neka politička ličnost za ovaj kraj.-Mnogo više komentara bilo je povodom smrti Ante Pavelića (umro 28. 12. 1959., o. a.) ali ni tom prilikom nije bilo nekih političkih ispada. Moglo se jedino zapaziti da za novogodišnjih praznika na nekim crkvenim skupovima nije bilo uobičajenog veselja, kao na pr. u Veljacima i Šipovači. Naime u Veljacima na novu godinu uopšte nije bilo pjesme niti kola kao dosadašnjih godina. Time je sigurno izraženo žaljenje za Pavelićem. Pretpostavljamo da je bilo raznih molitvi za dušu njegovu, ali o tome nemamo pouzdanih podataka. Isto tako nemamo pouzdanih podataka o licima koja slušaju radio Madrid, ali osjećamo da dobar broj ljudi sluša ovu reakcionarnu stanicu bilo iz znatiželje bilo iz neprijateljskih pobuda."[67] U Konjicu je primijećeno da je "fratar izašao na misu u nekom svečanom odijelu, ali u propovjedi i molitvi nije ni riječ rekao o Stepincu".[68] U izvješću iz Ravnog stoji da su svećenici u Ravnom i Trebimlji održali mise 14. veljače, na kojima su govorili o Stepinčevom životopisu, njegovim mukama i bolesti, te su vjernicima preporučili molitvu za njegovu dušu. Naglašeno je da je svećenik iz Trebimlje dolazio kod svećenika u Ravno, "sigurno zbog dogovora", a da je svećenik iz Ravnog išao u Dubrovnik. U izvješću dalje stoji da su svećenici i vjernici pokrenuli akciju oko popravka crkve na Trebimlji, koja bi trebala biti završena do 16. kolovoza, na "Rokov dan", kada će doći i biskup iz Mostara. Izvješće završava rečenicom: "Mićemo sa naše strane poduzeti mjere za umanjenje ove akcije i pratit ćemo ostale poduhvate u vezi stim."[69]
Praćenje nije prestajalo. Tijekom 1967. godine Centar SDB u Mostaru izradio je popis svih bivših sjemeništaraca i bogoslova iz Hercegovine. Pri tome su prikupljani i aktualni podaci o njima: gdje žive, što rade? Osobito veliki interes SDB bio je za svećenike koji su boravili u inozemstvu. U jednoj njihovoj informaciji piše: "Oko polovine svećenika Hercegovačke franjevačke provincije pastorizira izvan Jugoslavije, a najviše ih je u Komeserijatu hercegovačkih franjevaca u Chicagu, koji je osnovan 1925. godine, a gdje je nakon Drugog svjetskog rata pristigao veći broj hercegovačkih franjevaca".[70] Samostalna zajednica hrvatskih franjevaca u Americi osnovana je kao Komesarijat Svete Obitelji, 9. veljače 1926. (a ne 1925.) u Chicagu, a 1969. promijenila je ime u Hrvatska franjevačka kustodija Svete Obitelji. Na sastanku franjevačkih provincijala u Karlovcu 1930. skrb za američke Hrvate povjerena je hercegovačkim franjevcima.[71] Jugoslavenske vlasti posebnu pozornost pridavale su tom franjevačkom centru, koji je raspolagao s velikim materijalnim i intelektualnim potencijalom.
U veljači 1960. započeli su razgovori oko normalizacije i uspostave odnosa Vatikana i Jugoslavije. Službeni pregovori počeli su u lipnju 1964., a u Beogradu je 25. lipnja 1966. potpisan protokol o razmjeni poluslužbenih predstavnika. Utvrđena je spremnost Svete Stolice i vlade SFRJ na razmjenu izaslanika, koja je i obavljena u studenom 1966. Potpuna uspostava odnosa između Vatikana i Jugoslavije obavljena je 1970.[72] Poboljšanju odnosa Jugoslavije i Vatikana, kao i Vatikana s komunističkim zemljama uopće, pridonio je Drugi vatikanski koncil, koji je održan pod vodstvom papa Ivana XXIII. i Pavla VI. u Rimu od 11. listopada 1963. do 8. prosinca 1966. Splitski biskup Frane Franić rekao je da je taj Koncil "osudio bezbožni komunizam, ali je otvorio vrata dijalogu s marksizmom".[73] Tito je 29. ožujka 1971. posjetio papu Pavla VI., bio je to događaj koji je izazvao veliku pozornost domaće i svjetske javnosti.[74] Tito i jugoslavenski komunisti pokušavali su pridobiti latinsko-američke zemlje za svoju nesvrstanu politiku. Tito je 1963. organizirao putovanje po Južnoj Americi. Bilo je to njegovo najspornije putovanje u inozemstvo. Kardinal Rio de Janeira optužio ga je za ateizam, pa su ga dvojica brazilskih guvernera odbili primiti. U Čileu su dva ministra dali ostavke u znak prosvjeda zbog njegova dolaska u Čile. Nakon toga otišao je u Sjedinjene Države, gdje je održao govor u Generalnoj skupštini Ujedinjenih naroda u New Yorku, gdje se založio za mir i zabranu atomskih pokusa, zbog čega je pozdravljen ovacijama. Na ulicama su mu pak hrvatski i srpski emigranti priredili demonstracije s transparentima, na kojima su ga nazivali ubojicom i vrijeđali raznim pogrdnim imenima. Demokratski senator Dodd iz Connecticuta rekao je da je Tito "zao čovjek s okrvavljenim rukama", a jedan republikanski senator nazvao ga je "mesarom iz Beograda".[75]
Tito je procijenio da mu za ostvarenje političkih ambicija može pomoći poboljšanje odnosa s Katoličkom crkvom. Crkvi u Jugoslaviji ponudio je kao uzor neke katoličke biskupe u Latinskoj Americi, koji su se u to vrijeme žestoko suprotstavljali prevlasti američkoga kapitala. Dio svećenstva koji je prihvatio komunistički sustav, kao realnost s dugim vijekom trajanja, tražio je načine kako bi sustav prihvatio njih. S tim ciljem nastojali su pronaći i afirmirati crkvene ljude koji bi poslužili kao primjer. Tako su isticali Camila Torresa, koga fra Marko Oršolić naziva "Che Gevara u mantiji", a o kome je napisao i knjigu Kršćanin u službi revolucije.[76] Zatim su popularizirali i brazilskoga biskupa Heldera Camara, koga su zvali "crveni biskup". On je dao i intervju Glasu Koncila, u kojem se pozitivno izrazio o socijalizmu i posebno istakao jugoslavenski primjer. Pozvao je na ostvarenje "ljudskog socijalizma, koji će respektirati i religiju kao oslobodilačku snagu".[77] One druge, "reakcionarni dio klera", Partija je pozorno pratila. U Informaciji o djelovanju antisamoupravnih i antisocijalističkih snaga, usvojenoj na 14. sjednici CK SK BiH, održanoj 11. prosinca 1969., piše: "Reakcionarni dio katoličkog klera pokušava da se predstavi kao predstavnik hrvatske nacije u Bosni i Hercegovini. Pošto, kako oni kažu, Hrvati u BiH nemaju svoga predstavnika – vođu, tu ulogu treba da preuzme vrh katoličkog klera."[78]
Franjevačka teologija u Sarajevu izdavala je zbornik Jukić, u čijem su izdanju za 1971. izišli tekstovi fra Mile Babića, fra Grge Vilića i fra Rude Barišića, koje je sarajevski nadbiskup Smiljan Čekada proglasio krivim, uvrjedljivim i sablažnjivim, jer "iznose misli, teorije i teze koje nisu u skladu s crkvenom naukom, nego svojom konfuznošću, odsutnošću dogmatske preciznosti i modernističkim mentalitetom i mnogim pogrdama na adresu Crkve i njezine hijerarhije, vrijeđaju katoličku vjersku povijest".[79] Tekstovi su doživjeli kritiku i unutar franjevačke zajednice, a nadbiskup Čekada, osim zabrane zbornika, odbio je i svećeničko ređenje Barišiću i Babiću, što je izazvalo reakciju svih sedamdeset i četvoro franjevačkih studenata na teologiji, koji su uputili pismo nadbiskupu, u kojem ga obavještavaju da se oni solidariziraju s kažnjenim kolegama i s njima u potpunosti dijele stavove iznesene u Jukiću.[80] U tekstu objavljenom u povodu tridesetogodišnjice izlaska časopisa Jukić, napisano je da je časopis nastao potaknut "studentskom revolucijom iz 1968.", a u njemu se zrcali svijest i duhovnost šezdesetosmaša.[81] Fra Luka Markešić napisao je i 1980. objavio u zborniku Jukić rad: Crkva u samoupravnom socijalizmu, a zatim ga je izdao kao posebnu knjižicu. Bio je to pokušaj određenja filozofske podloge za snošljivost i suradnju Crkve i socijalističke države. U uvodu knjige Markešić je napisao: "Razdoblje samoupravnog socijalizma u Jugoslaviji je vremenski dostatno dugo da mogu postojati zrela iskustva o položaju i funkciji religije i Crkve u njemu. To iskustvo omogućuje i socijalističkoj državi, koju vode komunisti, i religioznim zajednicama, koje su u toj državi kao posebne korporacije, zrelo i otvoreno razmišljanje koje može voditi još stvarnijoj suradnji."[82]
Budući da u Jugoslaviji nije bilo moguće pronaći "crvenog biskupa" kao u Južnoj Americi, pronađen je "crveni fratar", bio je to hercegovački franjevac fra Zlatko Sivrić. On je od države dobio Orden bratstva i jedinstva sa srebrnim vijencem i nadimak "crveni fratar", što je bio i naslov feljtona, a zatim knjige koju je o Sivriću napisao Branko Ignjac.[83] U časopisu Udruženja, populariziran je i Leonardo Boff i teologija oslobođenja, koja je imala znatan utjecaj u južnoameričkoj crkvi.[84] Boffa su prevodile i objavljivale čak i državne izdavačke kuće.[85] Bez obzira što su na prvi pogled odnosi crkve i države izgledali gotovo idilični, SKJ je pratila sve što se u crkvi događa te je nastojala kontrolirati i usmjeravati procese. SKJ je preko Službe državne bezbjednosti (SDB) posebno pažljivo pratila odnose između franjevaca i dijecezanskog svećenstva u Hercegovini. Njihovo neslaganje poznatije kao "Hercegovački slučaj", koje datira još od 1899., a eskaliralo je u svibnju 1968., kada je obavljeno "zidanje crkvenih vrata" u Grudama i kad su izbili neredi u župama Crnač i Mostarski Gradac.[86] Nesporazuma između dijecezanskoga svećenstva i franjevaca bilo je i u Bosni.[87] Partija je takvu situaciju nastojala iskoristiti za razbijanje crkve. U jednom izvješću SDB o odnosima franjevaca i svjetovnog svećenstva u Hercegovini, stoji i konstatacija: "Neki franjevci čak izjavljuju da župe neće predati ni po cijenu njihovog odcjepljenja od Vatikana".[88] Izgleda da je to ono što je najviše radovalo SDB-ove analitičare i partijske lidere.
Upravo kad se činilo da su odnosi crkve i države postali snošljivi, iz malog hercegovačkog sela Međugorja došla je vijest o čudesnim događanjima. Skupina djece obznanila je 24. lipnja 1981. da im se ukazala Gospa. Brojni vjernici i znatiželjnici pohodili su mjesto događanja. Okupljanje građana izazvalo je oprez kod vlasti. Nakon što je župnik župe Međugorje fra Jozo Zovko u srpnju iste godine održao nekoliko propovjedi koje su išle u prilog verifikaciji navedenih događanja, protiv njega je započeo orkestrirani napad medija. Uskoro, 17. kolovoza 1981. Zovko je uhićen te od Okružnog suda u Mostaru osuđen na tri i pol godine zatvora. Presuda je na drugostupanjskom Vrhovnom sudu Bosne i Hercegovine smanjena na dvije godine zatvora, a na Saveznom sudu na jednu godinu i šest mjeseci zatvora.[89] Fra Jozo Zovko u zatvoru u Foči zatekao je još dvojicu hercegovačkih fratara: Ferdu Vlašića i Jozu Križića. Zajedno su 17. siječnja 1983. iz zatvora uputili pismo Sekretarijatu za pravosuđe i organizaciju uprave SR BiH, u kojem su, pozivajući se na međunarodne konvencije o ljudskim pravima i slobodama, tražili tretman političkih zatvorenika, mogućnost čitanja Biblije i upotrebe molitvenika, kao i mogućnost dopisivanja i primanja posjete, rodbine i fratara. Pri tome su iznijeli da je poznato da su komunisti u zatvorima Kraljevine Jugoslavije prevodili Marksov Kapital i imali na raspolaganju knjige zbog kojih su suđeni, a oni nemaju pravo čitati niti Bibliju.[90] Šestorica mladića iz sela Lipno, pored Ljubuškog, uhićeni su tih dana pod optužbom da su pjevali "ustaške pjesme" pri povratku iz Međugorja. Njihov slučaj, uz pronađene parole nepoznatih autora, koje su ispisane nedaleko od mjesta ukazanja, bili su glavni dokaz organizirane neprijateljske aktivnost. Tako u jednom izvješću, sačinjenom u OK SK Ljubuški 12. kolovoza 1981., piše: "Pojedini svećenici vodili su propagandu i izvan ovih područja, tako da su to širili po Livnu, Duvnu, i Dalmaciji s ciljem da se okupi što više vjernika i da što lakše plasiraju neprijateljske patrole. Pored ostalih, treba postaviti pitanje zašto je mostarski biskup Žanić u posljednje vrijeme tri puta dolazio u selo Međugorje, gdje su pisane neprijateljske parole i gdje se sa propovjedaonice napada godišnjica ustanka, a ordinarijat se ograđuje kako nema nikakve veze sa svim što se odvija na tom mjestu, mada su od nadležnih državnih organa bili upozoreni na neprijateljske pojave u vezi sa manifestacijama koje su organizirane u Međugorju."[91] U povjerljivoj Informaciji o raspravi na sjednicama Predsjedništva CK SK BiH povodom eskalacije kleronacionalističkog ponašanja u nekim dijelovima Republike, iz listopada 1981. stoji i sljedeća konstatacija: "Snažnije ispoljavanje klerikalizma u dijelu područja Hercegovine i sjeveroistočne Bosne i ovaj put je izraz posezanja velikohrvatskog i velikosrpskog nacionalizma za Bosnu i Hercegovinu. To je izraženo u parolama kojima se se služili pojedini hodočasnici u Međugorju, kao i pripadnici novoformiranih pravoslavnih i hrišćanskih zajednica ("Gospo, vrati nas u domovinu Hrvatsku", "svi uz Krista protiv komunista", ili "cilj bratstva je spašavanje srpstva i pravoslavlja"). To je, dakle vid demonstracije prisutstva, moći, uticaja crkve, a na indirektan način ne samo napad na sistem, nego i "dokaz" da je on slab."[92] Tako su po ne promijenjenom obrascu vjerski događaji, čim su postali masovniji, dobili političku konotaciju, a onda su kao takvi diskvalificirani s nekoliko parola i pjesama. Sve to uz neizostavne kvalifikacije: "ustaštva, fašizma, posezanja velikohrvatskog nacionalizma" i slično. SDB je evidentirala i napade nekih crkvenih velikodostojnika na svećenike članove UKS Dobri Pastir i zaključila da pokušavaju izazvati rascjep među svećenicima unutar Udruženja. To je posebno naglašeno nakon dekreta papinske kongregacije iz Rima, u kojem se zabranjuje svećenicima članstvo u udrugama koje nisu odobrene od mjesnog biskupa. U izvješću SDB-a stoji da je osobito jaka aktivnost na razbijanju Udruženja među svećenicima u Hercegovini, ali javila su se i zagovaranja da i bosanski svećenici trebaju usuglasiti stavove radi "većeg jedinstva unutar crkve". Registrirani su komentari da se vlast drukčije ponaša prema svećenicima koji nisu članovi Udruženja, nego prema onima koji to jesu. Rečeno je i to da su fra Jozo Zovko, fra Ferdo Vlašić, fra Jozo Križić osuđeni jer nisu članovi Udruženja.[93]
Ipak i istaknuti aktivisti Udruženja nisu bili pošteđeni mjera SDB-a. Tako je fra Marko Oršolić, tajnik Udruženja, 22. travnja 1983., zajedno s dva njemačka državljana, zaustavljen na ulazu u Mostar od milicije, koja ih je pretresla, oduzela im knjige i materijale koje su imali sa sobom te ih privela u Centar SDB-a na informativni razgovor. Zamjenik načelnika Centra SDB u Mostaru Boro Đurica napisao je u izvješću da je Oršolić prilikom pretresa i razgovora negodovao zbog nekorektnog odnosa vlasti prema svećenicima. Te je dodao: "Pri tom je rekao da se ni prema Zovko fra Jozi, od strane organa vlasti nije bilo korektno. Kaže da bi bilo bolje da Zovko nije osuđivan, već da je kroz Udruženje katoličkih vjerskih službenika u SR BiH, njegov slučaj na adekvatan način riješen."[94] Unatoč nekorektnosti režima prema svećenicima, fra Marko Oršolić nije gubio vjeru u režim. Kao odgovorni urednik Biltena predsjedništva Udruženja KVS BiH, objavio je članak o posjetu članova predsjedništva Udruženja Memorijalnom centru Josip Broz Tito. Naime, izaslanstvo je položilo vijenac na Titov grob i posjetilo njegovu rezidenciju, kamo je donijelo i poklon livanjskog samostana (sliku Gabrijela Jurkića). U knjigu posjetilaca upisali su tekst: "Članovi predsjedništva Udruženja katoličkih vjerskih službenika u SR BiH polažući vijenac u Kući cvijeća iskazuju svoje duboko poštovanje prema Josipu Brozu Titu, prvom i dugogodišnjem predsjedniku SFRJ, hrabrom vođi antifašističke borbe, mudrom predvodniku naših zbratimljenih naroda i narodnosti i dalekovidom neimaru novog svijeta (slijede potpisi)."[95] U isto vrijeme SDB je izrađivao detaljne i precizne popise sjemeništaraca, studenata bogoslovije, svećenika, časnih sestara i svih drugih crkvenih osoba. Za dio njih rađene su potpune sigurnosne provjere i prema njima su planirane i primjenjivane različite operativne mjere i radnje.[96]
Međugorski događaji, koji su započeli neposredno nakon Titove smrti, narušili su "idiličnu sliku" odnosa države i crkve s konca sedamdesetih godina, kada su u javnosti afirmirani "crveni svećenici". Ali ako je SKJ u jednom vremenu i pristajao na određene kompromise s crkvom na filozofskoj razini, te na ekskulpiranje dijela svećenika, onda su oni drugi morali biti još više ocrnjeni. Vjera je na filozofskoj razini dobila prolaz, ali katolički svećenici i narod u Hercegovini uglavnom nisu dobili prolaz, osim onih koji su izričito stali na stranu režima. Na tom tragu mostarski društveno politički aktivist i pisac Neđo Šipovac napisao je 1982. svojevrstan roman s ključem Proljeće na jugu. U tom izrazito antikatoličkom romanu-pamfletu Šipovac vrlo negativno prikazuje nadbiskupa Stepinca (dr. Lojzek pl. Babinac) i biskupa Čulu (Ufo Križanić), koji, kako stoji u recenziji romana, simboliziraju "zvjerstva i zla što su se odvijala pod obrazinom crkve", a pozitivna je osoba fratar Zlatko Sivrić (fra Atko Ivić), koji predstavlja "izraz epsko pučke pravde i protivnika zla".[97] Šipovac je kasnije napisao Ljeto na gori i konačno Biskupov dnevnik '41., koji svakako pripada u najgrublju antikatoličku i antihrvatsku propagandu.[98] Branimir Donat nazvao je Šipovčev roman pseudo književnom provokacijom pisca "bojovnika" koji je radio u "onim čudnim ali nezaobilaznim komisijama socijalističkog saveza za odnose s vjerskim zajednicama". Donat je ocijenio da je Šipovac "napisao trilogiju punu mržnje, smišljenih podvala i želje ne samo da istakne neki svoj bojovni antiklerikalizam, nego da prvenstveno i pod svaku cijenu diskreditira ne samo katoličanstvo nego hrvatski puk kojeg odabra da posredstvom njega prikaže i politički reaktualizira one infamne konstrukcije na kojima je jedan svučeni fratar kakav bijaše hrvatski renegat Viktor Novak i čijim slijedom šepesa (ovo je u vezi s onom definicijom kiča s početka mog prikaza) cijela bulumenta gojenaca SANU poput Dragoljuba Živanovića, Dejana Lučića zatim izmišljenih pisaca kao što je Herve' Lauriot iza kojeg se krije bosanski Srbin i kraljevski diplomat Branko Miljuš."[99] Donat je zaključio da je Šipovac našao načina da "kroz prizmu, navodno jednog netipičnog pojedinca, zapravo nađe alibi da sa četničkih pozicija piše protiv hrvatskog naroda, po mogućnosti dotičući se njegove vjere i tradicijskih vrijednosti".[100] Novinar Minja Bojanić napisao je u Oslobođenju, od 21. ožujka 1990., da je Šipovčev opus naišao "na sasvim otvorenu podršku i simpatije Hercegovačke franjevačke provincije u Mostaru, njenih profesora i prelata, koji su čak i na javnoj sceni zdušno afirmisali njegov književni rad. Zvanična dijecezanska biskupska rezidencija, međutim, kao i u nemalom broju slučajeva u odnosu na franjevce, ima očito drukčije mišljenje."[101] Na to je energično prosvjedovao fra Ivan Dugandžić, u ime Provincijalata hercegovačkih franjevaca, nazvavši članak malicioznim, neistinitim i tendencioznim, koji ima cilj unijeti razdor između Hercegovačke franjevačke provincije i Biskupskog ordinarijata u Mostaru.[102] Sličnu vrstu antikatoličke i antihrvatske "književnosti", s temama iz Bosne i Hercegovine, pisao je i Vuk Drašković, koji je nešto prije bio šef kabineta članu predsjedništva SFRJ Miki Špiljku.[103] Vrijeme je pokazalo da je Donat bio u pravu kad je napisao da Šipovac nastoji diskreditirati katoličanstvo i hrvatski puk, ali Šipovac nije bio "bojovni antiklerikalac", on je naprotiv bio pritajeni „bojovni klerikalac srpsko pravoslavne provenijencije“, koji je nakon propasti komunističkog sustava i početkom rata u BiH postao urednikom Srpske novinske agencije (SRNA) te ravnateljem Nacionalne biblioteke Republike Srpske na Palama. Napisao je još nekoliko propagandnih knjiga, a zadnja mu je apologetska jubilarna monografija Srpske pravoslavne crkve u Hercegovini u kojoj Hercegovinu predstavlja „duhovnom i svjetovnom baštinom Svetog Save“.[104]
Uz manje-više kontinuiranu antikatoličku propagandu u Bosni i Hercegovini SKJ je preko SDB-a neprekidno pratila rad svećenika i crkve uopće. Mostarski centar SDB-a izradio je 1967. popis svih bivših sjemeništaraca i bogoslova iz mostarskog kotara. Livanjski centar SDB-a proveo je 1984. operativno istraživanje Vran, o djelatnosti "unutarnjeg i vanjskog neprijatelja i njegov utjecaj na sigurnosno-političku situaciju" na području Livanjskog centra. Tu je posebno naglašena "neprijateljska djelatnost" domaćih svećenika: fra Ferde Vlašića, fra Ante Perkovića, fra Joze Zovke, fra Joze Križića, fra Stojana Zrne, don Jakova Bagarića, te njihovih gostiju: biskupa Pavla Žanića, Živka Kustića, fra Tomislava Vlašića i fra Bonicija Barbarića, fra Jakova Bubala i drugih. Navedena je i njihova povezanost s "ekstremnim emigrantima": fra Lucijanom Kordićem i Josipom Kasićem. Ukupna "neprijateljska djelatnost" uglavnom se svodi na okupljanje mladeži, organiziranje hodočašća, organiziranje proslava i vjerskih manifestacija i ono što im se najviše zamjera: "nastojanje da se nametnu kao inicijatori i nositelji ukupnog društvenog života". Naglašeno je da oni pri tome "izlaze iz okvira Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica". Uz to su svećenici "povezani" s "fašističkom emigracijom", "ustaškim teroristima" i tako stavljeni u kontekst koji je opravdavao sve mjere prema njima.[105] Mjere su bile raznovrsne, od tajnog prisluškivanja i snimanja, tajne kontrole pisama, tajnog pretresa prostorija. Uz to, svećenici su stalno bili izloženi dezinformacijama koje su plasirane da bi ih se kompromitiralo u narodu, kod crkvenih vlasti, posvađalo između sebe i slično.[106] Za ilustraciju mjera navest ćemo nekoliko primjera: Načelnik centra SDB Mostar Stipe Grizelj uputio je 6. siječnja 1983. svojoj središnjici u Sarajevo predmet u kojem stoji: "U prilogu vam dostavljamo reprodukciju razgovora između biskupa Žanić don Pavla (OO) i katedralnog župnika u Mostaru Babić don Anđelka (POO), koji je vođen 9. 11. 1982. g. na objektu "Gabela"."[107] U zagradama je naznačeno da je biskup Žanić vođen u SDB-u kao operativna obrada (OO), a župnik Babić kao prethodna operativna obrada (POO). Zamjenik načelnika centra SDB Mostar Boro Đurica uputio je 7. srpnja 1983. centru SDB u Sarajevo prijedlog i nalog za tajno praćenje biskupa mostarsko-duvanjskog Pavla Žanića, koji se spremao poći na sprovod Krunoslavu Draganoviću u Sarajevo. U obrazloženju prijedloga piše: "Žanić će najvjerovatnije ostvariti interesantne kontakte sa pojedinim kleronacionalistima pa molimo da primijenite naprijed navedeno".[108] Đurica je 14. kolovoza 1984. u Sarajevo poslao propovijed fra Tomislava Vlašića (POO), koju je održao u Međugorju 5. kolovoza 1984. pred oko 15.000 vjernika.[109] Sutradan 15. kolovoza 1984. Đurica je poslao u središnjicu SDB-a u Sarajevo i Reprodukciju propovjedi biskupa Žanića na biskupijskom euharistijskom kongresu u katedralnoj crkvi u Mostaru, održanom 15. srpnja 1984., s uvodnim pozdravnim govorom don Luke Pavlovića (POO).[110] SDB je uredno prosljeđivao i preslike pisama i razglednica koje su svećenici dobivali. Tako je 25. prosinca 1984. načelnik Centra SDB u Mostaru Slobodan Šarenac dostavio detašmanu u Čapljini preslike čestitki koje je iz Ingolstadta za Božić poslao "ekstremni svećenik" Martin Sentić don Luki Pavloviću i don Ivanu Blažu, kao i "čestitke koje su Sentiću uputili brat Pero i majka Anica iz Graca-Neum".[111]
Možemo sa sigurnošću zaključiti da SDB nije propuštala niti jednu važniju misu ili crkvenu svečanost, o čemu su bili detaljno upoznati svi važniji komunistički dužnosnici. Isto tako pratili su i njihov privatni život, kao i živote njihove rodbine i prijatelja, odnosno svih onih koji su s njima na bilo koji način dolazili u vezu. Takvo stanje potrajalo je sve do studenoga 1990. kada su održani prvi slobodni i demokratski izbori u SR Bosni i Hercegovini, a na kojima je Savez komunista Bosne i Hercegovine izgubio vlast.
[1] Komunisti i religija, Marksistički centar Konferencije SKH ZO Split, Split,1983., 50.-52.
[2] Jerzy HOLZER, Komunizam u Europi, Srednja Europa, Zagreb, 2002., 46.
[3] Miroslav AKMADŽA, Oduzimanje imovine Katoličkoj crkvi i crkveno-državni odnosi od 1945.- 1966., Društvo za povjesnicu Zagrebačke nadbiskupije “Tkalčić”, Zagreb, 2003., 15.
[4] Sve do pojave masovnih medija jedan od glavnih načina izražavanja političkih i drugih stavova bila je pjesma. Partizani i komunisti tijekom rata su često pjevali anticrkvene pjesme. Neke od njih zabilježene su: "Druže Tito gađaju nas topovi, vigaju (navode) ih fratri i popovi", Studije i građa o sinjskoj krajini, Institut za narodnu umjetnost, Zagreb, 1968., 168., ili "Nosim kapu sa tri roga, jer se borim protiv boga, popova i fratara i časnih sestara", Aleksa BENIGAR, Alojzije Stepinac, hrvatski kardinal, Glas koncila, Zagreb, 1993., 459.
[5] Najvažnije knjige toga tipa jesu: knjiga bivšega katoličkoga svećenika Viktora NOVAKA Magnum crimen izdana u Zagrebu 1948., zatim knjiga Jože HORVATA i Zdenka ŠTAMBUKA, Dokumenti o protunarodnom radu i zločinima jednog dijela katoličkog klera, izdana u Zagrebu 1946. Tu su još i knjige: Ivo MIHOVILOVIĆ, Vatikan i fašizam, Glas rada, Zagreb, 1950., Mihajlo S. PETROVIĆ, Vatikan i imperijalistička politika zapadne reakcije, Politička biblioteka, Beograd, 1947., Milan STANIĆ, Neprijateljska politika Vatikana prema Hrvatima, Naprijed, Zagreb, 1948., Tajni dokumenti o odnosima Vatikana i ustaške NDH, Biblioteka društva novinara Hrvatske, Zagreb, 1952., i brojne druge slične publikacije. Ostaci totalitarne komunističke svijesti u Hrvatskoj često se očituju i žestokim izljevima mržnje prema Katoličkoj crkvi. U posljednje vrijeme traje još jedna kampanja mržnje koja je rezultirala ponovnim objavljivanjem knjige Horvata i Štambuka.
[6] Ćiril PETEŠIĆ, Katoličko svećenstvo u NOB-u 1941-1945., VPA, Zagreb, 1982., 274.-276.
[7] Anto BAKOVIĆ, "Hrvatski svećenici žrtve Bleiburga", Bleiburg 1945-1995., 2000., 96. Usporediti: A. BAKOVIĆ, Stradanja crkve u Hrvata u Drugom svjetskom ratu, Svećenici žrtve rata i poraća 1941-1945 i dalje, izdanje autora, Zagreb, 1994., i Marijan KARAULA, Žrtve i mučenici, Svjetlo riječi, Sarajevo, 1999.
[8] A. BAKOVIĆ, 1994., 249.-250.
[9] "Ustaški zlikovci u fratarskim mantijama", Sloboda (Trebinje), br. 7., 10. 2. 1945., 3.
[10] Andrija NIKIĆ, Hercegovački franjevački mučenici 1524.-1945., Franjevačka knjižnica u Mostaru, Mostar, 1992., 233.
[11] Bazilije S. PANDŽIĆ, Hercegovački franjevci sedam stoljeća s narodom, Ziral, Mostar-Zagreb, 2001., 215.-224.
[12] “Pronađeni ostaci pobijenih fratara sa Širokog Brijega”, Slobodna Dalmacija, 12. 4. 2005., 12. “Pokapao franjevce”, Večernji list, 14. 4. 2005., 6.-7. “Istražni sudac obavio očevid stratišta sa 17 ljudskih kostura”, Slobodna Dalmacija, 15. 4. 2005., 7.
[13] A. NIKIĆ, 1992., 233. Usporediti: Jozo Tomašević –KOŠKA, Istina o ubijenoj gimnaziji, vlastita naklada, Zagreb, 1997.
[14] Karlo ROTIM, Žrtvoslov Širokog Brijega u Drugom svjetskom ratu i poraću, Mostar, 2000., 331.-332.
[15] AH Mostar, SK KPM/K-VII-1, Zapisnici sa sastanaka ćelija KPJ iz 1945., Opštinsko povjereništvo KPJ za Kočerin, 21. 5. 1945. Izvješće Sreskom Komitetu KPJ Mostar. U potpisu Danilo Pecelj.
[16] Marijan KARAULA, Žrtve i mučenici, Svijetlo riječi, Sarajevo, 1999., 49.-53. U Otvorenom tjedniku (Mostar), brojevi: 23., 24. i 25., izišao je feljton o tom događaju, a u broju 25., od 21. lipnja 2001., objavljen je intervju s Markom Protićem, koji živi kao umirovljenik na zagrebačkoj Trešnjevci. Protić je rekao da se sjeća događaja, da su to bila takva vremena i da on nije ništa kriv. Rekao je i to da su na sastanku zaključili “da je pop koji je kriv pobjegao”. Na sastanku su bili Osman Karabegović i Ilija Došen, djelatnik OZN-e i prvi ministar unutarnjih poslova NR BiH.
[17] Jure KRIŠTO, Katolička crkva u totalitarizmu 1945-1990., Globus, Zagreb, 1997., 29.
[18] Ivan LOVRENOVIĆ, Bosanski Hrvati - Esej o agoniji jedne evropsko-orijentalne mikrokulture, Durieux, Zagreb, 2002., 240.-245.
[19] Miroslav AKMADŽA, “Pastirsko pismo katoličkih biskupa Jugoslavije od 20. rujna 1945. godine i crkveno državni odnosi”, Tkalčić, 6./2002. Godišnjak društva za povjesnicu zagrebačke nadbiskupije, Zagreb, 2002., 139.-190. Vidjeti i Proces Alojziju Stepincu – dokumenti, Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1997., 275.-285.
[20] Pastirsko pismo – Podmukli napad na tekovine oslobodilačke borbe naših naroda, Naklada Političkog odjeljenja štaba IV. Armije, novembar 1945.
[21] Izvori za istoriju Jugoslavije, Zapisnici sa sednica Politbiroa Centralnog komiteta KPJ (11. jun 1945. - 7. jul 1948.), Arhiv Jugoslavije, Službeni list SRJ, Beograd, 1995., 104.
[22] M. AKMADŽIĆ, 2003., 127.-153.
[23] A. BENIGAR, 1993, 453.-461.; Jure KRIŠTO, Katolička crkva i Nezavisna država Hrvatska: 1941-1945., Hrvatski institut za povijest, Zagreb, 1998., 373.-382.; Alojzije Kardinal Stepinac, Nadbiskup zagrebački, propovijedi, govori, poruke 1941-1946., AGM, Zagreb, 1996.; Vinko NIKOLIĆ, Stepinac mu je ime, Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 1991. Drukčije stavove o Stepincu i procesu protiv njega zastupa Ivan CVITKOVIĆ, Ko je bio Alojzije Stepinac, Politička biblioteka, Sarajevo, 1986.
[24] Josip BROZ TITO, O bezbjednosti i društvenoj samozaštiti, Narodna knjiga, Beograd, 1982., 217.-218.
[26] PK SKJ Mostar, Stanje privrede na području zapadne Hercegovine, Mostar, 10. jula 1958., 34.
[27] Žarko ILIĆ, "Hercegovački franjevci u komunističkim zatvorima", Kršni zavičaj, br. 31., Humac, 1998., 135.-143.
[28] M. KARAULA, 1999., 173.-205.
[29] Ancila Marija BUBALO, “Provincija od II. Svjetskog rata do godine 2001., Školske sestre franjevke, Provincijalat Školskih sestara franjevaka Mostar, Zbornik “Kačić”, Split, Mostar-Split, 2002., 103.-116.
[30] Esad ĆIMIĆ, Socijalističko društvo i religija, Svjetlost, Sarajevo, 1966., 123.-124.
[31] AH Opšta arhiva 1947., Sreski komitet KPJ Ljubuški, broj 261./47., dana 24. 5. 1947., Okružnom komitetu KPJ za Mostar, “Izvještaj”. Dva dana kasnije u drugom izvješću ponovno se spominje taj problem i pokušava se prebaciti odgovornost na križarske Mačekove organizacije koje rade “ilegalno i vješto”. Potpisnik je izvješća Risto Vojčić, za agit. prop. komisiju. SK KPJ Ljubuški, Agit. prop. komisija, Broj: 264./47 Izvještaj o radu za mjesec maj, Okružnom komitetu KPJ Mostar., 26. 5. 1947.
[32] Lav ZNIDARČIĆ, „Biskup Čule u zatvoru i zatočeništvu“, Za kraljevstvo Božje-život i djelo nadbiskupa dra Petra Čule, Crkva na kamenu, Mostar, 1991., 109.-133. Zatvorenici su posvjedočili da im je oficir UDB-e Teufik Selimović Buđoni osobito otežavao položaj.
[33] Mirsad D. ABAZOVIĆ, Kadrovski rat za BiH (1945.-1991.), Savez logoraša BiH, CID, Sarajevo, 1999., 162. i 351.-352. Abazović je krivo zbrojio i naveo 291 dosje, umjesto 301 dosje.
[34] Edvard KARDELJ, “Komunistička partija Jugoslavije u borbi za novu Jugoslaviju, za narodnu vlast i socijalizam”, Peti kongres Komunističke partije Jugoslavije-izveštaji i referati, Kultura, Beograd, 1948., 341.-342.
[35] AH, SO SSRN Ljubuški 1945.-1954., Zapisnici sa sastanaka, kutija broj 1., 1950., II. b-8. “Podaci o nekim pitanjima religije”.
[36] Velimir BLAŽEVIĆ, “Fra Josip Markušić-provincijal Bosne Srebrene”, Nova et vetera, revija za filozofsko-teološke i srodne discipline, svezak I.-II., Udruženje vjerskih katoličkih službenika u SR BiH, Sarajevo, 1981., 58.
[37] Ratko PERIĆ, "Biskupski delegat Majić i ilegalno svećeničko “Udruženje”", Sluga dobri i vjerni, Biskupski ordinarijat Mostar, Mostar, 1998., 134.
[38] M. AKMADŽA, 2004., 107.
[39] Marko ORŠOLIĆ, “Sociološki presjek članstva kroz 25 godina”, Spomenica dvadesetpetogodišnjice Udruženja katoličkih svećenika “Dobri pastir”, 1950.-1975., Sarajevo, 1976.
[40] Dobri Pastir, Glasilo Udruženja katoličkih svećenika Narodne Republike Bosne i Hercegovine, broj 1.-2., februar-mart 1950., Sarajevo, 1950., 80.-87. Na stranicama 83.-86. nalazi se popis članova Udruženja.
[41] M. AKMADŽA, 2004., 107.
[42] Spomen knjiga Osnivačke skupštine staleškog društva katoličkih svećenika NR Hrvatske, Zagreb, 1953., 81.-86. Kao gost skupštine bio je nazočan fra Bono Ostojić.
[43] Okružni sud u Mostaru, Knjiga upisa, radni broj 127./52.
[44] M. AKMADŽIĆ, 2003., 50.-51.
[45] Edvard KARDELJ, “O antijugoslovenskoj politici Vatikana”, Problemi naše socijalističke izgradnje, knjiga III., Kultura, Beograd, 1954., 259.-26.
[46] M. AKMADŽA, 2004., 116.
[47] Ignacije GAVRAN, “Uz 25-godišnjicu udruženja Dobri Pastir”, Spomenica dvadesetpetogodišnjice Udruženja katoličkih svećenika “Dobri Pastir 1950., Sarajevo, 1976., 21.-27.
[48] Dobri Pastir, 1950., broj 1.-2., 9.
[49] Fra Bono Ostojić, "Moje sjećanje na II. zasjedanje AVNOJ-a", Dobri pastir, svezak I.-IV., Udruženje katoličkih svećenika NR Bosne i Hercegovine, Sarajevo, 1955., 274.-275.
[50] Dobri Pastir, 1950., broj 3.-4., 49.-50.
[51] Karlo KARIN, „Mjesto odgovora našim kritičarima“, Dobri Pastir, Sarajevo, 1950., broj 3.-4., 53.
[52] Dobri Pastir, 1951., broj 1.-2., 120.-129. i broj 3.-4., 320.-334.
[53] Dobri Pastir, Sarajevo, 1951., broj 3.-4., 289. i 315.-319.
[54] Dobri Pastir, Sarajevo, 1952., broj 1.-4., 41.-216.
[55] Dobri Pastir, 1950.-1960., Sarajevo, 1960., 1.-4., 395.-397.
[56] Miroslav AKMADŽA, Katolička crkva u Hrvatskoj i komunistički režim 1945.-1966., Otokar Keršovani, Rijeka, 2004., 104.
[57] M. AKMADŽA, 2003., 43.-52.
[58] M. AKMADŽA, 2004., 107.-108.
[59] HDA, KOVZ., Kutija 38., Pov. 82./1-1958., Kratka analiza o aktivnosti UKS-a i mjere u vezi s tim, M(ilan) Banjac.
[61] HAD, KOVZ, Kutija 38., Pov. 91/1-1958., Zapisnik, Sarajevo, 15. oktombra 1958 god, sekretar Milan Banjac.
[62] Dobri Pastir, 1950.-1960., Sarajevo, 1960., 1.-4., 427.
[63] Federativna Narodna Republika Jugoslavija, Savezna narodna skupština, Savezno izvršno vijeće, pov. Br. 12., 18. VII., 1959., Beograd, Pretsjedniku Izvršnog vijeća republike, Potpretsjednik Saveznog izvršnog veća, Aleksandar Ranković. Prijepis ovjerio K. Franović.
[64] Federativna Narodna Republika Jugoslavija, Državni sekretarijat za unutrašnje poslove, Uprava državne bezbednosti, broj 601., 20. II. 1959., Državnom sekretaru za unutrašnje poslove BiH drugu Safetu Filipoviću, Državni sekretar za unutrašnje poslove FNRJ Svetislav Stefanović. Rukom je dopisano da je s dopisom upoznat drug V(ojo) Čolović i još jedna osoba (nečitko), potpis Božo.
[66] AH, SKSK BiH, Str. Pov. Br: 016/1-60., datum: 11/2-1960 godine, Depeša, OK SK BiH Konjic ... Ravno i Mostar, Za sreski komitet SK BiH Danilo Bilanović.
[67] AH SKSK BiH Mostar, 1946/ 1961.-1964. Opšta arhiva (16.-502.) Strogo pov., OK SK Ljubuški, broj: 01-47/1-60., dana 26. 2. 1960., Sreskom komitetu Saveza komunista Mostar, Informacija, Za OK SK Mate Šalinović.
[68] Isto, OK SK BiH Konjic, 17. februara 1960.
[69] Isto, OK SK BiH, Ravno, broj: 01-9/1., datum: 19/2-1960. Za OK SK Veljko Kovač (potpis ćirilicom).
[70] Dokument Centra SDB Mostar, bez zaglavlja i datuma. Prema sadržaju može se reći da je izrađen oko 1975.
[71] Robert JOLIĆ, Jozo GRBEŠ, Stoljeće vjernosti, Hrvatska franjevačka kustodija Svete Obitelji, Chicago, 2000., 20.-27.
[72] M. AKMADŽIĆ, 2004., 223.-313.
[74] Karlo KARIN, „Uspostava diplomatskih odnosa SFRJ - Vatikan i Titov posjet Sv. Stolici - veliki događaji naših dana“, Dobri pastir, svezak I.-IV., Sarajevo, 1972., 15.-22.
[75] Jasper RIDLEY, Tito-biografija, Prometej, Zagreb, 2000., 399.-400.
[76] Marko ORŠOLIĆ, Zlodusima unatoč, IMIC, Adamić, Sarajevo, Rijeka, 2003., 26.
[77] Mitja RIBIČIĆ, “Socijalistički savez, njegova uloga i značaj u odnosu na djelovanje vjerskih zajednica”, Savjetovanje - seminar o problemima fenomena religije i crkve te djelovanju Saveza komunista Jugoslavije i Socijalističkog saveza radnog naroda Jugoslavije prema tom problemu, Centar za društvena istraživanja predsedništva CK SKJ, Isključivo za internu upotrebu, Beograd, 1977., 111.
[78] “Informacija o djelovanju antisamoupravnih i antisocijalističkih snaga”, Dokumenti konferencije i Centralnog komiteta usvojeni između Petog i Šestog kongresa Saveza komunista Bosne i Hercegovine, prilog 3., Odbor za pripremu Šestog kongresa SK BiH, Sarajevo, novembra 1973., 130.
[79] „Sukob: nadbiskup Čekada - franjevački bogoslovi“, Vjesnik, 12. kolovoza 1972., 11.
[81] Entoni ŠEPARIĆ, „Što su htjeli šezdesetosmaši?“, Jukić, broj 30.-31., Zbor franjevačkih bogoslova, Sarajevo, 2000./2001., 236.
[82] Luka MARKEŠIĆ, Crkva u samoupravnom socijalizmu, Svjetlo riječi, Sarajevo, 1986., 7.
[83] Branko IGNJAC, Crveni fratar, August Cesarec, Zagreb, 1979.
[84] Leonardo BOFF, Teologija oslobođenja - hermeneutička pretpostavka, Nova et vetera, svezak 1.-2. Sarajevo, 1985., 31.-42. Udruženje je 1977. promijenilo ime časopisu Dobri pastir u Nova et vetera, a kalendar Dobri pastir nastavlja izlaziti. Odgovorni urednik časopisa Nova et vetera bio je fra Marko Oršolić, a u uredništvu su bili: Velimir Blažević, Ignacije Gavran i Viktor Nuić. Kasnije je umjesto Viktora Nuića u uredništvo ušao fra Tomislav Pervan.
[85] Leonardo BOFF, Crkva, karizma i vlast, Stvarnost, Zagreb, 1987.
[86] O Hercegovačkom slučaju vidjeti: Marko PERIĆ, Hercegovačka afera, Biskupski ordinarijat, Mostar, 2002.; Viktor NUIĆ, Istina o "Hercegovačkom slučaju", Krešimir, Zagreb, 1988.; Jerko MIHALJEVIĆ, Hercegovački slučaj, Franjevački samostan Humac, 1976.
[87] Ignacije GAVRAN, Lucerna lucens - odnos Vrhbosanskog ordinarijata prema bosanskim franjevcima (1881.-1975.), Visoko, 1978.
[88] SR BiH, RSUP, SDB, Centar Mostar, broj 1165., 22. 9. 1975., Informacija o najnovijim događajima u odnosima franjevaca i svjetovnog klera u Hercegovini, Dostavljeno svim Općinskim konferencijama Saveza komunista u Hercegovini, Načelnik centra Stipe Grizelj.
[89] Milan VUKOVIĆ, Čl. 133. KZ SFRJ nad Međugorjem, Sudski progon fra Joze Zovka, Zagreb, 1990., 104.-142.
[91] Informacija o nekim aspektima iz političko bezbjednosne situacije u općini Ljubuški s posebnim akcentom na neprijateljski istup jednog broja mladića iz sela Lipno, Ljubuški, 12. 8. 1981. Ta informacija kompletna je čitana u svim društveno političkim zajednicama i organizacijama, gdje su onda i službeno osuđivane navedene pojave.
[92] Savez komunista Jugoslavije, Centralni komitet Saveza komunista Bosne i Hercegovine, Predsjedništvo, Informacija o raspravi na sjednicama Predsjedništva CK SK BiH povodom eskalacije kleronacionalističkih ponašanja u nekim dijelovima Republike, Sarajevo, Povjerljivo, oktobra 1981., 3.-4.
[93] SR BiH RSUP Sarajevo, Bezbjednosne informacije, broj 5., Državna tajna, Sarajevo, novembar 1982., 4.-5.
[94] SR BiH RSUP SDB, Centar Mostar, broj: 03-1078., 25. 4. 1983., Centru Službe državne bezbjednosti Sarajevo, Predmet: Oršolić fra Marko, Izuzeti materijal, Zamjenik načelnika Centra Boro Đurica.
[95] Bilten UKVS, broj 17., Sarajevo, 31. 7. 1984., 3.
[96] SR BiH RSUP SDB Centar Mostar, broj 03-106, 12. 1. 1984., Predmet: Spiskovi sjemeništaraca, studenata bogoslovije, pastoralnih svećenika i drugih, Upućeno RSUP SR BiH SDB III. sektor, Sarajevo, u potpisu Stipe Grizelj.
[97] Neđo ŠIPOVAC, Proljeće na jugu, Svjetlost, Sarajevo, 1982.
[98] Neđo ŠIPOVAC, Biskupov dnevnik, 41., Veselin Masleša, Sarajevo, 1989., Šipovac je na kraju romana, u pogovoru (str. 325.) objavio i svojevrsnu zahvalu „Mnogoj braći iz Rimokatoličke crkve, prijateljima s kojima je godinama drugovao u slozi i ljubavi“. Šipovac je i na taj način htio produbiti sukob između franjevačke zajednice i biskupa, ali i unutar same franjevačke zajednice.
[99] Branimir DONAT, “Dva čitanja jednog “bosanskohercegovačkog” pisca i jedno odustajanje”, Danas, (Zagreb), 12. 6. 1990., 44.-45.
[100] B. DONAT, 1990., 44.-45.
[101] "Fra Ivan DUGANDŽIĆ, „Hercegovačka franjevačka provincija ne podržava Neđu Šipovca“, Kršni zavičaj, broj 23., Humac, 1990., 83.-84.
[103] Stanko VASILJ, „Monstrum ili mučenik, u povodu romana Vuka Draškovića Molitva prva, Beograd 1985.“, Kršni zavičaj, broj 23., Humac, 1990., 70.-78.
[104] Neđo ŠIPOVAC, Hristos u Hercegovini, Beograd, 2000.
[105] Božo VUKUŠIĆ, Tajni rat Udbe protiv hrvatskih iseljenika iz Bosne i Hercegovine, Klub hrvatskih povratnika iz iseljeništva, Zagreb, 2002., 198.-227.
[106] Ozren ŽUNEC, Darko DOMIŠLJANOVIĆ, Obavještajno sigurnosne službe Republike Hrvatske, Naklada Jesenski i Turk, Zagreb, 2000. 45.-48. Ovdje su ukratko prikazane metode rada obavještajno sigurnosnih službi.
[107] SR BiH RSUP SDB, Centar Mostar, broj: 03-67, dana 6. 1. 1983. godine, Republički sekretarijat za unutrašnje poslove SR Bosne i Hercegovine-SDB-III sektor-Sarajevo, Predmet: Reprodukcija razgovora između biskupa Žanić don Pavla i Babić don Anđelka, Načelnik centra SDB Stipe Grizelj. Objekt „Gabela“ jest tehničko prislušno sredstvo na kojem je snimljen,vjerojatno telefonski razgovor.
[108] SR BiH RSUP SDB, Centar Mostar, broj: 2637., 7. 7. 1983., Centru SDB Sarajevo, Prijedlog i nalog za tajno praćenje Žanića za 7. 7. 1983. godine dostavlja se s molbom da se primjeni, Zamjenik načelnika Centra SDB Boro Đurica.
[109] SR BiH RSUP SDB, Centar Mostar, broj: 03/1914., 14. 8. 1984., RSUP SR BiH-SDB-III sektor, Reprodukcija propovjedi Vlašić fra Tomislava, koju je održao 5. 8. 1984. u Međugorju Zamjenik načelnika centra Boro Đurica.
[110] SR BiH RSUP SDB, Centar Mostar, broj: 25/1913., 15. 8. 1984., Republički sekretarijat za unutrašnje poslove SR Bosne i Hercegovine-SDB-III sektor-Sarajevo, Reprodukcija propovjedi biskupa Žanića na biskupijskom kongresu u katedralnoj crkvi u Mostaru, Zamjenik načelnika centra SDB Boro Đurica.
[111] SR BiH RSUP SDB, Centar Mostar, broj: 02-3089., 25. 12. 1984., Detašmanu SDB-lično šefu-Čapljina, Sentić Martin, fotokopije čestitki, dostavljaju se, Načelnik centra SDB, Slobodan Šarenac.

Question: how many catholic priests were murdered in yugoslavia

Conflict with the Communist Power See WikiSource: Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia on 20 September 1945.

The Presidency of the ZAVNOH in which the Catholic Priest was sitting and Svetozar Rittig on 22 September 1945 was published the Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia, in which it talks about 501 murdered, closed and disappeared priests throughout Yugoslavia - in the Zagreb Sub-Bishop which was actually less affected was killed 18% of priests, in the Bishops in Bosnia was killed half and more priests - (the days are accurate data for those for whose suffering at that time with certainty knew), and on many who are still in different camps, as well as other data on the general and illegal behavior to the Church and the believers.

how many catholic priests were murdered in yugoslavia

Question: what percentage of priests were killed in the zagreb sub bishop

what percentage of priests were killed in the zagreb sub bishop

Question: when was the pastoral letter of the catholic bishops of yugoslavia published

when was the pastoral letter of the catholic bishops of yugoslavia published

Question: in which country were half of the catholic priests killed in 1945

in which country were half of the catholic priests killed in 1945

Question: who was the president of zavnoh in 1945

Question: in which city were the majority of murdered catholic priests

in which city were the majority of murdered catholic priests

Question: what was stepinac in conflict with

Question: how many priests were killed in the zagreb sub-bishop

18% of priests, in the Bishops in Bosnia

18 % of priests , in the Bishops in Bosnia

how many priests were killed in the zagreb sub-bishop

Conflict with the Communist Power See WikiSource : Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia on 20 September 1945 .

The Presidency of the ZAVNOH in which the Catholic Priest was sitting and Svetozar Rittig on 22 September 1945 was published the Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia , in which it talks about 501 murdered , closed and disappeared priests throughout Yugoslavia - in the Zagreb Sub - Bishop which was actually less affected was killed 18 % of priests , in the Bishops in Bosnia was killed half and more priests - ( the days are accurate data for those for whose suffering at that time with certainty knew ) , and on many who are still in different camps , as well as other data on the general and illegal behavior to the Church and the believers .

Sukob s komunističkom vlašću Vidi Wikiizvor: Pastirsko pismo katoličkih biskupa Jugoslavije 20. rujna 1945. Predsjedništvo ZAVNOH-a u kojem je sjedio i katolički svećenik Svetozar Rittig Dana 22. rujna 1945. objavljeno je Pastirsko pismo katoličkih biskupa Jugoslavije, u kojem se govori o 501 ubijenih, zatvorenih i nestalih svećenika diljem Jugoslavije - u Zagrebačkoj nadbiskupiji koja je zapravo bila manje pogođena pobijeno je 18% svećenika, u biskupijama u BiH je pobijeno pola i više svećenika - (dani su precizni podatci za one za čije se stradanje u to vrijeme sa sigurnošću znalo), te na mnoge koji se i dalje nalaze u različitim logorima, kao i drugi podatci o općenito grubom i nezakonitom postupanju prema Crkvi i vjernicima.

Sukob s komunističkom vlašću Vidi Wikiizvor: Pastirsko pismo katoličkih biskupa Jugoslavije 20. rujna 1945.

Predsjedništvo ZAVNOH-a u kojem je sjedio i katolički svećenik Svetozar Rittig Dana 22. rujna 1945. objavljeno je Pastirsko pismo katoličkih biskupa Jugoslavije, u kojem se govori o 501 ubijenih, zatvorenih i nestalih svećenika diljem Jugoslavije - u Zagrebačkoj nadbiskupiji koja je zapravo bila manje pogođena pobijeno je 18% svećenika, u biskupijama u BiH je pobijeno pola i više svećenika - (dani su precizni podatci za one za čije se stradanje u to vrijeme sa sigurnošću znalo), te na mnoge koji se i dalje nalaze u različitim logorima, kao i drugi podatci o općenito grubom i nezakonitom postupanju prema Crkvi i vjernicima.

Conflict with the Communist Power See WikiSource: Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia on 20 September 1945. The Presidency of the ZAVNOH in which the Catholic Priest was sitting and Svetozar Rittig on 22 September 1945 was published the Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia, in which it talks about 501 murdered, closed and disappeared priests throughout Yugoslavia - in the Zagreb Sub-Bishop which was actually less affected was killed 18% of priests, in the Bishops in Bosnia was killed half and more priests - (the days are accurate data for those for whose suffering at that time with certainty knew), and on many who are still in different camps, as well as other data on the general and illegal behavior to the Church and the believers.

Conflict with the Communist Power See WikiSource: Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia on 20 September 1945.

The Presidency of the ZAVNOH in which the Catholic Priest was sitting and Svetozar Rittig on 22 September 1945 was published the Pastoral Letter of the Catholic Bishops of Yugoslavia, in which it talks about 501 murdered, closed and disappeared priests throughout Yugoslavia - in the Zagreb Sub-Bishop which was actually less affected was killed 18% of priests, in the Bishops in Bosnia was killed half and more priests - (the days are accurate data for those for whose suffering at that time with certainty knew), and on many who are still in different camps, as well as other data on the general and illegal behavior to the Church and the believers.

Tomasevich shows that all the parties in the Second World War in the territory of Yugoslavia killed priests.

It began in 1941 with the Ustach murder of the Orthodox priests and bishops, whom they stood immediately in 1941 killed several dozen – among them 3 Orthodox bishops – and killed during the war 183 Orthodox priests and 5 Orthodox bishops and dispersed a large portion of the remaining in Serbia, for which neither Stepinac nor anyone else from the Croatian Church has ever publicly protested (see: Non-Justice of Crimes against the SPC).

In 1945, indeed, priests were murdered by partizans, and even after the end of the war the Communist “national power”, 355 Catholic priests throughout Yugoslavia and 188 Orthodox priests.

Question: when did the ustach murder of orthodox priests begin

Tomasevich shows that all the parties in the Second World War in the territory of Yugoslavia killed priests.

It began in 1941 with the Ustach murder of the Orthodox priests and bishops, whom they stood immediately in 1941 killed several dozen – among them 3 Orthodox bishops – and killed during the war 183 Orthodox priests and 5 Orthodox bishops and dispersed a large portion of the remaining in Serbia, for which neither Stepinac nor anyone else from the Croatian Church has ever publicly protested (see: Non-Justice of Crimes against the SPC).

In 1945, indeed, priests were murdered by partizans, and even after the end of the war the Communist “national power”, 355 Catholic priests throughout Yugoslavia and 188 Orthodox priests.

when did the ustach murder of orthodox priests begin

Question: how many orthodox priests were killed in world war ii

how many orthodox priests were killed in world war ii

Question: who murdered catholic priests in serbia in 1945

who murdered catholic priests in serbia in 1945

Question: where did the ustach murder of orthodox priests take place

where did the ustach murder of orthodox priests take place

Question: who was murdered by partizans in world war ii

who was murdered by partizans in world war ii

Question: how many orthodox bishops were killed in 1941

how many orthodox bishops were killed in 1941

Question: when did serbian catholic priests die by partizans

when did serbian catholic priests die by partizans

Question: in which country were 355 catholic priests killed by partizans in world war ii

in which country were 355 catholic priests killed by partizans in world war ii

Tomasevich shows that all the parties in the Second World War in the territory of Yugoslavia killed priests .

It began in 1941 with the Ustach murder of the Orthodox priests and bishops , whom they stood immediately in 1941 killed several dozen – among them 3 Orthodox bishops – and killed during the war 183 Orthodox priests and 5 Orthodox bishops and dispersed a large portion of the remaining in Serbia , for which neither Stepinac nor anyone else from the Croatian Church has ever publicly protested ( see : Non - Justice of Crimes against the SPC ) .

In 1945 , indeed , priests were murdered by partizans , and even after the end of the war the Communist “ national power ” , 355 Catholic priests throughout Yugoslavia and 188 Orthodox priests .

Tomasevich ukazuje da su sve strane u drugom svjetskom ratu na području Jugoslavije ubijale svećenike. Počelo je 1941. s ustaškim ubijanjem pravoslavnih svećenika i biskupa, kojih su ustaše odmah 1941. godine pobili više desetaka - među njima 3 pravoslavna biskupa - te su ubili tijekom rata 183 pravoslavna svećenika i 5 pravoslavnih episkopa i protjerali pretežni dio preostalih u Srbiju, za što niti Stepinac niti itko drugi iz hrvatske Crkve nikada nije javno prosvjedovao (vidi: Neosuđivanje zločina protiv SPC). 1945. godine su, doista, svećenike ubijali partizani, te i nakon završetka rata komunistička "narodna vlast", i to 355 katoličkih svećenika u cijeloj Jugoslaviji te 188 pravoslavnih svećenika.

Tomasevich ukazuje da su sve strane u drugom svjetskom ratu na području Jugoslavije ubijale svećenike.

Počelo je 1941. s ustaškim ubijanjem pravoslavnih svećenika i biskupa, kojih su ustaše odmah 1941. godine pobili više desetaka - među njima 3 pravoslavna biskupa - te su ubili tijekom rata 183 pravoslavna svećenika i 5 pravoslavnih episkopa i protjerali pretežni dio preostalih u Srbiju, za što niti Stepinac niti itko drugi iz hrvatske Crkve nikada nije javno prosvjedovao (vidi: Neosuđivanje zločina protiv SPC).

1945. godine su, doista, svećenike ubijali partizani, te i nakon završetka rata komunistička "narodna vlast", i to 355 katoličkih svećenika u cijeloj Jugoslaviji te 188 pravoslavnih svećenika.

Tomasevich shows that all the parties in the Second World War in the territory of Yugoslavia killed priests. It began in 1941 with the Ustach murder of the Orthodox priests and bishops, whom they stood immediately in 1941 killed several dozen – among them 3 Orthodox bishops – and killed during the war 183 Orthodox priests and 5 Orthodox bishops and dispersed a large portion of the remaining in Serbia, for which neither Stepinac nor anyone else from the Croatian Church has ever publicly protested (see: Non-Justice of Crimes against the SPC). In 1945, indeed, priests were murdered by partizans, and even after the end of the war the Communist “national power”, 355 Catholic priests throughout Yugoslavia and 188 Orthodox priests.

Tomasevich shows that all the parties in the Second World War in the territory of Yugoslavia killed priests.

It began in 1941 with the Ustach murder of the Orthodox priests and bishops, whom they stood immediately in 1941 killed several dozen – among them 3 Orthodox bishops – and killed during the war 183 Orthodox priests and 5 Orthodox bishops and dispersed a large portion of the remaining in Serbia, for which neither Stepinac nor anyone else from the Croatian Church has ever publicly protested (see: Non-Justice of Crimes against the SPC).

In 1945, indeed, priests were murdered by partizans, and even after the end of the war the Communist “national power”, 355 Catholic priests throughout Yugoslavia and 188 Orthodox priests.

Judgment of the Supreme Court of Zagreb, sudovi.hr, 22 July 2016, accessed on 23 December 2020.

(HAW) (22 July 2016.)A few months before Stepinch's arrest, a warning was sent to the Holy See on the intended arrest, with a request to be amended, because "...Yugoslavia cannot tolerate citizens who have served the interests of others..."

Recenzija, Prikaz slučaja
Gordan Akrap, Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e, Udruga sv. Juraj, Glas Koncila – Laser plus, Zagreb, 2016., 164 str.
Daniel PATAFTA
; Katolički bogoslovni fakultet Sveučilišta u Zagrebu
Puni tekst: hrvatski pdf 108 Kb
str. 224-227
preuzimanja: 347
APA 6th Edition
PATAFTA, D. (2017). Gordan Akrap, Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e, Udruga sv. Juraj, Glas Koncila – Laser plus, Zagreb, 2016., 164 str.. Croatica Christiana periodica, 41 (79), 224-227. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/184095
MLA 8th Edition
PATAFTA, Daniel. "Gordan Akrap, Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e, Udruga sv. Juraj, Glas Koncila – Laser plus, Zagreb, 2016., 164 str.." Croatica Christiana periodica, vol. 41, br. 79, 2017, str. 224-227. https://hrcak.srce.hr/184095. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
PATAFTA, Daniel. "Gordan Akrap, Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e, Udruga sv. Juraj, Glas Koncila – Laser plus, Zagreb, 2016., 164 str.." Croatica Christiana periodica 41, br. 79 (2017): 224-227. https://hrcak.srce.hr/184095
Harvard
PATAFTA, D. (2017). 'Gordan Akrap, Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e, Udruga sv. Juraj, Glas Koncila – Laser plus, Zagreb, 2016., 164 str.', Croatica Christiana periodica, 41(79), str. 224-227. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/184095 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
PATAFTA D. Gordan Akrap, Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e, Udruga sv. Juraj, Glas Koncila – Laser plus, Zagreb, 2016., 164 str.. Croatica Christiana periodica [Internet]. 2017 [pristupljeno 11.10.2022.];41(79):224-227. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/184095
IEEE
D. PATAFTA, "Gordan Akrap, Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e, Udruga sv. Juraj, Glas Koncila – Laser plus, Zagreb, 2016., 164 str.", Croatica Christiana periodica, vol.41, br. 79, str. 224-227, 2017. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/184095. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ključne riječi
Hrčak ID:
184095
URI
https://hrcak.srce.hr/184095
Posjeta: 1.009 *

Question: when will stepinac be released from jail

Judgment of the Supreme Court of Zagreb, sudovi.hr, 22 July 2016, accessed on 23 December 2020.

(HAW) (22 July 2016.)A few months before Stepinch's arrest, a warning was sent to the Holy See on the intended arrest, with a request to be amended, because "...Yugoslavia cannot tolerate citizens who have served the interests of others..."

when will stepinac be released from jail

Question: who warned stepinac about his imminent arrest

who warned stepinac about his imminent arrest

Question: when was stepinac arrested by the holy see

when was stepinac arrested by the holy see

Question: where did stepinac live before he was arrested

where did stepinac live before Alojzije Stepinac was arrested

Question: how long before stepinch was arrested

Question: how was stepinch warned before his arrest

how was stepinch warned before his arrest

Question: who does yugoslavia not tolerate

citizens who have served the interests of others

zahtjevom da ga se smijeni , jer » ... Jugoslavija ne može tolerirati građane koji su služili interesima drugih

citizens who have served the interests of others

Judgment of the Supreme Court of Zagreb , sudovi.hr , 22 July 2016 , accessed on 23 December 2020 .

( HAW ) ( 22 July 2016.)A few months before Stepinch 's arrest , a warning was sent to the Holy See on the intended arrest , with a request to be amended , because " ... Yugoslavia can not tolerate citizens who have served the interests of others ... "

Poništenje presudeŽupanijski sud u Zagrebu, sudovi.hr, 22. srpnja 2016., pristupljeno 23. prosinca 2020. (HAW) (22. srpnja 2016.)Nekoliko mjeseci prije Stepinčeva uhićenja Svetoj Stolici upućeno je upozorenje o namjeravanom uhićenju, sa zahtjevom da ga se smijeni, jer »...Jugoslavija ne može tolerirati građane koji su služili interesima drugih...«.

Poništenje presudeŽupanijski sud u Zagrebu, sudovi.hr, 22. srpnja 2016., pristupljeno 23. prosinca 2020.

(HAW) (22. srpnja 2016.)Nekoliko mjeseci prije Stepinčeva uhićenja Svetoj Stolici upućeno je upozorenje o namjeravanom uhićenju, sa zahtjevom da ga se smijeni, jer »...Jugoslavija ne može tolerirati građane koji su služili interesima drugih...«.

Judgment of the Supreme Court of Zagreb, sudovi.hr, 22 July 2016, accessed on 23 December 2020. (HAW) (22 July 2016.)A few months before Stepinch's arrest, a warning was sent to the Holy See on the intended arrest, with a request to be amended, because "...Yugoslavia cannot tolerate citizens who have served the interests of others..."

Judgment of the Supreme Court of Zagreb, sudovi.hr, 22 July 2016, accessed on 23 December 2020.

(HAW) (22 July 2016.)A few months before Stepinch's arrest, a warning was sent to the Holy See on the intended arrest, with a request to be amended, because "...Yugoslavia cannot tolerate citizens who have served the interests of others..."

Documents related to the proceedings: Declaration of the Archbishop Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr, accessed on 25 August 2021.

(IA) (the course of the investigation, 20 September 1946)

Sabor Republike Hrvatske na zasjedanju 14. veljače 1992. donosi
1. Nakon devet stoljeća uporne borbe za opstanak i ponovno stjecanje državnosti, hrvatski narod ostvaruje svoju vjekovnu težnju za slobodom i neovisnošću.
2. Upravo ovom sazivu hrvatskog Sabora pripala je čast proglasiti samostalnost, suverenitet i neovisnost Republike Hrvatske.
3. Među tisućama i tisućama hrvatskih Ijudi, koji su svojim životom i djelovanjem hrabro svjedočili o vjekovnim težnjama hrvatskog naroda, hrvatski Sabor posebno ističe i izražava zahvalnost uzoritom kardinalu dr. Alojziju Stepincu, koji je nepravedno suđen, čime je nanesena nepravda i uvreda hrvatskom narodu.
Na montiranom političkom sudskom procesu nevino je osuđen stoga što je odbio po nalogu komunističkih vlastodržaca, provesti crkveni raskol i odvojiti Katoličku crkvu Hrvata od Rima i Vatikana, sa dalekosežnim ciljem uništenja Katoličke crkve kao vjekovnog čuvara i zaštitnika očuvanja identiteta i slobode hrvatskog naroda.
Osuđen je stoga što je djelovao protiv nasilja i zločina komunističke vlasti, isto kao što je djelovao u vihoru i okrutnostima drugoga svjetskog rata, u zaštitu progonjenih, neovisno o njihovom narodnosnom podrijetlu, ili vjerskom svjetonazoru. Iako hrvatski narod i Katolička crkva nikada nisu priznali osudu nadbiskupu Stepincu, hrvatski Sabor kao najviše predstavnićko tijelo Hrvatske izricanjem jasnog stava prema nepravednoj osudi kardinala Stepinca ispravlja jednu povijesnu nepravdu i uvredu hrvatskom narodu.
4. Osudom montiranog procesa i osude nadbiskupu Stepincu, hrvatski Sabor istodobno osuđuje političke procese brojnim nevino sudenim svečenicima, redovnicima i vjernicima osuđujući na taj način i protunarodni komunistički režim.
Klasa: 740-02/92-01/02
Zagreb, 14. veljače 1992.
SABOR REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Sabora
dr. Žarko Domljan, v. r

Question: when is the declaration of the archbishop stepincastepinac released

Documents related to the proceedings: Declaration of the Archbishop Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr, accessed on 25 August 2021.

(IA) (the course of the investigation, 20 September 1946)

when is the declaration of the archbishop stepincastepinac released

Question: when was the archbishop stepinac arrested

when was the archbishop stepinac arrested

Question: what is the name of the documents related to stepinac's trial

Declaration of the Archbishop Stepincastepinac

Declaration of the Archbishop Stepincastepinac

what is the name of the documents related to stepinac's trial

Question: what is the meaning of i in stepinac

Question: when will the declaration of the archbishop stepincastepinac be accessed

when will the declaration of the archbishop stepincastepinac be accessed

Question: who was the archbishop of greece in 1946

who was the archbishop of greece in 1946

Question: where can i find the documents related to stepinac

where can i find the documents related to stepinac

Documents related to the proceedings : Declaration of the Archbishop Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr , accessed on 25 August 2021 .

( IA ) ( the course of the investigation , 20 September 1946 )

Dokumenti vezani uz postupak: Izjava nadbiskupa Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr, pristupljeno 25. kolovoza 2021. (IA)(tijekom istrage, 20. rujna 1946.)

Dokumenti vezani uz postupak: Izjava nadbiskupa Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr, pristupljeno 25. kolovoza 2021.

Documents related to the proceedings: Declaration of the Archbishop Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr, accessed on 25 August 2021. (IA) (the course of the investigation, 20 September 1946)

Documents related to the proceedings: Declaration of the Archbishop Stepincastepinac.zg-nadbiskupija.hr, accessed on 25 August 2021.

(IA) (the course of the investigation, 20 September 1946)

The accusation was filed on September 23, 1946.

According to the accusation, Stepinac was accused by five points that charged him for (1) political cooperation with the occupant and the Kvislinic authorities in the Utah, for (2) support for the forced "crute" of the Serbian population to the Catholic faith, for (3) organization of a military vicariate within the Utah army he was headed, and whose members committed war crimes, for (4) attempt to ruin the newly established order immediately after the end of the war and for (5) encouragement and support of the armed rebellion in the resurrection.

Optužnica protiv dr. Alojzija Stepinca (1946. godina)
(Riječ/dvije o ovoj optužnici. Skoro nema Hrvata da ne zna tko je bio Nadbiskup dr. Alojzije Stepinac, da su ga antifašističke vlasti takozvane SNRH sudile i na petnaest godina teške robije osudili…Ali ima danas mnogo Hrvata, kao što je bilo i u prošlosti mnogo Hrvata koji nisu imali priliku čitati tu knjigu od 494 stranice “SUĐENJE LISAKU, STEPINCU, ŠALIĆU, USTAŠKO-KRIŽARSKIM ZLOČINCIMA I NJIHOVOMI POMAGAČIMA”. Ja ovu knjigu posjedujem skoro šest desetljeća i sva se je poderala čitajući i tražeći podatke koji su mi trebali. Što upada u oči da javni tužitelj Jakov Blažević nije htio uvrstiti obranbeni govor Stepinčeva branitelja dra. Ive Politea. Sreća da je taj govor u nastavcima iznio dr. Torbar u novini HRVATSKI GLAS, Winnipeg, Man., January 28, 1976. Ja ima pet prvih nastavaka i ne znam dali ih je bilo više. Za hrvatsko općinstvo i potrebe ja ću nastojati na ovom portalu to iznijeti. Ova optužnica se nalazi u spomenutoj knjigi na stranicama 190-218.
Mile Boban, Otporaš.
KRIVIČNI POSTUPAK PROTIV OPT. LISAK ERIHA I DRUŽINE SPAJA SE S. KRIVIČNIM POSTUPKOM PROTIV OPT. DR. ALOJZIJA STEPINCA
Vrhovni sud Narodne Republike Hrvatske donio je na sjednici od 28. rujna 1946. slijedeću odluku:
Da se spoji krivični postupak protiv Lisak Eriha i družine s krivičnim postupkom protiv dra Alojzija Stepinca.
S obzirom na to da optuženi dr. Alojzije Stepinac nije bio prisutan kod čitanja optužnice protiv Lisak Eriha:, Šalić Ivana i družine i budući da ova optužnica predstavlja sastavni dio i njegova spisa, to je predsjednik ukratko rekapitulirao optužnicu. Nakon rekapitulirane optužnice u sudnicu je uveden optuž. dr. Alojzije Stepinac s ostalim optuženima.
***
Predsjednik: Optuženi Stepinac dr. Alojzije, izvolite ustati. (Optuženi ustaje). Kad ste rođeni?
Optuženi: 8. svibnja 1898. godine. Preds,iednik: Gdje ste rođeni? Optuženi: U Krašiću.
Predsjednik: Ime oca? .
Optuženi: Josip.
Predsjednik: Ime majke?
Optuženi: Barbara.
Predsjednik: Narodnost?
Optuženi: Hrvat.
Predsjednik: Državljanstvo?
Optuženi: Jugoslavensko.
Predsjednik: Od kada ste u zatvoru?
Optuženi: Od 18. o. mj.
Predsjednik: Optuženi Stepinac, vama je sud, budući da ste vi otklonili da imate branitelja, imenovao za branitelja dr. Iva Politea i Natka Katičića. Vi ste uputili jedan dopis sudu (vadi prilog). Da li branitelje odbijate iz ličnih ili principijelnih razloga?
Optuženi: Iz načelnih.
Predsjednik: Budući da po zakonu morate imati branitelje, a ličnih prigovora protiv određenih branitelja nemate, to je sud odlučio da vaš branitelji po uredovnoj dužnosti budu dr. Ivo Politeo i Natko Katičić Određeni branitelji primili su se te dužnosti. Molim druga javnog tužioca da pročita optužnicu protiv dr. Alojzije Stepinca.
JAVNO TUŽIOŠTVO NARODNE REPUBLIKE HRVATSKE
Broj I. 232/1946
U Zagrebu, 23. rujna 1946.
VRHOVNOM SUDU NARODNE REPUBLIKE HRVATSKE
Na osnovu člana 13. stava 2. Zakona o krivičnim djelima protiv naroda i države, podnosim
OPTUŽNICU
protiv Stepinca dr. Alojzija, rođenog 8. svibnja 1898. u Krašiću, od oca pok. Josipa i majke Barbare rođ. Penić, Hrvat, državljanin FNRJ, nadbiskup zagrebački i predsjednik biskupskih konferencija, sada, u zatvoru.
Njemački i talijanski imperijalisti u svom planu osvajanja gospodstva u svijetu i porobljavanja drugih naroda, počeli su još davno prije 1941. godine pripremati pored okupacije drugih zemalja Evrope i okupaciju Jugoslavije, vješto iskorišćavajući nacionalne i vjerske suprotnosti koje su među narodima Jugoslavije svojom politikom nacionalnog ugnje-tavanja raspirivale vladajuće klike i režimi stare Jugoslavije. Fašističko iskorišćavanje nacionalnih i drugih suprotnosti u raznim zemljama Evrope sastojalo se je u tome, da u svakoj zemlji nađu po jednog ili nekoliko kvislinga, uspostave marionetske vlade, ekonomski i politički podjarme zemlju i onda je proglase »slobodnom«, »nezavisnom« i »saveznicom« u tzv. novom evropskom poretku. Tako su njemački i talijanski osvajači još davno prije okupacije, podjarujući Hrvate protiv Srba i obratno, organizirali s jedne strane u zemlji petu kolonu, koja je svojom razornom djeatnošću iznutra slabila otpornu moć zemlje, a s druge strane prihvatili svog agenta Pavelića i malobrojne ustaške bande, koje su emigrirale u inozemstvo, godinama ih hranili i omogućavali im da vrše atentate u vlakovima, te ih u času napada na Jugoslaviju doveli u zemlju, gdje su poslužili kao jezgro za formiranje okupacionog ustaško-terorističkog aparata. Raskomadavši Jugoslaviju, a pod krinkom ostvarenja vjekovnih težnji hrvatskog naroda za slobodom i nezavisnošću, okupator je stvorio tzv. nezavisnu državu Hrvatsku, koja niti je bila nezavisna niti slobodna, a najmanje država hrvatskog naroda, već najsramnij!a kvislinška tvorevina, a njen upravni aparat, na čelu s fašističkim agentom i krvolokom Pavelićem, najodvratnija teroristička agentura i produžena ruka Gestapoa. Okupator niJe mogao sa šačicom iz inozemstva dovedenih ustaških agenata i malim brojem njihovih pristaša u Hrvatskoj ostvariti svoj plan, ‘Organizirati okupacioni, administrativni i vojni aparat, porobiti i održavati u ropstvu hrvatski narod i Srbe u Hrvatskoj, uključiti ih u svoju ratnu mašinu i onemogućili svaki otpor. Brineći se samo o sebi, o svojim uskim klikaškim interesima, stajući na stranu svakog protivnarodnog režima, daleko i neprijateljski prema interesima i sudbini cjelokupnog naroda, okupatora u tom pomažu izvjesni protunarodni elementi iz vrhova HSS na čelu s Mačekom i Stepinac s proustaškim dijelom katoličkog klera. Tako je Mačeku sporazumu s agentom Gestapoa Wesemayerom i »vojskovođom« Slavkom Kvaternikom već 10. travnja 1941. g., pozivajući hrvatski narod na pokornost i iskrenu saradnju s okupatorom, izdao slijedeći proglas:
»Hrvatski. narode! Pukovnik Slavko Kvaternik, vođa nacionalističkog pokreta u zemlji, proglasio je danas slobodnu i nezavisnu hrvatsku državu na cjelokupnom historijskom i etnografskom području Hrvatske, te je preuzeo vlast. Pozivam sav hrvatski narod da se novoj vlasti pokorava i pozivam sve pristaše HSS-a koji su na upravnim položajima, sve kotarske odbornike, općinske načelnike i odbornike i t. d. da iskreno sarađuju s novom vladom.«
U isto vrijeme stavio je Maček okupatoru i Paveliću na raspoloženje upravni aprat Banovine Hrvatske i svoje poluvojne formacije, Građansku i Seljačku-zaštitu. Optuženi, pak, Stepinac već 12. travnja 1941. posjećuje »vojskovođu« Slavka Kvaternika, 16. travnja 1941. posjećuje Pavelića, 8. travnja 1941. izdaje kleru zagrebačke nadbiskupije službenu okružnicu u kojoj između ostaloga kaže:
-»Časna braćo! Nema nikoga među vama, koji u ovo posljednje vrijeme nije bio svjedokom najzamašnijeg događaja u životu hrvatskog naroda, među kojim djelujemo kao glasnici Kristovog evanđelja. Događaji su ovo, koji su naš narod donijeli u susret davno sanjanom i željkovanom idealu.«
Dalje:
»Odazovite se stoga spremno ovom mom pozivu na uzvišeni rad oko čuvanja i unapređenja Nezavisne Države Hrvatske.«
I dalje:
»Pokažite to, časna braćo, i sada ispunite dužnost prema mladoj NDH.«
Dne 26. lipnja 1941. optuženi Stepinac predvodi katolički episkopat u audijenciju Paveliću i u pozdravnom mu govoru nudi u ime svoje i u ime klera iskrenu i lojalnu saradnju. Ta se pomoć i saradnja tokom rata i oslobodilačke borbe naših naroda razvija i dobiva razne oblike prema događajima u svijetu i u zemlji, prema uputama iz Vatikana itd. ali uporno i stalno na liniji protiv oslobodilačke borbe naših naroda, dok u vrijeme oslobođenja naše zemlje ne završava u učestvovanju u centru organizacije koja pomaže i podstrekava niz križarskih terorističkih grupica u zemlji na mnogobrojne zločine protiv životne sigurnosti, imovine i slobode naših građana.
Nakon što su njemački i talijanski okupatori porobili i raskomadali Jugoslaviju, a u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini ustaše otpočeli masovnim pokoljima, narodi Jugoslavije, a među njima i hrvatski narod, dižu se na oružani ustanak za svoju slobodu, nezavisnost i opstanak. Nasuprot raspirivanju nacionalne i vjerske mržnje te međusobnog istrebljivanja u bratoubilačkoj borbi, rukovodstvo narodnog ustanka dosljedno svojoj oslobodilačkoj politici i politici nacionalne ravnopravnosti svih naroda Jugoslavije postavilo je pred narode Jugoslavije kao jedini i glavni zadatak borbu protiv okupatora pod zastavom bratstva i jedinstva, okupilo sve narode Jugoslavije i vodilo ih u četvorogodišnjoj nadčovječanskoj borbi protiv okupatora i domaćih izdajica. Međutim, kako god se razbuktavao narodni ustanak i pobjeda naroda Jugoslavije postajala očiglednija, tako su se sve tješnje u svojoj protunarodnoj i zločinačkoj djelatnosti , pod skutom okupatora, povezivali svi kvislinški i ostali izdajnički elementi u okviru čitave Jugoslavije, pa i u okviru tzv. nezavisne države Hrvatske, a sve to u cilju gušenja općenarodnog ustanka i podržavanja okupacije.
Optuženi Stepinac sa znatnim dijelom katoličkog klera pomaže okupaciju prihvaćajući je kao povoljnu okolnost za bogaćenje crkve i višeg klera, za proširenje crkvenog utjecaja uopće, te za učvršćenje i jačanje pozicija visokog klera i njegova utjecaja u NDH, tj. na kvislinšku vlast. Opt. Stepinac radi uporno protiv interesa i borbe naroda, koji je ustao da protjera iz domovine okupatora i domaće izdajnike i oslobođenjem domovine stvori temelj za bolju i sretniju budućnost. Kada papa prima u audijenciju Pavelića, kada mu šalje svoje posebne blagoslove i kada vatikanski drž. tajnik Maglione izjavljuje da ustaški –»uspjesi« (pokolji -prim. jav. tuž.) u Bosni »vanredno dobro odjekuju u rimskim krugovima«, upućujući opt, Stepinca da uspostavi »spretnije i iskrenije srdačno držanje« prema ustaškim »vlastima«, tada opt. Stepinac još jače zalaže autoritet zagrebačkog nadbiskupa i predsjednika biskupskih konferencija u saradnji s okupatorom i njegovom ustaškom agenturom. Nakon što je po ulasku njemačkih trupa u Zagreb predveo katolički episkopat u poklonstvo krvoloku Paveliću i ponudio mu iskrenu i lojalnu saradnju, on lično prima dužnost apostolskog vojnog vikara u Pavelićevoj vojsci, imenuje na toj funkciji za svoje zamjenike poznate ustaše-svećenike, koji opet imenuju vojne svećenike. Zbog takovog njegova stava nije bilo veće i ozbiljnije zapreke; već su naprotiv svećenici dobili pun podstrek da mnogi prime funkcije u ustaško-terorističkom aparatu gdje su postali organizatori i učesnici u mnogobrojnim ustaškim zločinima nad našim narodom. Pakleno nasilje Pavelića nad srpskim narodom u Hrvatskoj, te Bosni i Hercegovini, da mu ubije dušu, svijest i dostojanstvo čovjeka da ubije životnu otpornost kako pojedinaca tako i čitavoga naroda, opt. Stepinac je prihvatio kao povoljnu priliku za nasilno prekrštavanje, koje je imalo učvrstiti papinske interese na Balkanu i osigurati prodiranje talijanskog imperijalizma, iako je znao i morao znati da do masovnog »prekrštavanja« Srba dolazi samo pod najtežom ustaškom prisilom. On u tu svrhu izdaje »rezolucije« i niz okružnica podređenom svećenstvu, uprkos protesta nekih svećenika, da je to nasilje protiv kanonskih, etičkih, moralnih i drugih principa. Nasilno prekrštavanje je moralno odobravanje ustaških nasilja nad Srbima u Hr vatskDj, Bosni i Hercegovini, što je podstrekavajući djelovalo na ustaše-svećenike i ostale ustaške krvnike da masovna prekrštavanja pretvore više puta u masovnu klaonicu. Izričito oddbravajući i općim svojim stavom rad raznih klerofašističkih organizacija kao što su »Veliko križarsko bratstvo« i »Veliko križarsko sestrinstvo«, pomagao je i podstreknuo opt. Stepinac ogroman broj članstva tih organizacija da uđe i zauzme rukovodeće položaje i funkcije u kvislinškoj tvorevini NDH. Istim načinom je djelovao na opći smjer cjelokupne katoličke štampe, koja je naročito slavila Hitlera i njegove horde, prikrivala okupaciju naše zemlje slaveći krvoloka Pavelića i ustaše kao hrvatske rodoljube i oloboditelje, prikazivala NDH kao državu hrvatskog naroda, raspirivala nacionalnu, vjersku i rasnu rmržnju i blatila junačke žrtve i borbu naroda Jugoslavije za oslobođenje gnusnim lažima i klevetama.
Optuženi Stepinac vrlo dobro shvaća da se ovo sve može raditi i za taj rad ostati nekažnjen jedino u jednoj nenarodnoj tvorevini kao NDH. Zato on i brani NDH i u momentu očite propasti njenih tvoraca kao i po porazu njemačkog fašizma. U tom momentu u oslobođenju naše zemlje pod krinkom crkvene i religiozne djelatnosti te hrvatstva prikuplja, sokoli i pomaže poražene ustaške ostatke i razne zločince, koji se kriju pred odgovornošću od narodnih vlasti. U tom smislu još prije oslobođenja naše zemlje vode razgovore Pavelić i Maček, Maček i Stepinac, Pavelić i Stepinac, da bi se i po oslobođenju naše zemlje oružanom intervencijom stranih imperijalista uspostavila NDH. Zato im daju nade mračni planovi i obećanje međunarodne reakcije, čiju propagandu Stepinac o »režimu kratkog vijeka u FNRJ« naročio preko organiziranog rada Šalića i družin širom naše zemlje raznosi. Tako Stepinac direktno učestvuje, pomaže i podstrekava centralnu organizaciju, članve koji se nalaze danas pred Narodnim sudom, koja je organizacija ovim ili onim načinom i sredstvima pomagala i inspirirala rad onih križarskih grupica koje do danas učiniše u našoj zemlji niz zločinstava i nasilja nad našim građanima. Sve je to pokušaj uspostave stare vlasti pomoću novih imperijalističkih gospodara. Narodi Jugoslavije pobijedili su okupatora, zbrisali su kvislinške tvorevine, Nedićevu Srbiju i Pavelićevu NDH, uspostavili istinski demokratsku narodnu vlast i stvorili zajedničku državu ravnopravnih naroda Federativnu Narodnu Republiku Jugoslaviju, u kojoj je i hrvatski narod, pored ostalih, ostvario svoju nacionalnu slobodu i ravnopravnost s ostalim narodima Jugoslavije. Optuženi Stepinac, ne imajući u vidu općenarodne interese i volju građana naše zemlje, protiv istinske slobode vjere i crkve, zloupotrebljujući svoj položaj najvišeg katoličkog crkvenog funkcionera u Jugoslaviji, aktivno se angažirao u ostvarenju mračnih ciljeva međunarodne reakcije protiv naroda , njegove vlasti, demokratskih tekovina i slobode. Međutim svi ti su se pokušaji pokazali uzaludni, jer su se razbili o jedinstvenu volju naših naroda, kojom oni izgrađuju svoju narodnu državu i život i brane demokratske tekovine i poredak Federativne Narodne Republike Jugoslavije.
U vezi s tim optužujem STEPINAC dr. ALOJZIJA, što je počinio slijedeća krivična djela:
1. U toku rata i neprijateljske Okupacije stupio je u političku saradnju s neprijateljem, pružajući kroz cijelo to vrijeme pomoć okupatorima i njihovoj agenturi ustašama, pa je tako:
a) već 12. travnja 1941., dok su se još vodile borbe s njemačkim i talijanskim okupatorskim trupama, posjetio u svojstvu hrvatskog metropolite »vojskovođu« Slavka Kvaternika i čestitao mu uspostavu NDH; 16. travnja 1941. izvršio je službenu posjetu krvniku Paveliću; prvih dana okupacije bio je u nadbiskupskom dvoru na večeri s ustaškim emigrantima i zajedno se s njima slikao; već 18. travnja 1941. izdao je kleru zagrebačke nadbiskupije službenu okružnicu, u kojoj poziva svećenstvo da sarađuje i vjernike podstiče na suradnju s NDH, a 26. lipnja 1941. kao predsjednik biskupskih konferencija, nakon održane biskupske konferencije, na kojoj je zauzet stav saradnje s ustaškim vlastima; predvodi katolički episkopat u audijenciju Paveliću i tom prilikom ovog fašističkog agenta pozdravlja kao državnog poglavara NDH i obećaje mu iskrenu i lojaInu saradnju.
Tako je opt. Stepinac već u prvim danima okupacije naše zemlje pomogao okupatora i ustaše, stupio s njima u saradnju i pozvao podređeno svećenstvo da također s njima surađuje, što su stotine svećenika najaktivnije izvršavali, pa je tako veliki broj svećenika i vjernika gurnuo na put koji je svršavao izdajom domovine i mnogim ratnim zločinstvima.
Ovaj kolaboracionistički stav, rad i izjave opt. Stepinca učvrstili su već dotadašnje ustaše-svećenike u njihovoj izdaji te podstrekivali i mnoge druge prema narodu neprijateljski raspoložene svećenike da predvode u razoružanju jugoslavenske vojske, preuzimanju i organiziranju ustaške vlasti, organiziranju ustaških povjereništava, tabora, logora, stožera te ustaške milicije itd. U tome se naročito ističu: župnik Cecelja Vilim u Vrapču, fra Čorić Didak u Jaski, župnik Nikšić Vilim u Ogulinu, kapelan Marjanović Dragutin u Slav. Brodu, župnik Gecina Martin u Rečici, don Moguš Mate u Udbini, župnik Đurić Antun u Dvoru na Uni, župnik Asta-loš Josip u Dalju, fra Berković Petar u Drnišu; fra Hrstić Ivan u Sinju, fra Milanović Stanko u Imotskom, don Tomas Ilija i don Vrdoljak Jure li Čapljini, fra Perić Srećko, u Livnu, župnik Bralo Božo u Sarajevu, fra Glavaš Radoslav i ostali franjevci u Širokom Brijegu, fra Šimić Velimir, Grbavac Karlo i Čuić Mijo u kotaru Duvno, pop Klarić Ante u kotaru Bos. Šamac, fra Rajić Emanuel u kotaru Gornji Vakuf, župnik Miletić Ivan u Višegradu, župnik Kamber Dragutin u kotaru Doboj, župnik Županjčić Branimir u Bos. Gradiški’l citav’ niz drugih svećenika;
b) pitanje katoličke štampe za vrijeme okupacije potpuno je li skladu i na liniji rada i izjava opt. Stepinca, koji je kao predsjednik ,biskupskih konferencija i predsjednik »Katoličke akcije« imao vrhovni nadzor nad pisanjem cjelokupne katoličke štampe u Jugoslaviji. On je u tom svojstvu aktivno utjecao na smjer pisanja ove štampe, te njezin protunarodni stav II svemu odobravao i podržavao.
Katolička štampa još i prije rata propagira fašizam i druge protunarodne programe. Od početka pa sve do kraja okupacije ta je štampa bila: sva upravljena u jedinstvenom pravcu propagande fašizma i ustaštva: slavljenja Hitlera i Pavelića, slavljenja NDH kao hrvatske države, bila je puna kleveta i laži protiv Narodnooslobodilačkog pokreta i raspirivala je nacionalnu, vjersku i rasnu mržnju. Dokle je ta rabota išla, vidi se, kad listovi namijenjeni djeci i omladini kao, npr., »Anđeo čuvar«, »Glasnik sv. Josipa«, »Crnče«, »Glasnik sv. Antc«, »Vrtić« i sl. u tim danima donose brojne Pavelićeve slike, slave njega i njegove ustaše i opisuju ih kao božje misionare, izvršitelje božje pravde i providnosti, te pravedne božje kazne, trujući time na gnusan način mlade dječje duše. Od tih dječjih i omladinskih listića pa do onih namijenjenih odraslima, u novinama, tjednicima, poluslužbenim glasilima, kao »Katoličkom listu«, »Katoličkom tjedniku«, »Vrhbosni«, »Nedjelji« itd. provlači se neprekidno i uporno propagiranje ustaštva i fašizma, te se najenergičnije brani NDH i okupator, a poziva u borbu protiv Narodnooslobodilačkog pokreta i saveznika.
Primjera za to ima gotovo na svakoj stranici ove štampe kroz cijelo vrijeme rata i neprijateljske okupacije.
Evo samo nekoliko primjera: »Anđeo čuvar« u broju od 4. XII. 1943. u pripovijesti »Ivica treće -sati« od natporučnika Martina Fučeka donosi slijedeće:
»Dobro smo večerali, grah s mesom, a meni stric Mile veli, hoću li s njima u bunker. Kako ne bi! Dao mi gospodin poručnik svoj samokres i mi pošli u bunker … Ja se grijem i slušam, kad najedamput stražar poviče »Neprijatelj!«. Nastala pucnjava, a ja u bunkeru, no nisam se ništa bojao. Neprijatelja smo odbili. .. Morate znati, gospodine nadporučniče, da ja vašim vojnicima i poslužujem u svakoj zgodi. Eto, donosim im dopisnice, odnosim napisana pisma na poštu, kupujem u dućanu žigice, olovke i sve što im treba. Vi se nećete zato na me ljutiti? Neću, Ivice, neću, samo ti dođi k nama, ti si naš pravi vojnik. Bio si u bunkeru… Borio si se… Imaš ti pravo doći … «
»Glasnik SV. Ante« u br. 5.-6. od lipnja 1941. na str. 182 kaže:
»Židova u Hrvatskoj ima preko 30.000. U samom Zagrebu ih ima 12.000 … U našim siromašnim krajevima (Lika, Hercegovina, Gorski Kotar, Dalmatinska Zagora, te pojedini dalmatinski otoci) nema uopće Židova, jer nemaju toliko mogućnosti za pljačku. Poglavnik je najavio da će židovsko pitanje biti radikalno riješeno.«
»Vjesnik počasne straže srca Isusova« u br. 5.-6. iz godine 1941. na str. 98 II članku »Stijeg Hrvata -Srce Krista«, tvrdeći da je NDH božja tvorevina, kaže:
»I sinula je ta zlatna sloboda. U rano proljeće, uoči Kristova uzkrsnuća, doživio je hrvatski narod svoje uzkrsnuće. Došao je njegov veliki sin i vratio mu slobodu i stare pravice. I to je djelo Božje, Gospodin je sve to napravio, zato je i čudno u našim očima.«
»Nedjelja« U br. 26. od 6. VII. 1941. str. 2. pišući u članku »Krist i Hrvatska« o Kristu i ustašama, te o Kristu i Hrvatima, koji da u povijesti idu skupa, tvrdi da Krist predvodi ustaše i ustaški pokret, završavajući:
»Ustaška Hrvatska biti će Kristova, naša i ničija više. Cijeli hrvatski narod od dragog nam Poglavnika do najmanjeg djeteta, osjetio je ovih dana Kristovu ruku … «
Onaj isti dr. Felix Niedzielski, koga opt. Stepinac hvali odobravajući križarski rad, završava svoj članak pod naslovom »Život i djelo Poglavnika dr. Ante Pavelića«, objavljen u »Nedjelji« br. 15. od 27. IV. 1941. str. 5 riječima: »Neka je slava Bogu, naša zahvalnost Adolfu Hitleru i neograničena ljubav i odanost Poglavniku dr. Anti Paveliću«. Cijeli članak pun je laži o nekom socijalnom programu Pavelića i na najoduševljeniji način slavi Hitlera.
»Glasnik srca Isusova« u br. 6 od godine 1941. na str. 154 tvrdi za sebe da je daleko od svake politike, ali da nije zato nenarodan, već hrvatski, a zbog toga što je hrvatski, mora pozdraviti NDH i njena »suverena«. Članak završava riječima:
»NDH ima u osobi Poglavnika dr. Ante Pavelića opet suverena vladara vlastite krvi. Velike evropske države Njemačka i Italija, a s njima i neke manje države priznale su već njezinu nezavisnost. Oko Poglavnika, kojega su patnje i kušnje dugogodišnjeg izagnanstva oplemenile za njegovu veliku zadaću,okupili su se najbolji sinovi naroda, da na starom hrvatskom poštenju:i na evanđeoskim zakonima izgrade novu Hrvatsku državu i: povedu svoj ljubljeninarod u susret boljoj i slavnijoj budućnosti. »Glasnik srca Isusova« im u tom velikom i teškom podhvatu želi obilje Božjeg blagoslova«.
»Nedjelja« U članku objavljenom u br. 23 od 15. VI. 1941. na str. 1. objavljuje članak u kome slavi njemačkog okupatorskog vojnika, koji da je vojnik i gospodin, te da se i obični seoski mladići iz Bavarske ili Tirola ponašaju uvijek gospodski, kao i njihovi poglavari.
U časopisu »Svetište sv. Antuna«, koji izdaje samostan o. o. franjevaca konventualaca u Zagrebu, i koji bi imao služiti isključivo štovanju sv. Antuna, nalazimo listajući brojeve izašle za vrijeme okupacije slijedeće: Godina 1941.: u broju 5 objavljena je slika Pavelića i pozdrav NDH, u broju 9 slika Pavelića, u br. 10 slika Pavelića i Budaka, te slika ustaša PTS-a pod naslovom »Tjelesna straža našeg velikog Poglavnika obnovitelja NDH«, u broju 11 slika Pavelića s natpisom »Naš veliki Poglavnik među svojim narodom.« Godina 1942.: u broju 1 uvodnik »Prvi Božić U slobodnoj Hrvatskoj« u kojem se veliča NDH sa slikom ustaša i svećenika u bolnici sv. Franje na sv. Duhu u Zagrebu; u broju 2 nalazi se slika Pavelića i njegovih doglavnika s natpisom »Naš veliki Poglavnik okružen svojim najvjernijima«, u broju 4 donosi se uz sliku Pavelića uvodnik pod naslovom »Od Uzkrsa do Uzkrsa« u kojem se slavi NDH, a isti broj donosi i sliku ustaške kapelice sv. Ante na Liparima uz članak o. Aljinovića o proslavi sv. Ante sa slikama učesnika ustaša kao i sliku Pavelića s ustašama pod naslovom »Naš veliki Poglavnik obilazi svoj narod«. Broj 3-4 iz godine 1943. donosi sliku Pavelićevu i uvodni članak o NDH, a broj 5-6 iz 1944. godine pjesmu »Molitva« sa slikom Pavelića. U broju 1-4 od 1945. g. objelodanjena je slika Pavelića na pozadini mape NDH s tekstom »Oživotvorenje naše narodne slobode i državne samostalnosti glas je našeg cijelog naroda i zato je to glas Božji, i to djelo Božje ne može nitko porušiti«.
»Katolički list«, poluslužbeno glasilo zagrebačke nadbiskupije, kroz čitavo vrijeme okupacije dosljedno pomaže okupatora i ustašku politiku, te donosi svakovrsne vijesti o djelovanju najviših crkvenih funkcionera u proustaškom duhu .
Tako primjerice donosi taj list u br. 16 od 21. IV. 1941. na str. 185 uz vijest o događajima li vezi s ulaskom njemačkih četa u Zagreb i pro-glašenjem NDH ovaj komentar:
»Ovi su događaji obilježili osnivanje NDH. Država Hrvatska je dakle činjenica. Nju su, kao ideal, stoljećima nosili u svojim dušama naši pređi, dok ju nije Svemoguća Providnost ostvarila u godini velikog narodnog jubileja. Katolička crkva, koja je kroz 1300 godina duhovno vodila hrvatski narod u svim njegovim teškim, bolnim i radosnim danima, prati sa veseljem, i radošću hrvatski narod u ovim danima njegova podizanja i obnavljanja državne nezavisnosti.«
U slijedećem broju kaže se u uvodnom članku među ostalim:
»S iskrenim veseljem i radošću pozdravili smo osnivanje NDH … Naša zahvalnost ide napose onim požrtvovnim borcima, koji su pod vodstvom ustaškog Poglavnika dr. A. Pavelića neposredno spremili veliki korak proglašenja NDH. Naše se zahvalne misli zaustavljaju na 12-godišnjem napornom, punom žrtava radu Poglavnika, koji je neslomivom vjerom išao u susret danu, za kojin se čeznulo punih osam stoljeća, i koji je točno shvatio razvoj dinamike novog evropskog poredka, te tako omogućio poviestni Veliki četvrtak 1941. Sviesni smo, da se samostalna država ne stvara bez teških žrtava, koje svaki narod mora znati podnieti, kako to reče Poglavnik u svojem velikom govoru na Markovom trgu. Zato razumijemo i sa svima dielimo bol nad žrtvama, kojim izkupljujemo postanak i obstanak NDH. Neka bi te žrtve bile zalog trajnosi i čvrstoće naše državne samostalnosti.«
U br. 41 od god. 1941. nalazi se uvodnik pod naslovom »Nezavisna Država Hrvatska«, koji je napisao urednik lista kanonik dr. Janko Penić. Uz sliku Pavelića kaže se među ostalim »da je sve ono za čim su čitava stoljeća naše hrvatske narodne poviesti težila, Poglavnik kroz pol godine u djelo proveo«. Dalje se kaže:
»Poglavnik je vratio katoličkoj crkvi njezin visoki tradicionalni božanstveni autoritet, koji je u bivšoj Jugoslaviji težko stradao. Poglavnik posvećuje puno pažnje “vjeri i ćudoređu«… ». Nezavisna Hrvatska Država je mlada država. U razvitku je. U gradnji je. Svaki razvitak traži snage, a svaka gradnja trud napor. Na svima je nama da se svim silama trudimo za procvat njezin. Poglavnik je žrtvovao za slobodu domovine sve svoje i samoga sebe. Radi toga ima pravo tražiti i od drugih žrtve za dobro domovine. Samo plemeniti rad i svestrane žrtve naše donieti će domovini našoj, Nezavisnoj Državi Hrvatski trajnu slobodu i svestrani naptedak.«
U broju 25 od 26. VI. 1941. na str,. 296 pozdravlja »Katolički list« oduševljeno napadaj Njemačke na Sovjetski Savez i u uvjerenju u brzu pobjedu agresora kaže:
»Sa cielim kulturnim, osobito sa cielim kršćanskim svietom mi pozdravljamo ovu potrebnu operaciju na tielu čovječanstva, uvjereni da će njemačkoj vojsci uspjeti izvaditi otrovni zub, kojim je Kominterna sipala otrov u zdravi organizam ljudskoga družtva. I kad se, to dogodi, onda će sviet zadovoljno odahnuti, što je uklonjena mora, koja ga je dvadesetljeća pritiskivala.«
U br. 44 od god. 1941. »Katolički list« čistim nacističkim rječnikom huška protiv Židova.
U br. 4 iz godine 1942. na str. 45 čitamo među crkvenim vijestima i vijest »da su na danu zapovijed jedinice ustaške vojnice, »Poglavnikove tjelesne bojne«, domobranstva i oružništva temeljito očistile komunistička “gnijezda na području južno od Kupe, napose područje općine Borić, te ,da je na Staru godinu pošao i sam Poglavnik u pratnji Lisaka na područje južno od Kupe, gdje se vide još tragovi nedavnih borba i bio veoma zadivljen duhom i spremnošću na žrtvu koju hrvatski borci pokazuju na :svakom koraku.«
Sva ova štampa pod vrhovnim rukovodstvom opt. Stepinca marljivo bilježi sve akcije svećenstva i klerofašističkih organizacija u korist okupatora i ustaša, kleveće Narodnooslobodilački pokret i istinske borce za slobodu hrvatskog i ostalih naroda Jugoslavije. Pod lažnom parolom »borba protiv komunizma«, poprimljenom iz nacističke propagande i inozemne reakcionarne štampe, opt. Stepinac čini sve, kako bi oštricu oslobodilačke borbe protiv okupatora i domaćih izdajnika skrenuo na put građanskog rata i međusobnog istrebljenja.
Tako je opt. Stepinac, koji je odgovoran za ovakvo pisanje katoličke štampe i na ovaj način služio okupatoru i ustašama na pokušaju gušenja narodnog ustanka i podržavanju okupacije;
c) isto tako i razna katolička društva iz sastava »Katoličke akcije«, kojoj je opt. Stepinac bio predsjednikom,a naročito organizacije »Veliko križarska bratstvo«, »Veliko križarsko sestrinstvo« i »Domagoj «, slijedeći poziv opt. Stepinca na suradnju s ustašama, postaju stup i srčika ustaštva. I članovi ovih organizacija učestvuju u razoružavanju jugoslavenske vojske, uspostavljanju ustaške vlasti, mnogi od njih postaju funkcioneri u ustaškim povjereništvima, taborima, logorima i stožerima, iz njihovih redova regrutira se masa oficira za Pavelićevu vojsku, a najveći dio duhovnika križarskih organizacija odlazi dobrovoljno u ustaške i domobranske vojne jedinice. Sam predsjednik »Velikog križarskog bratsva« dr. Feliks Niedzielski postaje ustaški podžupan i upravni zapovjednik ustaške mladeži. O ustaškom karakteru i djelatnosti križarskih organizacija svjedoče njihova djela i brojni članci u križarskom tjedniku »Nedjelja«. Tako je »Nedjelja« u svom broju od 10. VIII. 1941. donijela članak pod naslovom »Križarstvo u Nezavisnoj Držav’i Hrvatskoj«, u kojem pored ostalog stoji:
»Zar je potrebno da spomenemo ljude koji danas zauzimaju odgovorne položaje, a sve to samo zato jer ih je odgojilo križarstvo.
Pa dalje:
»A isto kao što čvrsto vjerujemo u Boga vjerujemo i u našeg Poglavnika« … »Vrši se pravda, padaju naši neprijatelji … «
Ovakovo djelovanje križarskih organizacija opt. Stepinac je podržavao i odobravao. Tako su opt. Stepinac i tajnik papina legata Massucci 7. III. 1941. primili u audijenciju delegate s križarske konferencije, te odobrili i blagoslovili protunarodni rad i planove križara. Križarske orga-nizacije u provinciji, kao npr. ona u Gospiću, vođa koje je bio ustaški veliki župan Jurica Frković, daje iz svojih redova brojne organizatore masovnih pokolja Srba i hrvatskog stanovništva;
d) i tradicionalne vjerske svečanosti opt. Stepinac zloupotrebljava i pretvara u političke manifestacije za krvnika Pavelića i njegove ustaške bande. To se vidi kako iz same organizacije, tako i iz njegovih propovijedi, koje je na tim svečanostima održavao. Tako »Hrvatski glas« od 15. VII. 1941;, objašnjavajući značenje pet svijeća u prošteničkoj povorci u Mariji Bistrici kaže da su »dvije u znak zahvalnosti za sretan povratak našeg poglavnika, druge dvije za poglavnikove suradnike, a jedna s poglavnikovom slikom kao zavjet i zahvalnost za sreću i zdravlje poglavnika.« Na bistričkom proštenju 1942. opt. Stepinac između ostaloga kaže:
»Molimo se i za one koji su napustili domovinu i sada bi iz tuđine htjeli davati savjete katoličkoj crkvi, za koga smije a za koga ne smije moliti. Mi znademo da je naša apostolska dužnost opominjati vjernike da se mole za sve, ljude, posebno za one koji su na vlasti, a napose za državne poglavare«.
u svojoj propovi;edi u Mariji Bistrici god. 1944., kad je već svakome bilo jasno da su ustaški koljači agentura Gestapoa, a kvislinška tvorevina NDH na izdisaju, opt. Stepinac u cilju podržavanja ustaštva poistovjećuje s hrvatskim narodom, a službu okupatora s obranom državne samostalnosti i kaže:
»Smatra li možda ratujuća strana, dok ovakovim strahotama pogađa našu zemlju, zločinom što hrvatski narod svom snagom svoga bića stoljećima teži za slobodom i brani danas svoju državnu samostalnost uz necuvene žrtve . «
Pa i danas nakon oslobođenja, bistričko se proštenje iskorištava za podržavanje razbijenog ustaštva i harangu protiv naše republike;
e) počevši od godine 1941. pa sve do oslobođenja opt. Stepinac je svakog 10. travnja služio svečane mise slaveći NDH, a crkvene blagdane sv. Antuna pretvarao u političke manifestacije za zločinca Pavelića. Svojim okružnicama naređivao je i kleru na području svoje nadbiskupije, da tih dana služi svečane mise za Pavelića i NDH. Tako je 11. VI. 1942. g. izdao okružnicu u kojoj između ostaloga naređuje:
» … Na dan 13. VI. 1942. slavi Glavar NDH Poglavnik dr. Ante Pavelić svoj imendan. Tim povodom pozivam sav dušobrižni kler, da u nedjelju iza toga t. j. dne 14. VI. o. g., kad je narodu najprikladnije, iza svečane sv. mise održi Te Deum sa pripadnim molitvama. Na svečanost treba pozvati sve vlasti i škole. U gradu Zagrebu biti će sv. Misa u 9 sati na sam dan proslave t. j. 13. VI. 1942. u prvo stolnoj crkvi. Neka se tom zgodom narod opet pozove, da se skrušeno pomoli Bogu za dobrobit Nezavisne Države Hrvatske, za Poglavnika i za što skoriji mir u svijetu, kako bi i naša domovina Hrvatska procvala sve više na vremenito i vječno dobro svih svojih sinova.«
23. veljače 1942. otvara se ustaški sabor. Opt. Stepinac nije mogao odoljeti, da i s ovim pokušajem prijevare hrvatskog naroda svečano ne manifestira svoju saglasnost. On tom prilikom s kanonicima prvostolnog Kaptola zagrebačkog, te svjetovnim i redovničkim klerom na ulazu u crkvu sv. Marka dočekuje Pavelića i članove ustaškog sabora i pozdravlja ih govorom, koji je prenijela sva ustaška i katolička štampa i u kojem je među ostalim rekao:
»Poglavniče! U času kad hrvatski sabor, taj starodrevni simbol hrvatske državnosti, idući svjetlim tragovima prošlosti, želi zajedno sa vama, glavarom Nezavisne Države Hrvatske, na svoj rad sazvati blagoslov Boga Stvoritelja, ne mogu a da ne progovorim i ja kao predstavnik crkve božje.«
Opt. Stepinac je u svim mogućim oblicima u toku rata i neprijateljske okupacije izražavao svoju solidarnost sa njemačkim i talijanskim okupa-torima, učestvujući na brojnim službenim priredbama, proslavama i čestitanjima, koje su u Zagrebu priređivali predstavnici njemačke i talijanske okupacione vlasti. Tako je npr. prisustvovao otvaranju sveučilišnog tjedna za njemačke i hrvtske vojnike u prisutnosti ustaške vlade i njemačkih generala na čelu s generalom Gleise von Harstenauom, na otvaranju Zagrebačkog zbora, sa njemačkim, talijanskim i ustaškim funkcionerima, na proslavi dana fašističkog pohoda na Rim itd.
Ovo je samo neznatan dio akata, u kojima je opt. Stepinac za vrijeme rata i neprijateljske okupacije javno i službeno, zloupotrebljujući crkvu i svoj položaj zagrebačkog nadbiskupa i metropolite, dušu dao u suradnju s okupatorom i pružanju pomoći okupatoru i ustašama.
2. Opt. Stepinac prijetnju ustaša Srbima u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, da će svi biti poklani, ako ne prijeđu na katoličku vjeru, prihvaća i »prekrštava« desetke hiljada Srba, kojima je stavljen nož pod grlo, te time odobrava i podstrekava ustaše na dalje vršenje tih zločina. Poznato je da su u bezbrojnim slučajevima »prekršteni«, uprkos tome što su prešli na katolicizam, kasnije pobijeni, a ima mnogo primjera da su masovno ubijani i kad su se skupili da se »prekrštavanje« obavi.
Ovo je »prekrštavanje« jedan od vidova ustaškog nasilja, koje je išlo za kopanjem nepremostivog jaza između hrvatskog i srpskog naroda i razbijanjem njihova jedinstva u borbi protiv okupatora, za ponižavanjem nacionalnog dostojanstva i ugušivanjem duha otpora Srba u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, a time u krajnjoj liniji i za njihovim istrebljenjem. Kako su ta »prekrštavanja« vršena, neka svjedoče izjave Vujaković’ Steve, Obradović Dušana, Vujanić Mirka, Begović Nene i Vujaković Đure iz Pobrđana, koji kažu:
»Mi se potpisani vrlo se dobro sjećamo kada se vršilo prekrštavanje Srba u mjestu Stazi, kotar Sunja, na koje nas je pozvala tadašnja ustaška vlast preko ustaškog tabornika Krznarića, a po naređenju župnika Orlića i kapelana Dionizija Juričeva. Tako su nas prisilili da moramo da učimo vjeronauk u školi da nas mogu prekrstiti, a nakon nekoliko dana pred masom je govorio Dionizije Juričev i u svom govoru prijetio prisutnom srpskom narodu između ostaloga ovim riječima: » U ovoj zemlji ne može da živi nitko više osim Hrvata, jer je ovo zemlja Hrvatska, a tko se ne će prekrstiti, mi znamo što ćemo s njim. Ja sam u ovim gore krajevima dao očistiti od pileta sve do starca, a ako to bude potreba, učinit ću i ovdje, jer danas nije grehota ubiti ni malo dijete od sedam godina, koje smeta našem ustaškom pokretu. Mi danas treba da budemo svi Hrvati i da se proširimo, a kad se proširimo i ojačamo, ako nam bude potrebno, još ćemo da uzmemo od drugih. Nemojte misliti što sam ja u svećeničkoj odori, ali da znadete kada je to potrebno, uzimam strojnicu u svoje ruke i tamanim sve od kolijevke što je protiv ustaške države i vlasti.«
Prilikom ovakovih »prekrštavanja« ustaše su na prijevaru pobili desetine hiljada Srba i opljačkali njihovu ličnu i crkvenu imovinu. Neka nam o tome svjedoči slučaj od 26. IV. 1941. u Grubišnom Polju, gdje je svećenik Petar Sivjanović pozivao Srbe da prijeđu na katoličku vjeru, vodeći u tu svrhu propagandu i izvan crkve. Kao motiv njihova »prekrštavanja« navodio je mogućnost spasavanja glave. Naplaćujući visoke takse uspio je da prevede oko stotinu Srba na katoličku vjeru, koji su svejedno kasnije odvedeni i poubijani.
Ili slučaj u selu Štikadi, kotar Gračac, koji opisuje Jovan Trbojević ovim riječima:
»Pokolj u selu Štikadi izvršili su ustaše iz sela Gudure uz pomoć tadašnjeg rimokatoličkog župnika iz Gračaca Morbera. Na dan pokolja dovezao se spomenuti župnik u automobilu iz Gračaca u Štikadu i pozvao narod da se sakupi na Štikadske bare, jer će se vršiti prijelaz na rimokatoličku vjeru, pa da onda Srbe ne će nitko više proganjati. Srbi su župniku povjerovali i sakupili se u velikom broju na određenom mjestu. Neki koji nisu došli, bili su prisilno dovedeni. Ipak se jedan dio Srba spasio, jer je pobjegao iz sela sluteći da im se sprema pokolj. Kada su Srbi na ovaj način bili sakupljeni, izvršili su nad njima pokolj ustaše iz sela Gudure, koji su bili naoružani vojničkim oružjem. Neki su bili ubijeni sjekirama i maljevima, jer se prigodom iskopavanja leševa godine 1942. po talijankom dopuštenju vidjelo da su im lubanje razbijene tupim predmetima, a neki su zakopani i živi u stojećem stavu.«
U jeku ovakovog »prekrštavanja« Srba održana je 17. XI. 1941. plenarna sjednica katoličkog episkopata pod predsjedanjem opt. Stepinca, na kojoj Stepinac zajedno s ostalim biskupima ne samo da nije osudio nego je naprotiv prihvatio ustaško »prekrštavanje« i dao ovom odvratnom ratnom zločinu kanonsku sankciju. Na plenarnoj konferenciji izabran je u tzv. odbor trojice u koji su ušli opt. Stepinac, senjski biskup Viktor Burić i apostolski administrator križevačke biskupije Janko Šimrak. Ovaj je odbor imao zadatak da u dogovoru s ustaškim ministrom pravosuđa i bogoštovlja rješava pitanja o »prekrštavanju«. Osim toga na toj konferenciji je izabran i radni zvršni odbor sa zadatkom da pod nadzorom ‘Odbora trojice rukovodi »prekrštavanjem«. Konferencija je izdala i rezoluciju br. 253/41, kojom na osnovu odredaba Sv. Kongregacije za istočna pitanja od 17. VII. 1941. br. prot. N. 21116/36 izdaje uputstva u kojoj se formi »prekrštavanja« imaju vršiti. Time su Vatikan i katolički episkopat u Hrvatskoj na čelu s opt. Stepincem poprimili i sankcionirali ustaško »prekrštavanje«, a kada rezolucija govori o tome »prekrštavanju« koje da se ima vršiti samo na osnovu slobodne volje i unutarnjeg uvjerenja onda je to besprimjerna licemjernost i izrugivanje nad sudbinom progonjenih Srba. Međutim ni ovo opt. Stepincu nije bilo dosta, već u nastojanju da teško stanje Srba iskoristi za što brojnije prelaženje na katoliczam izdaje okružnicu od 26. IX. 1941. br. 15964/41, i njom požuruje »prekrštavanje«, tražeći od podređenog svećenstva »da se vjerski prijelazi što hitnije i bez zapreke obave.«
Početkom godine 1942. Vatikan postavlja opt. Stepinca za apostolskog vojnog vikara Pavelićevih ustaša i domobrana, a opt. Stepinac ovu funkciju prima i postavlja za svoje zamjenike poznate ustaše-svećenike Stipu Vučetića i Vilima Cecelju. Tako je opt. Stepinac i službeno postao najviši vojni svećenik Pavelićeve vojske, kome su bili podređeni svi vojni svećenici, koji su u sastavu ustaških i domobranskih formacija podstrekivali na vršenje zločina, a i sami vršili zločine nad narodom:
Evo nekoliko slučajeva kako su djelovali vojni svećenici:
Fra Miroslav Filipović ustaški satnik i dušobrižnik PTS-a, kasnije zapovjednik jasenovačkog logora, izvršio je 7. II. 1942. masovni pokolj seljaka u selima Drakulići, Šargovac i Motika i pobio oko 1300 ljudi, žena i djece. Kao zapovjednik jasenovačkog logora dao je poubijati oko 40.000 ljudi, u kojim je ubistvima i lično učestvovao;
Brekalo Zvonimir, ustaški satnik i dušobrižnik obrambenog zdruga Jasenovac, te Čulina, Cvitan i Lipovac, također vojni dušobrižnici u tom logoru, ubijali su i na najzvjerskiji način zlostavljali zatočenike u logoru;
Vukelić Josip, vojni duhovnik sa službom u zapovjedništvu I. zbornog područja, učestvuje sa svojim jedinicama u mnogobrojnim akcijama paljenja i pljačkanja sela i ubijanja naroda na Baniji;
Miletić Ivan, župnik i vojni duhovnik u Višegradu, »na poziv ustaškog časnika Gaveza ide k njegovim borcima da umorne tješi, pokolebane hrabri i svima diže moral i volju za borbu, u svoje šake uzima i sam strojnicu te se miješa s najljućim borcima da sije oko sebe smrt »velikosrpskim boljševičkim odmetnicima,« kako to o njemu u »Hrvatskom narodu« piše svećenik Eugen Beluhan.
Bujanović Josip (pop Jole), vojni svećenik i vršilac dužnosti velikog župana u Gospiću, likvidirao je 1944. godine ostatke Srba u Gospiću i učestvovao u ustaškim akcijama ubijanja naroda i paljenja sela u Lici.
Fra. Dionizije Juričev, ustaški satnik, duhovnik Pavelićeve tjelesne bojne, šef vjerskog odjela tzv. »Ponove«, koji je rukovodio akcijama »prekrštavanja« Srba, poginuo je u borbi protiv NOV kod sela Dicma itd.
Čitav niz svećenika stupio je u neprijateljsku obavještajnu službu, davao neprijatelju podatke o stanju i kretanju jedinica NOV i denuncirao rodoljube okupatorskim i ustaškim vlastima. Neki od takvih svećenika jesu: Nikšić Ivan, fra Božić Ilija, fra Mač Borivoj, fra Grebenarović Bono, fra Bralić Božo, fra Stašić Marijan, fra Lisica Ciprijan, Crnković Matija, fra Kržanić Krsto, don Jelinić Krsto, gvardijan Gasman Vendelin, Hrgić Ljubo, Ribić Rikard, Buzuk Miroslav i drugi.
Opt. Stepinac je i drugim sredstvima pomagao jačanje ustaškog zločinačkog duha u Pavelićevoj vojsci i jačanje ratnog napora njemačkog okupatora. Tako 18. XII. 1941. opt. Stepinac »božićnom porukom zagrebačkog nadbiskupa hrvatskim radnicima i radnicama u Njemačkoj« odobrava prisilno odvođenje našeg naroda na ropski rad u Njemačku i poziva ga na rad, jer da je to njegova vjerska i patriotska dužnost.
U vrijeme akcije za sakupljanje pomoći ustaškim legionarima na istočnom frontu, opt. Stepinac daje prilog u cigaretama, krunicama, medaljicama i raznim časopisima, podižući time moral ustaškim bandama u borbi protiv bratskog Sovjetskog Saveza.
Upućivanje ustaških mornara na Crno More da pod komandom Nijemaca učestvuju u napadaju na Sovjetski Savez i vršenju zločina nad civilnim stanovništvom prisustvuje i opt. Stepinac i svojim prisustvovanjem odobrava ovaj zločinački čin i potpomaže mobilizaciju za neprijateljsku vojsku.
Opt. Stepinac je u svojstvu predsjednika Nadbiskupskog duhovnog stola odobrio 10. II. 1944. pod br. 904 molitvenik »Hrvatski vojnik«, kojega je sastavio ustaški potpukovnik svećenik Vilim Cecelja, a u kojem vojnicima stavlja kao vjersku dužnost službu okupatoru i odanost Paveliću, te veliča ‘poznate ustaške zločince kao Juru Francetića i dr.
4. Tokom godine 1944.-1945., pred slom hitlerovske Njemačke i njenih satelita, ostajući jedini oslonac razbijenih i razgolićenih ustaša i drugih izdajnika, opt. Stepinac usko se povezuje s Pavelićem i Mačekom, te s izdajnicima srpskog i slovenskog naroda, Mihailovićem, Rupnikom i Rožmanom i s njima vodi pregovore, radeći na jedinstvenom povezivanju svih neprijatelja naroda i za povratak na staro, nudeći i tražeći oružanu intervenciju izvana i okupaciju naše zemlje po nekim stranim imperijalistima, s ciljem da kao ništavna izdajnička manjina produženjem okupacije spasi kvislinšku tvorevinu NDH ili u bilo kojem drugom obliku održi protunarodnu vlast i spriječi punu pobjedu naših naroda. To sve radi baš u vrijeme kada se zadnji dijelovi Jugoslavije oslobađaju vlastitom snagom naših naroda, te kada je na ogromnom dijelu zemlje uspostavljena narodna vlast sa svojim legalnim najvišim zakonodavnim i izvršnim tijelima. Neka djela, koja je opt. Stepinac izvršio u ovoj svojoj djelatnosti, jesu ova:
a) u svom govoru održanom 7. srpnja 1944. g. članovima »Domagoja« rekao je slijedeće:
»Hrvatska danas preživljuje teške časove, a moguće da proživi još i gore, no moramo biti uvijek optimisti i s pouzdanjem vjerovati da će Hrvatska ostati i da nju nitko ne može uništiti. Hrvatski narod krvari za svoju, državu i on će svoju državu uščuvati i spasiti. Svi pokreti protiv hrvatskog naroda i hrvatske samostalnosti ne smiju nikoga obeshrabriti, već svatko mora još čvršće pristupiti obrani i izgradnji države.«
b) U svom govoru održanom sveučilištarcima 18. ožujka 1945. ustaje protiv mira i nastavlja harangu za dalje prolijevanje krvi, kleveće narodnu vlast i pravosuđe ovim riječima:
»Znači li mir možda to, da jedan društveni sloj ognjem i mačem prigrabi vlast u ruke, a drugim staležima ostaje jedino pravo polagano umirati, makar su u ogromnoj većini? Znači li možda mir to, da se mogu nesmetano ubijati intelektualci, svećenici, građani, ljudi protivnog političkog naziranja i da se za ta umorstva nikada i nikome ne polažu računi? Znači li mir, to, da se može nesmetano onemogućavati djelovanje crkve i te mjere opravdavati izgovorom, da se crkva nema pačati u političke stvari?«
c) U drugoj polovici ožujka 1945. god. ustaška vlada, koja je bila na izdisaju, organizira biskupsku konferenciju sa zadatkom da se katolički episkopat zauzme za spasavanje okupatorske ,tvorevine NDH kao tobožnje države hrvatskog naroda, kao i za spasavanje ustaških ratnih zločinaca od pravednog narodnog suda. U tu svrhu predsjednik ustaške vlade Mandić, po naređenju Pavelića, daje šefu ustaške propagande Ivi Bogdanu zadatak da načini nacrt biskupske poslanice, što je ovaj i učinio, i nacrt poslanice predao biskupu Janku Šimraku, koji je poslanicu redigirao. Poslanica je stvarno preuzela političke sugestije Pavelića odnosno Ive Bogdana i, naravno, te sugestije zaodjela mislima sakralnog karaktera. Tako redigiranu poslanicu predao je biskup Janko Šimrak Paveliću, koji ju je u cijelosti odobrio i naredio da se štampa. Tako je nastala poslanica koju je hrvatski katolički episkopat na čelu s opt. Stepincem, kao predsjednikom biskupskih konferencija, izdao 24. ožujka 1945. g. Evo iz ove poslanice nekoliko citata, koji sadrže same ustaške klevete izražene crkvenim jezikom:
»Pojavili su se lažni svjedoci koji nas optužuju da su hrvatski katolički crkveni poglavari zajedno sa svojim svećenstvom i najboljim svojim vjernicima (čitaj: Ustašama –primjedba tužioca) krivi sadašnjem krvavom obračunavanju u hrvatskoj domovini.«
Dalje: »Svoj poziv šaljemo i onima koji su u posljednje vrijeme počeli sa sustavnom promičbom razdraživati neodgovorne i zlu sklone pojedince i skupine, da pod izlikom suđenja »ratnim zločincima smaknu što veći broj Hrvata, osobito svećenika i intelektualaca dobrih katolika, lišavajući ih ne samo života nego i njihova dobra glasa … «
Nadalje: »U izuzetnom slučaju, ako se koji zalutali svećenik ogriješio o prava svoga bližnjega, mi se nismo žacali udariti ga crkvenim kaznama, dapače i udaljenjem iz svećeničkog ili redovničkog staleža… Ali danas moramo najodlučnije prosvjedovati pred Bogom i svjetskom javnošću protiv sustavnog ubijanja i mučenja nevinih hrvatskih katoličkih svećenika i vjernika, od kojih je veliki broj živio upravo svetim životom, a mrzitelji katoličke crkve oduzeli im život protupravnim osudama osnovanim na fiktivnim krivicama.«
I konačno: »Povijest svjedoči da hrvatski narod kroz cijelu svoju 1300-godišnju prošlost nije nikada prestao plebiscitarno naglašavati, da se ne odriče svoga prava na slobodu i nezavisnost, koju on od srca želi i svakom drugom narodu … A kad je u drugom svjetskom ratu ta misao još jače naglašena i oživotvorena u vlastitoj državi, hrvatski su katolički biskupi poštivali volju hrvatskog naroda. Nitko prema tome nema prava optuživati bilo kojeg građanina hrvatske u vlastitoj državi, hrvatski su katolički biskupi poštivali volju hrvatskog naroda, kada on na to ima pravo i po Božijim i po ljudskim zakonima.«
Valja napomenuti, da se ni jedna druga vjerska zajednica u NDH nije odazvala istovjetnom Pavelićevu pozivu za izdavanje naručenih poslanica. Javan istup obrane NDH u smislu poslanice, koji je tražio Pavelić, odbili su i provincijali zagrebačke i bosanske franjevačke provincije.
d) Pred slom NDH opt. Stepinac u namjeri sakrivanja, a u dogovoru s Pavelićem, pohranjuje u nadbiskupskom dvoru u Zagrebu arhivu ministarstva vanjskih poslova NDH i županstva pri poglavniku. Osim toga sakriva opt. Ste.pinac u nadbiskupskom dvoru gramofonske ploče sa svim govorima Pavelića, koje je ovaj držao u emigraciji u Italiji i u NDH. Ove ploče pronađene su brižno sakrivene među arhivom nadbiskupskog duhovnog stola u Zagrebu.
e) Rano u proljeće 1945. Jugoslavenska armija konačno čisti i oslobađa našu zemlju od okupatora. Pavelić, Maček, Stepinac i svi protunarodni elementi vide očitu propast njemačkog okupatora i smišljaju plan ponovne okupacije naše zemlje od nekih drugih stranih sila, htijući time srušiti i narodnu vlast koja je već bila uspostavljena u velikom dijelu Jugoslavije. Ustaška vlada nalazi se u očajnom položaju, pa sastavlja memorandum i upućuje ga Vrhovnoj savezničkoj Komandi za Sredozemlje tražeći okupaciju. Još ranije predstavnici tzv. narodnog odbora Slovenije, izdajničke organizacije Rupnika i Rožmana, podnose Paveliću memorandum 21. IV. 1945. g. tražeći objedinjavanje vojničke komande svih kvislinških snaga Mihailovića, Pavelića i Rupnika, kao i stvaranje jednog »centralnog političkog tijela« za čitavu Jugoslaviju, čime bi se saveznicima predočilo, stanje u našoj zemlji kao građanski rat i na osnovu čega bi saveznici vojnički intervenirali. Na tom planu trebalo se što prije povezati s vojskama Anglo-Amerikanaca. Prema tim osnovama postao bi Maček centralna politička ličnost u Hrvatskoj, te bi njemu i kralju Petru novi okupatori imali da ti vlast.
Opt. Stepinac aktivan je u ovom poslu, održava sastanke s Pavelićem, pregovara s Pavelićevim delegatima Alajbegovićem, Edom Bulatom i drugima, odlazi u tom poslu s Moškovom Mačeku. Jednako i sam Pavelić dolazi Mačeku na dogovore.
Ustaški ministar Vrančić odlazi s gore navedenim memorandumom ustaške vlade avionom Savezničkoj komandi i taj memorandum tamo predaje. Međutim od savezničkih vlasti bude uhapšen i interniran.
Sva se ova djelatnost slaže u potpunosti s mračnim ciljevima međunarodne reakcije, koja već tada, a naročito poslije, vodi bjesomučnu harangu protiv nove Jugoslavije i njenih naroda, traži okupaciju naše zemlje, izmišlja nerede i kaos u našoj republici, obećavajući »sigurnu« intervenciju i propast FNRJ. Tim svojim djelovanjem unosio je opt. Stepinac u zadnjem momentu zabunu među neobaviještene, od kojih je izvjestan broj uz teror i propagandu ustaša bježao u inozemstvo. Mnogo se od tih ljudi, koji su s razbijenim njemačkim i ustaškim bandama bježali u Sloveniju, i brzo spoznali prijevaru ustaša, vratilo natrag, rasuvši ono malo imovine koju su imali.
Sve ove mračne osnove razbili su naši narodi sa svojom Armijom, jer su svi ti planovi bili plod šačice zavjerenika, koji su kao izdajnici prezreni i odbačeni od naroda.
5. Opt. Stepinac, ostajući nakon oslobođenja u zemlji, provodi sistematski plan podržavanja nada da će se uskoro promijeniti »režim« (kako on to naziva) u FNRJ, kako će nastupiti skore promjene, kako će se vratiti u Hrvatsku Maček, a u Srbiju kraj Petar, kako će ustaše opet doći natrag itd. Opt. Stepinac nadalje harangira protiv narodnih vlasti i pravednih osuda narodnih sudova nad ustašama-svećenicima i ostalim ratnim zločincima nazivajući to progonom svećenstva, crkve i religije, te istrebljenjem hrvatskog naroda. Podstreknuti ovim njegovim držanjem, radom i izjavama, mnogi svećenici ustaše, te ustašama skloni svećenici i ostali protunarodni elementi prikupljaju i organiziraju ustaše koji se kriju pred narodnim vlastima, vrše među njima propagandu, te ih organiziraju i guraju na zločine ubijanja građana naše zemlje, pljačkanja njihove imovine itd.
Opt. Stepinac prima u nadbiskupskom dvoru 19. rujna 1945. ustaškog pukovnika i bivšeg glavnog ravnatelja za javni red i sigurnost Eriha Lisaka, a 17. rujna i 3. listopada 1945. prima dva pisma od ustaškog pukovnika i zapovjednika PTS-a Ante Moškova. I Lisak i Moškov u vrijeme najjače Stepinčeve djelatnosti u gore istaknutom pravcu dolaze iz inozemstva da organiziraju, aktiviziraju i povežu razasute križarske grupice. Stepinac prima 8. studenog 1945. ustaškog studenta-emigranta, koji mu iz Salzburga nosi »zavjet ustaša-intelektualaca« da će se i dalje boriti za oslobođenje hrvatskog naroda«, a prima i špijunku Lelu Sopijanec, koja u više navrata ilegalno preiazi u Trst noseći mu poruke. On odobrava i pokriva teroristički rad svoga tajnika Ivana Šalića i svećenika Josipa Šimečkog, koji podstreknuti ovakovim držanjem i djelatnošću opt. Stepinca zajedno s dr. Pavlom Gulinom i Josipom Crnkovićem stvaraju terorističku organizaciju koja se kao centralna povezuje s raznim terorističkim grupicama u zemlji i pomaže ove u svim vidovima.
Upravo u to vrijeme, pred izbore za Ustavotvornu skupštinu kad svi neprijatelji naroda nastoje svim sredstvima izazvati zabunu u narodu s najmaglovitijim nadama za neke skore promjene, znajući da će izbori pokazati pravu volju i raspoloženje naših naroda, katolički epi:skopat Jugoslavije, na biskupskoj konferenciji pod predsjedanjem opt. Stepinca, izdaje pastirsko pismo od 20. rujna 1945., koje lažno prikazujući stanje u našoj domovini hrabri ustaše i ostale izdajnike na vršenje daljih zločina. U tom pastirskom pismu, koje je puno laži i kleveta protiv naše republike, tvrdi se među ostalim, da su ustaše-svećenici, koji su radi najtežih ratnih zločina suđeni po našim narodnim sudovima, a jednako i drugi osuđeni ustaški zločinci nevini, i da se njihova krivnja sastoji samo u tome što su možda drugačije politički mislili. Kako daleko ide pastirsko pismo u lažima i nabacivanju ogavnim klevetama na naše narodno pravosuđe, vidi se najbolje odatle, što kao primjer uzornih svećenika, koji su nevini stradali, navodi opće poznate ustaše-koljače franjevce u Širokom Brijegu, za koje kaže »da su gotovo svi bili poznati kao protivnici fašističke ideologije«. U pastirskom pismu se dalje tvrdi da se katolička crkva u našoj državi otvoreno progoni. Ovakove i slične laži i klevete protiv naše republike drzak su izazov narodima Jugoslavije i provokacija na nacionalnu i vjersku mržnju s jedne strane, a s druge strane podstrek svim neprijateljima naše zemlje u domovini i izvan nje, a naročito ustašama u odmetništvu, koji su se prozvali »križarima«, da, vjerujući u intervenciju izvana, aktivnije proslijede svojim terorističkim akcijama protiv života i imovine naših građana.
Opt. Stepinac preko ustaša-svećenika i ustaških obitelji sakuplja lažne podatke o navodnom ubijanju ljudi po logorima i zatvorima, a jednako kupi i lažne podatke o izborima za Ustavotvornu Skupštinu FNRJ, te ih šalje u inozemstvo radi kampanje laži i kleveta protiv naše domovine. Nadbiskupski dvor, a naročito nadbiskupsko tajništvo, postaje stjecištem ustaša i ustaških obitelji, te raznih drugih izdajnika i neprijatelja naroda, koji svi tamo dobivaju lažne vijesti o stanju u zemlji i inozemstvu, te se na tom izvoru danomice napajaju uvijek novim lažima o skoroj propasti naše republike i skorom »povratku na staro«. Ovakove lažne glasine pronose ustaše i njihovi saradnici po cijeloj zemlji, a opt. Stepinac ostajući uporno na svojoj protunarodnoj liniji, stvara od svog nadbiskupskog dvora rasadnik takovih laži i kleveta protiv naše domovine Federativne Narodne Republike Jugoslavije.
Ovakovim djelovanjem počinio je opt. Stepinac slijedeća krivična djela:
-djelima pod 1) kriv. djelo iz čl. 2 i čl. 3 toč. 6 Zakona o krivičnim djelima protiv naroda i države;
-djelima pod 2) kriv. djelo iz čl. 2 i čl. 3 toč. 3 istoga Zakona;
-djelima pod 3) kriv. djelo iz čl. 2 i čl. 3 toč. 4 i 6 istoga Zakona;
-djelima pod 4) kriv. djelo iz čl. 2 i čl. 3 toč. 6 istoga Zakona;
-djelom sakrivanja ustaške arhive, pokušavajući tako prikriti dokaze ustaških zločina, počinio je optuženi pored krivičnog djela iz čl. 3 toč. 6 navedenog zakona još i krivično djelo protiv pravosuđa;
-djelima pod 5) kriv. djelo iz čl. 2 i čl. 3 toč. 7 istoga Zakona, te krivično djelo klevete narodne vlasti i krivično djelo protiv narodne vlasti.
Sva gore navedena krivična djela iz Zakona o krivičnim djelima protiv naroda i države kažnjiva su po čl. 4 istoga Zakona.
Uslijed toga stavljam Sudu slijedeći
PRIJEDLOG
l. Da Vrhovni Sud Narodne Republike Hrvatske prije određenja glavne javne rasprave -u smislu na raspravi od ll. rujna 1946. u krivičnom predmetu protiv opt. Lisak Eriha, Šalić Ivana i družine usmeno stavljenog i obrazloženog prijedloga -donese odluku o spajanju ovog krivičnog predmeta protiv opt. Stepinac dr. Alojzija s krivičnim predmetom protiv opt. Lisak Eriha, Šalić Ivana i družine radi provedbe zaje-dničke rasprave;
2. da Vrhovni Sud Narodne Republike Hrvatske zakaže glavnu javnu raspravu, na nju predvede sve optužene i pozove njihove branioce i potpisanog Javnog tužioca;
3. da se provedu dokazi pobrojani u popisu, priloženom uz ovu optužnicu;
4. da se po završenoj raspravi i ocjeni svih dokaza donese presuda po zakonu.
OBRAZLOŽENJE
Najteži dani historije naših naroda nastali su okupacijom naše zemlje po njemačkim i talijanskim imperijalistima. Napadom na SSSR jasno je ocrtan put njemačkog svjetskog imperijalizma, da porobi čitav svijet, otme slobodu narodima, a male narode podjarmi i potpuno uništi.
Svom snagom i mržnjom bacili su se njemački i talijanski osvajači na našu domovinu i pomoću domaćih izdajnika ognjem i mačem počeli trijebiti naš narod. Borba koja se je započela u svijetu na čelu sa Sovjetskim Savezom protiv fašističkih napadača, dizala je široke narodne mase kod nas na sveti oslobodilački rat, pobjeda koja će donijeti narodima istinsku slobodu i bolji život. Smjelo se dižu narodi Jugoslavije, sve što je napredno, sve što voli slobodu i svoj narod, pomaže tu borbu i za nju se sve zalaže. Seljaci, radnici, narodna inteligencija, žene i omladina osjećaju da je to borba od ishoda koje zavisi dalji opstanak i život naših naroda i zato je prihvaćaju kao svoju i jedino spasavajuću. Uprkos strašnoj premoći okupatora, strašnim zločinima i teroru domaćih izdajnika, naši narodi vjerujući u snagu Sovjetskog Saveza i naroda Engleske i Amerike, ustraljali su u borbi od prvog do zadnjeg dana i oslobodili svoju zemlju sa svojim saveznicima dotukavši vojnički fašističku aždaju.
Sve one klike ranijih vlastodržaca, njihovi javni i tajni pomagači, svi oni koji su zazirali od naroda i pomagali svaki protunarodni režim, pljačkali i tlačili narod, koji su obnevidjeli od mržnje na narod, osjetili ,su vrlo dobro da se je započela borba koja će im donijeti kraj, ako narod pobijedi. Uz ovaj silni pokret i borbu naroda znali su oni vrlo dobro da im jedino okupator može osigurati i braniti položaje s kojih su vladali i stoga su na razne načine počevši od zvjerskih zločina ustaša do demoralizatorske propagande mačekovaca, pomagali okupatora protiv Narodno-oslobodilačkog pokreta i borbe.
Optuženi Stepinac u ovoj borbi i pomaganju okupatoru zauzima značajno mjesto i u svojoj fanatičkoj mržnji protiv svega što je narodno napredno i demokratsko, slijep i neosjetljiv da spozna promjene i snagu nove narodne države FNRJ, izdvojen s najužim svojim saradnicima sumanut od obećanja i harange međunarodne reakcije protiv naše, domovine dovodi mnoge, koji prema njemu, njegovu držanju i radu, određuju svoj stav, do stvaranja terorističkih križarskih grupica u našoj zemlji, koje su u razmaku njihove aktivnosti, t. j. jeseni 1945. g. izvršili mnoge zločine nad našim građanima.
Od prvog dana okupacije optuženi Stepinac pomaže okupatora i Pavelića da bi kvislinšku tvorevinu NDH prikazao kao božje djelo, »antemurale christianitatis«, čija naređenja treba izvršavati već kao božju volju. Citirat ćemo najznačajnije mjesto iz uvodnog članka dr. Vilima Nuka u »Katoličkom listu« od 11. VI. 1941. g. u br. 23. Evo toga mjesta:
»Počnimo s dvije dragocjene izjave naših prvaka u političkom i vjerskom životu. Zamjenik Poglavnika, vojskovođa Slavko Kvaternik ovako počinje na radiu proglas o uspostavi Hrvatske države:
»Hrvatski narode! Božja Providnost i volja našeg saveznika, te mukotrpna višestoljetna borba hrvatskog naroda i velika požrtvovnost našeg Poglavnika dr. Ante Pavelića, te ustaškog pokreta u zemlji i inozemstvu odredili su, da danas pred dan uskrsnuća Božjeg Sina uskrsne i naša nezavisna Hrvatska Država.«
Nadbiskup zagrebački preuzv. dr. Stepinac u svojoj okružnici kleru od 28. travnja o. g. (Katol. List br. 17.) ovako piše:
»I tko nam može zamjeriti, ako i mi kao duhovni pastiri dajemo svoj prinos narodnom veselju i zanosu, kada se puni dubokog ganuća i tople zahvalnosti obraćamo Božjem Veličanstvu? Jer koliko god i bilo zamršeno pletivo današnjih sudbonosnih događaja… ipak je lako razabrati ruku Božju na djelu. »A domino factum est istud et est mirabile in oculis nostris – Bog je to učinio i oči su naše pune divljenja« (Ps. 117, 23). Nema sumnje, da su te dvije izjave došle doista iz dubine duše onih, koji su ih dali. No nije to tek fraza, nije to tek izljev časovitog raspoloženja. Ovdje mi je dokazati tezu, da je Božja Providnost povratila hrvatskom narodu nezavisnu i suverenu državu, jer on ima i u novoj povijesti Evrope ispuniti svoju zadaću kao »antemurale christianitatis.«
Nije li ova Stepinčeva okružnica, koja govori sama za sebe sve, još obrađena u uvodnom članku poluslužbenog glasila zagrebačke nadbiskupije, s brojnim izjavama optuženog Stepinca o lojalnosti ustašama i Paveliću, dovoljan dokaz kuda je tjerao optuženi Stepinac svećenike i kako se duboko povezao s okupatorom i njegovom tvorevinom »NDH«.
Optuženi Stepinac je još odlučniji ustaša i branič »NDH« u 1944. g. To lijepo svjedoči njegov govor ustaškim sveučilištarchna kada kaže:
»Hrvatski narod krvari za svoju državu i on će svoju državu uščuvati i spasiti. Svi pokreti protiv hrvatskoga naroda i hrvatske samostalnosti ne smiju nikoga obeshrabriti, već svatko mora još čvršće pristupiti obrani izgradnji države.«
S ovoga programa optuženi Stepinac nikada ne silazi, već preko poslanica i drugih okružnica završavajući s »pastirskim pismom« iz rujna 1945. g., taj program stalno razvija, podstrekavajući i obavezujući vjernike na protunarodni rad, a nakon oslobođenja naše, zemlje na terorizam križara.
Iz ovoga i svega drugog optuženog materijala i djela, koja je optuženi Stepinac učinio, vidi se da on nije ništa popuštao u svom ustašluku od prvog dana okupacije pa do kraja, već, naprotiv, da je još žešći neprijatelj naroda, branič ustaša i ustaške NDH i njihov podstrekač što je narodna pobjeda bliža, a ustaški zločini i izdaja veća. I preko groba »NDH« optuženi Stepinac ostaje njen zatočnik gurajući svećenike i ostale u avanture ustaško-križarskog terorizma sramoteći crkvu zločinima svojim i svojih svećenika.
Krivnju optuženog Stepinca za vrijeme okupacije nije potrebno naročito dokazivati. Iz niza pismenih i drugih dokumenata proizlazi da je optuženi vezao sudbinu crkve uz NDH i time stvorio osnovni preduslov da ogroman broj katoličkih svećenika aktivno učestvuje u ostvarenju njenog programa počevši od organizacije, njenih kotarskih poglavarstava, ustaških stožera, logora, milicije, vojske itd. pa do prekrštavanja, krvavih ubistava po logorima, ubijanja, pljačkanja i paljenja. Evo što kaže optuženi Stepinac u svom izvještaju papi:
»Po prirodnoj naravi stvari, ako Bog ne bi učinio neko veliko čudo, napredak katolicizma je najuže povezan s napretkom Hrvatske Države, njegov opstanak i njen opstanak, njezin spas – njegov spas … «
Krivnja optuženog Stepinca kao organizatora nasilnog prevođenja Srba na katolicizam u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini je potpuno dokazana. Ta »prekrštavanja« spadaju među najveće ustaške zločine i nasilja. Svima je bilo poznato tada, da su se ustaše uopće, a ustaše-svećenici napose, prijetili Srbima, ako ne prijeđu na katoličku vjeru, da će biti ubijeni, poslani u logore, otjerani sa svojih ognjišta i t. d. Nitko živ onda nije vjerovao i svima je bilo jasno da ustašama i Paveliću nije stalo do vjere već do nasilja i terora nad srpskim narodom. Svima je bilo poznato da su i prekršteni bili ubijani i proganjani, a u mnogo slučajeva, da je narod bio time domamljen u ustaška uporišta, gdje je masovno pobijen kao na pr. u Glini, Štikadi i drugdje. Svi su znali ono što optuženi Stepinac hoće da ne zna, da nitko u ono vrijeme nije dobrovoljno prešao na katoličku vjeru, već iznuđeno i s ustaškim nožem pod vratom. O tom Šimrak Janko, križevački biskup, kaže u zapisnik~ od 22. V. 1945. g. slijedeće:
»Vjera NDH naredila je svim pravoslavcima da moraju prijeći na katoličku vjeru, a u protivnom im se prijetila logorom. Nakon ovoga svijet se je mnogo preplašio i mnogi su prelazili na latinski obred. Mi smo ih primali u masama bez prethodnih vršenja formalnosti … «
Kada su neki svećenici htjeli provest prijelaz tek nakon ispita slobodne volje i po svim propisanim kanonskim formalnostima i kada su neki činovnici sabotirali prevođenje, ministarstvo unutarnjih poslova »NDH« okružnicom od 16. IX. 1941. g. broj 34238 MUP/41 naređuje da se prevođenje što hitnije i bez formalnosti vrši. Tu okružnicu generalni vikar biskup Lach u specijalnom naređenju od 26. IX. 1941. g. br. 15964/41 šalje svećenicima; u kome im naređuje »da se zatraženi vjerski obredi što hitnije i bez zapreke obave«, i »da se slučajevi gdje bi bio primijećen rad organa državne vlasti protivan intencijama ove okružnice (misli onu ministarstva unutarnjih poslova -primjedba tužioca) dojave tom ministarstvu radi poduzimanja potrebnih mjera«.
U prihvaćanju, organiziranju i pomaganju tog zločina donesene su i »Rezolucije« i to 17. XI. 1941. g. na plenarnim konferencijama tzv. hrvatskog katoličkog episkopata izdate po predsjedništvu biskupskih konferencija u Zagrebu pod br. K. 253/41 s potpisom optuženog Stepinca.
Kazati će onda u točci 8. tih »Rezolucija« da se u katoličku crkvu mogu primati samo oni koji to hoće slobodnom voljom, u vrijeme kada je bjesnio ustaški pokolj i teror, ne znači ništa drugo nego kanone, crkvu, vjeru i sve zloupotrebljavati da se sakrije krvava istina. Ne samo to već to znači i prećutni podstrek ustaškim zlikovcima da nastave svojom zlo-činačkom rabotom.
I danas optuženi Stepinac opet govori o slobodnoj volji, tvrdi da su prelaznici imali slobodnu volju, da su glasine o nasilnom prekrštavanju priče i da se još ni danas ne može sigurno reći koliko je na silu pokatoličenih ostalo u katoličkoj vjeri.
Drskost i laž kojom se optuženi Stepinac služi odgovarajući na ova pitanja u istrazi, jasno govore da on još i danas bezočno brani ustaške zločine, pa i nakon izjava Mandića, Budaka i ostalih ustaških ministara pred narodnim sudom da je to bio naročito smišljeni Pavelićev zločin. Tu se vidi da je on ustaškiji od samih ustaških ministara.
Za koga se konačno vrše ta nasilja, i da bi rušenjem fašizma u našoj zemlji štetovali papinski i talijanski imperijalistički planovi lijepo se vidi iz izvještaja optuženog Stepinca od 18. maja 1943. g. upućenog papi u kojem se kaže:
»Mlada Hrvatska Država, rođena pod najtežim i najstrašnijim okolnostima nego ijedna država kroz više vjekova, očajnički se boreći za svoj opstanak, unatoč toga pokazuje u svakoj prilici, da želi da ostane vjerna njenim sjajnim katoličkim tradicijama i da osigura bolju i svjetliju perspektivu katoličkoj crkvi na ovom uglu zemlje. Nasuprot njezinim gubitkom ili fataInim smanjenjem hiljade najboljih vjernika i svećenika Hrvata rado bi žrtvovali sa radošću život, da bi spriječili ovu strašnu mogućnost – ne bi bili samo izgubljeni oko 240.000 Srba – pravoslavaca, nego bi bio uništen sav katolički živalj tih krajeva sa svim crkvama i samostanima.«
Optuženi Stepinac u istrazi kaže i brani se da je u pitanju nasilnog prekrštavanja stav njegov i episkopata odobrio papa. Takova obrana optuženog Stepinca ne znači ništa drugo nego to, da zločin ostane zločin i onda kada ga i papa odobri i blagoslovi i da za taj zločin treba pred narodnim sudom odgovarati.
Optuženi Stepinac je od pape imenovan vojnim vikarom »sine titulo« za Pavelićevu vojsku. Kakvi je to vojni vikar vidi se i po tom što je on »sine titulo«, a to znači da »NDH« de iure ne postoji i prema tome Pavelićeve ustaške i domobranske bande nisu priznate ratujućom vojskom. On imenuje svojim zamjenicima poznate ustaše-svećenike Vučetića i Cecelju.
Vojni dušobrižnici su bili brižno probrani ustaše-svećenici, koji su trebali politički zaostale, zavedene i primitivne ljude fanatizirati i osposobiti za ustaške zločine. Zato konkursisti za vojne svećenike moraju preko župnih ureda podnijeti molbu na ustaški stožer, koji mu daje potvrdu o nacionalnoj i moralnoj ispravnosti! Formular za ispunjavanje podataka ima između ostalih i ova pitanja: jeste li bili ustaša prije 10. travnja 1941. g., jeste li položili ustašku zakletvu, gdje i kada, ima li posebne zasluge za NDH itd. Svi se ovi pozivi ustaškog ministarstva oružanih snaga, naređenja, raspisi i formulari štampaju u poluslužbenom glasilu zagrebačke nadbiskupije »Katoličkom Listu«, gdje na strani 499 iz 1944. g. biskup Lach u svojstvu generalnog vikara naređuje da se »u svemu nastoji izaći molbama vojnih vlasti u susret tako, da svagdje bude lijepi sklad i odnos crkvenih vlasti i oblasti hrvatskih oružanih snaga, što će sigurno odgojno djelovati na mladu hrvatsku vojsku«.
Ozbiljnu pažnju i brigu vodi Pavelić o vojnim dušobrižnicima znajući da će oni biti trovači ljudi razbojničkim ustaškim duhom. Prvi vojni dušobrižnici polažu prisegu pred Pavelićem, Kvaternik drži govor i veličajući zločine Pavelića kaže: … »U tom poslu Ti ovi naši svećenici pomažu … «.
Pavelić zahvaljujući se istom zgodom govori kako vojni dušobrižnici treba da u vojsci šire ustaški duh i moral, te kaže:
»Siguran sam da će naše potomstvo Vama svećenicima dugovati zahvalnost, da ste u prvu hrvatsku vojsku, u prve vojnike NDH unijeli zdrav duh,unijeli moral, unijeli poštovanje, unijeli bogobojaznosi pred svevišnjim, a odvažnost i hrabrost pred svakim neprijateljem, bilo vanjskim bilo unutarnjim.«
Kakav je lik vojnog dušobrižnika, neka služi primjerom ovaj karakterističan pasos iz govora vojnog dušobrižnika ustaškog satnika Šabića, koji on drži 12. XI. 1942. g. u Zagrebu na zakletvi »novačkih satova prometnih zdrugova ustaške vojnice«. Evo tog pasosa:
»Vjerujem da ste duboko svijesni ozbiljnosti dana koje proživ!jujemo,ozbiljnosti vremena koje danas borbu značio Polažući ustai§ku prisegu, Vi
ostajete ustaše sve do smrti… . .. Kao najsvetiji primjer održanja zakletve prema Poglavniku i domovini u cijeloj povijesti novih vremena spominjat će se ustrajnost i spremnost onih prvih prokušanih boraca i junaka, koji su nam sa Lipara i Janka Puste donijeli divne primjere čvrstoće i nepokolebivosti …
Polažući ustašku prisegu ponosni budite, jer time postajete članovi velike ustaške porodice, postajete suradnici, suborci i subraća našeg velikog Poglavnika,braća onih ustaša koji su spasili čast hrvatskog roda i imena, i koji su puškom, bombom i bodežom stigli tamo gdje im se neprijatelji naši nikada ni nadali nijesu!«
Dalje pasus iz govora oca Fra. Filipovića:
»Braćo ustaše! …. Mi znamo iz života da kad dajemo riječ da tu riječ moramo ispuniti, a osobito ako nas ta riječju dana obećanja vežu s odgovornošću. Ako riječ dajemo državnom poglavaru našem dičnom Poglavniku i našoj miloj NDH, onda moramo znati što nas zbog nepokoravanja čeka i ima da snađe … «
Zakletva se obavlja po ritualu propisanom u »Propisniku ustaše« § 29, čl. 8, koji glasi: »Prisega se polaže pred raspelom, odnosno Kuranom i dvjema svijećama ispred kojih leže bodež, bomba i samokres.«
Što su radili vojni dušobrižnici, znao je optuženi Stepinac što i sam u istrazi priznaje izjavivši da je primao referate od Vučetića i Cecelje. Karakterističan je iskaz vojnog duhovnika I. zbornog područja ustaškog pukovnika Vukelić Josipa, koji je dao pred istražnim vlastima 2l. VIII. 1945. g. u kojem među ostalim kaže:
»Poznato mi je da su ustaše činili razna bezakonja popalivši mnoga sela same Banije, a poznato mi je da su i ubijali, a njihovi saveznici na frontu bili su domobrani. Sjećam se da su dana 23. II. 1945. g. u selima Banije oko 400 domobrana popalili mnogo kuća i ubili mnogo naroda. Ovi domobrani su izašli iz Petrinje. Svoj glas nisam digao protiv toga klanja i paljenja, jer nisu digli niti drugi kao ni Stepinac … Toga dana išao sam lično sa domobranima u ratni pohod (akciju) kako mi je to bila dužnost.«
Evo to je fizionomija ustaškog vojnog vikara optuženog Stepinca, koji, iako nije formalno član ustaške organizacije, bdije nad ustaškom državom i njenim vojnim bandama.
U vezi s krivnjom optuženog Stepinca treba imati na umu da on ima rukovodeću funkciju kao predsjednik biskupskih konferencija među biskupima i da je svoju samovolju nametao visokome kleru vukući ga za sobom od Pavelićevih banketa do potpisivanja raznih poslanica, koje su pored sakralnog ruha bile običan ustaški fašistički pamflet. Optuženi voli tvrditi da je iznad politike, da sve stvari gleda sa stanovišta crkve i njene nadzemaljske misije, da je još 1935. g. zabranio svećenicima bavljenje politikom itd., što nije ništa drugo nego pokušaj da danas umjetnom maglom sakrije svoja zlodjela, da nametne diskusiju o progonu crkve i tako izbjegne od odgovornosti pred narodnim sudom za konkretna krivična djela. On voli govoriti o vječnosti crkve i to baš tada i ondje kada sav svoj autoritet najvišeg crkvenog dostojanstvenika zalaže za vječnost »NDH«, za branjenje ratnih zločinaca i za drske i blatne napade na junake i junakinje iz oslobodilačkog rata, narodne vlasti i sudove.
On crkvenu organizaciju u njenom ogromnom dijelu stalno od prvog dana okupacije do oslobođenja naše zemlje vodi protiv naroda i njegove borbe. Kada se kvislinške Pavelićeve bande raspadaju pod udarcima naše Armije, kada se raspada Mačekova HSS, kada se oslobađa naša zemlja, u njoj ostaje optuženi Stepinac s mnogim svećenicima-ustašama i njima sklonima s otvorenim neprijateljskim stavom i nastojanjima da čitavu crkvu, sve svećenike uvuče u borbu protiv naroda i njegove nove države.
Poslije zavjereničkih dogovora Pavelića, Mačeka i optuženog Stepinca pred oslobođenje naše zemlje o preuzimanju vlasti po optuženom do ponovne okupacije naše zemlje i povratka Mačeka i Pavelića, »što će naskoro uslijediti«, optuženi Stepinac u zemlji ostaje centralna kvislinška figura oko koga se kupe i prema kojoj okreću svoje poglede svi narodni neprijatelji počevši od švercera i crnoburzijanaca, ustaških žena i udovica, pa do križarskih razbojnika u šumi.
Optuženi Stepinac je obnevidio od mržnje prema narodu, njegovoj vlasti i državi FNRJ i od toga ne vidi ogromnu snagu naroda i naše republike. Međutim, toliko je obnevidio od ljubavi prema ustaškim zločincima i križarskim razbojnicima, da na upite je li znao što se događalo u Jasenovcu i što su »križari«, odgovara da ništa ne zna, jer nije lično vidio, a informacije iz druge ruke, da su nesigurne.
Informacije iz druge ruke, a to je istina i stvarnost, za njega ništa ne znače, dok su ustaške laži i podaci sakupljeni od ustaša i špijuna o stanju u logorima, presudama narodnih sudova u ljeto i jesen 1945. g. te slični podaci o izborima za Ustavotvornu Skupštinu za njega iz autentičnih izvora i tim podacima opskrbljuje naše neprijatelje u inozemstvu za njihove »vijesti« iz Jugoslavije.
On u svojoj zaslijepljenosti ne videći poraz fašizma u svijetu, snagu i pobjedu naše demokracije, vjeruje u povratak i obnovu NDH, i to brzi povratak i brzu intervenciju nekih stranih imperijalista, pa je zato toliko drzak, neoprezan, dapače i otvoren uprkos tome što malo govori. Nijednu on biskupsku konferenciju u »NDH« ne održava bez dogovora s ustašama, nijedna poslanica ne izlazi bez dogovora, cenzure, a neke i bez narudžbe Pavelića. Dakle vidi se najuža saradnja u koju gura optuženi Stepinac i visoki kler i čitavu crkvu, iako pri tom vrlo dobro zna da »NDH« de iure od Vatikana nije priznata, da papa ne će da primi Pavelića kao suverena, već kao privatnu osobu i da se razni crkveni poslanici u Rimu tuže kako ih se u Vatikanu stalno ponižava. Te poslanike u Vatikanu kore kao predstavnike onih koji u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, čine nečuvena zvjerstva, a optuženi Stepinac je upravo onaj koji hvali i pravda ustaše pred papom. Na njegova zalaganja daje papa priznanje Paveliću i ustašama izrazima »antemurale christianitatis« i »zid na Drini«.
Optuženi Stepinac naročito voli isticati kako je on za sređivanje odnosa između crkve i države, za iskrene pregovore itd.. Tu je optuženi zločinački neiskren, jer on traži državu tipa NDH, traži da se ratni zločinci ne kazne, on ne će narodne sudove, on ne će narodne vlasti, on ne će bolji život radnika i seljaka. On priča kako je narod za njega. Da vidimo gdje i kad je to bilo. Odmah pada napamet poznata bistrička procesija u kojoj je šaka ustaških bandita i fašističkih provokatora provocirala miran narod poklicima Paveliću, ustašama i slično.
Optuženi Stepinac to smatra podrškom naroda i na svršetku te procesije umjesto da se ogradi i raskrinka pokušaj ustaških razbojnika da vjersku manifestaciju zablate, on drži govor u kojem napada narodnu vlast i time ne samo da odobrava ispade provokatora, već njih i njima sklone podstrekava na dalje protunarodno djelovanje. Ta je »procesija« i stav Stepinčev bio jasan putokaz ustašama svećenicima i svima fašizmu sklonim ljudima, što im treba raditi.
Mnogi svećenici su ovako direktno gurnuti u zločine protiv naroda te zbog tih zločina izvedeni pred sudove, gdje su priznali svoje zločine i gdje im je krivnja dokazana.
Da se optuženi Stepinac kao nadbiskup i najodgovorniji crkveni funkcioner zaista brinuo za čistoću crkve i za obranu poziva svećenika sam bi i narodnim vlastima najenergičnije branio crkvu i čistio svećeničke redove od zločinaca. Što, međutim, radi optuženi Stepinac? On se uprkos istini i dokazima baca na narodnu vlast i sudove, da bez razloga sude i progone svećenike, on u progonu zločinaca vidi progon crkve, svećenika, časnih sestara idt. On u ukidanju nekih konfesijskih škola vidi napad na vjeru i slobodu, iako su te škole bili odgojni zavodi fašista. Jednom riječju, njemu sloboda crkve, vjere, vjeronauka itd. znači slobodno činiti zločine protiv naroda, slobodno kočiti narod u njegovu napretku, a sve pod vjerskim parolama blateći time i samu vjeru.
Njemu dolazi Lisak, i on ga prima, prima pisma Moškova, prima »zavjet« ustaša-intelektualaca iz Austrije na borbu do kraja, prima razna pisma i poruke križara iz šume, preko špijunke Lele Sopijanec konspirira sa Trstom, nalaže svom tajniku, optuženom Šaliću, da provjeri pouzdanost optuženog Gulina, delegata Moškova, nalaže mu da primi optuženog Lisaka i da mu isporuči njegov odgovor, a optuženom Šimečkom daje direktivu preko župnika Kolesarića da se ne vraća u Zagreb, kada se ovaj skriva ispred narodne vlasti zbog svoje terorističke križarske djelatnosti itd. i time direktno učestvuje u stvaranju i radu terorističke organizacije koja udara svoj štab u nadbiskupskom dvoru.
On zna za blagoslov križarske zastave, shvaća značenje tog akta i ništa drugo ne čini već upozorava optuženog Šarića i Šimečkog na opreznost. Nije to više nadbiskup, već najodgovorniji teroristički konspirator.
Sve ovo naprijed navedeno vide, čuju i znadu ustaše-svećenici, vide to svi svećenici, vidi to sav narod i tko nema vjere u pobjedu dobra nad zlim, u pravednost i snagu narodne stvari, svaki onaj koji je stran i nema vjere u svoj narod i volje da s njim ide, pada pod kobni utjecaj optuženog Stepinca. Odmetnici u šumama, ustaški emigranti u inozemstvu dobili su takvim stavom i djelovanjem optuženog Stepinca nade i podstrek ne da se kane svog starog puta, već, naprotiv, da idu dokraja.
Uz ovo svi dobro znaju da je optuženi Šalić tajnik nadbiskupa i jasno je da one križarske veze iz čitave zemlje koje idu preko Šali ća, jasno govore da su svi oni koji to znaju, morali biti uvjereni da to ne može optuženi Šarić raditi bez izričitog ili prećutnog pristanka i podstreka optuzenog Stepinca.
»Pastirsko pismo« iz godine 1945. svećenici šalju u šumu »križarima«, i time jasno određuju njegovu namjenu i karakter. Ako se pažljivo analizira odgovor optuženog Stepinca u istrazi, gdje on kaže da snosi odgovornost, ako je kojeg svećenika sablaznilo »pastirsko pismo«, te ako je Šalić prebacivao ustaše u šumu, da svatko odgovara za sebe, a episkopat (Stepinac u stvari) ostaje kod svoga, dolazi se na temelju činjenica iz ovog procesa do slijedećeg zaključka: Iako je »pastirsko pismo« sablažnjavalo ljude tj. podstrekavalo ih na križarsko-terorističku djelatnost, iako su optuženi Šalić i drugi ustaše-svećenici i njima slični organizirali, pomagali i podržavali teroriste, to se optuženog Stepinca ne tiče. On će uporno i dalje po svojoj savjesti – na koju se često poziva – i dalje tvrditi, da se takovi svećenici bez ikakvog razloga, na pravdi boga, progone, da je to progon crkve i vjere, a ne progon zločinaca. Dapače, on će i dalje drsko tvrditi da on svemu tome nije ništa kriv.
Optuženi je onaj osnovni podstrekač koji u jesen 1945. g. s »pastirskim pismom« najavljuje svima da je on centar oko kojeg treba da se kupe svi narodni neprijatelji.
U to vrijeme oformljuje se i Šalićeva centralna grupa za koju se vežu na ovaj ili onaj način druge grupice križara u čitavoj zemlji. Dolazi Lisak, Moškov, prebacuju se pojedinci i grupice ustaša iz inozemstva, niču terorističke križarske organizacije na čelu s ustašama-svećenicima kao npr. u Sl. Brodu pod vodstvom župnika Brajković Slavka, Kristek Vendelina i Haubrih Josipa, svećenika, u Varaždinu s kapelanom Gazivoda Dragutinom, redovnikom Lukša Josipom i fra Kolenko Ivanom, u Klanjcu s gvardijanom Bastom, u Osijeku sa svećenicima Đerkeš Gilbertom i . Posavec Kerubinom, u Dalmaciji s don Ramljak Metodom i fra Gavrom Bedricom, u Karlovcu sa svećenikom Ivanom Sudićem, u Sinju sa svećenikom Džakula Matom i fra Medvid Bernardinom, u Bjelovaru sa svećenikom Sukner Josipom; u Kninu s fra Samardžija Ivanom, u Sarajevu s fra Čondrić Ivanom i u Tuzli s fra Josić Ljudevitom.
Uza sve to optuženi Stepinac u istrazi kaže da mu je savjest mirna i da svaki svećenik treba odgovarati sam za sebe. Gluh je na izjave tih svećenika, na njihovo više ili manje iskreno kajanje pred narodnim sudom da ih je baš njegovo držanje i rad, njegovo »pastirsko pismo« njegovo najavljivanje skore promjene itd., navelo na saradnju s »križarima« i na zločine protiv naroda.
Treba istaći ovdje da je bapšenjem Lisaka, Šalića i njihove grupe, razbijanjem centra, vidno splasnula propaganda, aktivnost i razmah ustaško-križarskih grupica u čitavoj zemlji te njihova povezanost sa svećenicima.
Optuženom Stepincu vrlo dobro je poznato da je bilo u »NDH« oko 150 tzv. vojnih dušobrižnika od ustaša naročito probranih, da je bilo preko 30 svećenika dosada utvrđenih špijuna Gestapoa, UNS-a itd., na desetke ustaških raznih funkcionera, na desetke tokom 1945. g. organizatora »križara itd. i uprkos tome optuženi Stepinac u svojoj poslanici iz marta 1945. g. kaže da su to oni »nevini hrvatski katolički svećenici od kojih je veliki broj živio upravo svetim životom«.
Na istom mjestu kaže optuženi Stepinac za ovakove zločince da su suđeni protupravnim osudama »osnovanim na fiktivnim krivicama«.
Kada danas u istrazi optuženi Stepinac kaže da će bog suditi Paveliću, Didi Kvaterniku, Luburiću i ostalim krvolocima, ne znači to ništa drugo nego još i danas prikrivati njihove zločine i »NDH«, koju je on tako zdušno pomagao.
To je pokušaj osporiti narodnom sudu da sudi krivcima za rat, osporiti našem narodu da radi ono što rade svi slobodoljubivi narodi izvodeći fašističke krivce za rat i kvislinge pred sudove.
Optuženi u istrazi kaže da ni jedan sud u drugoj zemlji ne bi mogao suditi njega i svećenike ni po međunarodnom ni po božjem i naravnom pravu. Međutim optuženi Stepinac treba prije odgovoriti u kojoj je drugoj zemlji bilo toliko svećenika ratnih zločinaca kao kod nas i čijom krivnjom? Dalje optuženi Stepinac je zaboravio na »odluke« velikih saveznika o kažnjavanju ratnih zločinaca. I, konačno, da je naš narod u ovom ratu pobjednik, da je stvorio svoju vlast i državu, da je naša država priznata od Saveznika i Vatikana, da je naš narod bez obzira što se drugdje radi odlučan i ima pravo da izvede pred narodni sud sve one koji moraju položiti računa o svom radu i kazati što su radili dok je narod nadčovječanskim naporima vodio borbu protiv njemačkih i talijanskih fašističkih imperijalista i kovao svoju sudbinu.
Da bi sakrio svoja krivična djela i prebacio krivnju na drugoga, optuženi Stepinac, klevetnički se nabacujući na našu državu i narodnu vlast, tvrdi da se radi o sporu crkve i države, o ideološkoj i principijelnoj borbi u kojoj on ne odstupa od kanonskih i religijskih načela. Međutim iz ove dokumentirane optužbe kao i iz izjava mnogih ustaša-svećenika pred sudom, a naročito optuženog provincijala dr. Martinčića, vidi se da njihova krivična djela kao i optuženog Stepinca nemaju ništa zajedničkog s obranom kanonskih, religijskih i crkvenih dogma, već da su to krivična djela protiv naroda, njegove političke, lične i imovinske slobode, za koja sude narodni sudovi građanima naše Republike.
Dakle ne radi se ovdje o progonu katoličke crkve, njenih svećenika i vjernika, već o krivičnom progonu protiv optuženog Stepinca, koji je kao izdajnik našeg naroda pomagao okupatora, s Pavelićem i ustašama najuže surađivao protiv Narodno-oslobodilačke borbe, gurajući naše narode u građanski rat i bratoubilačku borbu, a nakon oslobođenja učestvovao, podstrekavao, pomagao, sokolio , podržavao raspršene ustaške ostatke, koji su kao »križari« do svog istrebljenja učinili mnogo zločina. Zbog svega toga čitav naš narod, koji hoće mir, rad, napredak i slobodu u svojoj zemlji, traži da se optuženi Stepinac s ostalim optuženima po zasluzi kazni.
Smrt fašizmu -Sloboda narodu!
JAVNI TUŽILAC
NARODNE REPUBLIKE HRVATSKE
Jakov Blažević
|(nastavak…) Preslušavanje opt. Stepinca Opt. Stepinac na križarskoj proslavi »Te Deum« za Pavelića . Opt. Stepinac prisustvuje priredbama ustaša Masovno prekrštavanje Srba . . ~ . »Prekrštavanju« prisustvuju naoružani ustaše Step5.nac traži od Pavelića »srpski samostan« »Na korist i blagodat NDH … « Vojni vikar Pavelića Zločini svećenika ustaša . . Stepinac daje pomoć Nijemcima i ustašama Ustaša Ivo Bogdan sastavlja biskupsku poslanicu euvanje ustaške arhive u nadb:skupskom dvoru Stepinac je znao da dolazi Lisak “ Stepinac se ne sjeća, opt. Salić se sigurno sjeća Opt. Stepinac bio je za kolektivnu odmazdu Ustaška okružnica protiv Židova službeno se čita po crkvama Izvještaj papi u Rim Agent GESTAPO-a PIO Stepincu je »bo>žji čovjeik« Vez.e s Kvaternikom . . , . Gulin u nadbiskupskom dvoru Laži u pastirskom pismu Stepinac zamjenik Pavelića Biskupska poslanica djelo je ustaša||str. 219 233 236 240 242 251 264 264 266 275 277 281 284 287 290 294 296 298 324 332 ‘334 338 343 354|

Question: when was stepinac accused of war crimes

The accusation was filed on September 23, 1946.

According to the accusation, Stepinac was accused by five points that charged him for (1) political cooperation with the occupant and the Kvislinic authorities in the Utah, for (2) support for the forced "crute" of the Serbian population to the Catholic faith, for (3) organization of a military vicariate within the Utah army he was headed, and whose members committed war crimes, for (4) attempt to ruin the newly established order immediately after the end of the war and for (5) encouragement and support of the armed rebellion in the resurrection.

Question: how many points were there in stepinac's accusation

how many points were there in stepinac's accusation

Question: what did stepinac commit in utah

Question: who was accused of war crimes in utah

Question: how many points was stepinac accused of

Question: what was stepinac accused of in 1946

encouragement and support of the armed rebellion in the resurrection

zločine , za ( 4 ) pokušaj rušenja novouspostavljenog poretka odmah po završetku rata kao i za ( 5 ) poticanje i potpomaganje oružane pobune u poraću

encouragement and support of the armed rebellion in the resurrection

Question: what religion did stepinac belong to

The accusation was filed on September 23 , 1946 .

According to the accusation , Stepinac was accused by five points that charged him for ( 1 ) political cooperation with the occupant and the Kvislinic authorities in the Utah , for ( 2 ) support for the forced " crute " of the Serbian population to the Catholic faith , for ( 3 ) organization of a military vicariate within the Utah army he was headed , and whose members committed war crimes , for ( 4 ) attempt to ruin the newly established order immediately after the end of the war and for ( 5 ) encouragement and support of the armed rebellion in the resurrection .

Optužnica je podignuta 23. rujna 1946. Prema optužnici Stepinac je bio optužen po pet točaka koja ga je teretila za (1) političku suradnju s okupatorom i kvislinškim vlastima ustašama, za (2) podršku prisilnom "prekrštavanju" srpskog stanovništva na katoličku vjeru, za (3) organizaciju vojnog vikarijata u sklopu ustaške vojske kojem je bio na čelu, a čiji su pripadnici činili ratne zločine, za (4) pokušaj rušenja novouspostavljenog poretka odmah po završetku rata kao i za (5) poticanje i potpomaganje oružane pobune u poraću.

Prema optužnici Stepinac je bio optužen po pet točaka koja ga je teretila za (1) političku suradnju s okupatorom i kvislinškim vlastima ustašama, za (2) podršku prisilnom "prekrštavanju" srpskog stanovništva na katoličku vjeru, za (3) organizaciju vojnog vikarijata u sklopu ustaške vojske kojem je bio na čelu, a čiji su pripadnici činili ratne zločine, za (4) pokušaj rušenja novouspostavljenog poretka odmah po završetku rata kao i za (5) poticanje i potpomaganje oružane pobune u poraću.

The accusation was filed on September 23, 1946. According to the accusation, Stepinac was accused by five points that charged him for (1) political cooperation with the occupant and the Kvislinic authorities in the Utah, for (2) support for the forced "crute" of the Serbian population to the Catholic faith, for (3) organization of a military vicariate within the Utah army he was headed, and whose members committed war crimes, for (4) attempt to ruin the newly established order immediately after the end of the war and for (5) encouragement and support of the armed rebellion in the resurrection.

The accusation was filed on September 23, 1946.

According to the accusation, Stepinac was accused by five points that charged him for (1) political cooperation with the occupant and the Kvislinic authorities in the Utah, for (2) support for the forced "crute" of the Serbian population to the Catholic faith, for (3) organization of a military vicariate within the Utah army he was headed, and whose members committed war crimes, for (4) attempt to ruin the newly established order immediately after the end of the war and for (5) encouragement and support of the armed rebellion in the resurrection.

The main proceedings began on 30 September, and the judgment was made on 11 October 1946 after only nine days of trial and only confirmed the allegations of the charges.

11.10.1946
Zagrebački nadbiskup Alojzije Stepinac osuđen je 1946. na 16 godina robije zbog suradnje s ustaškim režimom. Prebačen je u zatvor Lepoglavu gdje je smješten je u posebno krilo za naročite zatvorenike, koji su bili potpuno odijeljeni od ostalih. Susjedna ćelija pretvorena je u kapelicu, gdje se svaki dan služio misu. Iz zatvora je uvjetno pušten nakon pet godina i prebačen u rodni Krašić
Nećak kardinala Alojzija Stepinca Županijskom je sudu u Zagrebu u petak 15. srpnja 2016. podnio zahtjev za reviziju presude kojom je sud 1946. njegova ujaka osudio na šesnaest godina zatvora. Županijski sud odmah je predmet dodijelio sucu Ivanu Turudiću, a ovaj u ponedjeljak, ročište zakazao za četiri dana, pa već u petak, 22. srpnja, poništio presudu i proglasio kardinala nevinim.
Jasno je da se radilo o političkoj presudi s obzriom da je nemoguće da je sudac Turudić razmotrio sasvim konkretnu presudu koju donosimo u nastavku. U njoj se Stepinac između ostalog osuđuje i zbog pomaganja terorističkoj fašističkoj skupini Eriha Lisaka, zbog čega bi i danas u svakoj zemlji bio osuđen na puno težu kaznu. Erih Lisak je bio Pavelićev najbliži suradnik, ravnatelj Glavnog ravnateljstva za javni red i sigurnost, jedna od najodgovornijih osoba za teror, ubijanja i deportacijeu tzv. NDH. On se vratio iz Austrije 15. rujna 1945. te je došao u Zagreb, na Kaptol, gdje se susreće sa Stepincem kako bi pomogao organizaciju križarskih skupina i podigao ustanak protiv narodnih vlasti.
Tisuću stranica, zajedno s prilozima i dokaznom građom, ima optužnica Javnog tužilaštva Narodne Republike Hrvatske iz rujna 1946., gotovo tri stotine stranica ima dokumentacija koju je sudu tada predala obrana kardinala Stepinca, pune dvije tisuće stranica broje stenografski zapisnici suđenja, a još pet stotina stranica dokumentacija toga procesa iz arhive Odvjetničke pisarnice dr. Ive Politea, zajedno s presudom i obrazloženjem to je gotovo četiri hiljade gusto kucanih stranica, koje je sudac Turudić u montiramo političkom procesu revizije presude proglasio ništavnim.
Donosimo tekst presude:
U IME NARODA
Vrhovni sud narodne Republike Hrvatske u zagrebu, u vijeću sastavljenom od suca Vrhovnog suda dr. Vimpulšek Žarko, kao predsjednika vijeća, sudaca vrhovnog suda N.R. Hrvatske Poldrugač Ivana i dr. Carineo Ante, kao članova vijeća, te tajnika Vrhovnog suda dr.Petrović Ante, kao zapisničara, u krivičnom predmetu protiv dr.Stepinac Alojzija i družine. Radi krivičnih djela iz Zakona o kriv. Djelima protiv naroda i države, nakon glavne rasprave provedene uz sudjelovanje Javnog tužioca N.R. Hrvatske jakova Blaževića, svih optuženih i njihovih branitelja, dana 11. listopada 1946. donio je i proglasio slijedeću:
PRESUDU!
Optuženi Stepinac dr. Alojzije, rođen 8. svibnja 1898. u Krašiću od oca pokojnog josipa i majke Barbare rođene Penić. Hrvat, državljanin FNRJ, nadbiskup zagrebački i predsjednik biskupske konferencije, sada u zatvoru.
Jakov Blažević čita presudu Alojziju Stepincu
KRIV JE:
1. Što je već 12. travnja 1941. godine, dok su se još vodile borbe sa njemačkim i talijanskim okupatorskim trupama posjetio u svojstvu hrvatskog metropolite „vojskovođu“ Slavka Kvaternika i čestitao mu uspostavu tzv. NDH, 16. travnja 1941.god. izvršio je službenu posjetu krvniku Paveliću, i prvih dana okupacije priredio je u nadbiskupskom dvoru večeru ustaškim emigrantima i zajedno se s njima slikao.
28. travnja 1941.god. izdao kleru zagrebačke nadbiskupije službenu okružnicu u kojoj poziva svećenstvo da surađuje i vjernike potstiče na saradnju sa tzv. NDH, a 26. lipnja 1941.g. kao predsjednik biskupskih konferencija, nakon održane biskupske konferencije, na kojoj je zauzet stav saradnje sa ustaškim vlastima, predveo katolički episkopat u audijenciju Paveliću i tom prilikom ovoga fašističkog agenta pozdravio kao državnog poglavara tzv. NDH, i obećao mu iskrenu i lojalnu saradnju. Sljedeći njegov poziv, stotinu svećenika najaktivnije je stupilo u suradnju sa neprijateljem koja je svršavala izdajom domovine i mnogim ratnim zločinima, te čak pristupanjem svećenika u neprijateljsku obavještajnu službu. Tim stavom učvrstio je dotadašnje ustaše-svećenike u njihovoj izdaji. A podstrekavao je i mnoge druge prema narodu neprijateljski raspoložene svećenike, da predvode u razoružavanju jugoslavenske vojske, preuzimanju i organiziranju ustaške vlasti, organiziranju ustaških povjereništava, tabora, logora, stožere itd…., Sto je kao predsjednik biskupskih konferencija. Upravljajući organizacijama „Katoličke akcije“ imajući vrhovni nadzor nad pisanjem cjelokupne katoličke štampe, sve te organizacije kao i cijelu katoličku štampu aktivizirao je na pomaganje okupacije, Pavelića i tzv. NDH.
Ta štampa je potpuno ustaška, fašistička, prikrivena crkvenim i vjerskim ruhom, širila klevete i laži protiv narodno oslobodilačkog pokreta,raspirivala vjersku, nacionalnu i rasnu mržnju, sve u korist okupacije, a protiv Narodnooslobodilačke borbe. Sve organiziranije iz sastava „Katoličke akcije“ slijedeći poziv Stepinca, naročito organizacije „Velikog križarskog bratstva“ „Velikog križarskog sestrinstva“ i „Domagoj“ sarađivale su sa ustašama i postale stup i srčika ustaštva, tako da su članovi ovih organizacija učestvovali u razoružavanju jugoslavenske vojske, u uspostavljanju ustaške vlasti, mnogi od njih postali funkcioneri u ustaškim logorima, povjereništvima, taborima i stožerima.
Iz njihovih redova regrutirala se masa oficira za Pavelićevu vojsku, a najveći dio pripadnika križarskih organizacija otišao je dobrovoljno u ustaške i domobranske vojne jedinice, dok sam predsjednik „Velikog križarskog bratstva“ dr. Felix Niedzelski, postaje ustaški „podžupan“ i „upravni zapovjednik Ustaške mladeži“ i te organizacije dale su kadar intelektualaca za ustaški teroristički aparat. Nadalje, dr. Stepinca, se tereti što je tradicionalne vjerske svečanosti zloupotrebljavao i pretvarao u političke manifestacije za krvnika Pavelića i njegove ustaške bande, pa je tako u svojoj propovijedi na Bistričkom proštenju godine 1942. rekao: „Molimo se i za one koji su napustili domovinu i sada bi iz tuđine htjeli davati savjete katoličkoj crkvi, za koga smije, a za koga ne smije da se moli. Mi znamo da je naša apostolska dužnost opominjati vjernike d se mole za sve ljude, posebno za one koji su na vlasti, a napose za državne poglavare“ a u svojoj propovijedi u Mariji Bistrici godine 1944., kada je već svakome bilo jasno da su ustaški koljači agentura Gestapo-a, i da je kvislinška tvorevina NDH na izdisaju u cilju podržavanja ustaštva, poistovjetovao ustaše sa Hrvatskim narodom, a službu okupatoru sa obranom državne samostalnosti, i rekao: „Smatra li možda ratujuća strana dok ovakvim strahotama pogađa našu zemlju što Hrvatski narod svom snagom svoga bića stoljećima teži za slobodom i brani danas svoju državnu samostalnost uz nečuvene žrtve. Nadalje, što je počevši od 1941., pa sve do oslobođenja svakog 10. travnja služio svečane mise slaveći kvislinšku tvorevinu NDH, a crkvene blagdane Sv. Antuna pretvarao u političke manifestacije za zločinca Pavelića.
Svojim okružnicama naređivao je kleru na području svoje nadbiskupije, da tih dana služe svete mise za Pavelića i kvislinšku tvorevinu NDH. Također ga se tereti što je prigodom otvaranja ustaškog „Sabora“ 23. veljače 1942. sudjelovao sa kanonicima prvostolnog kaptola zagrebačkoga, te svjetovnim i redovničkim klerom i na ulazu u crkvu Sv. Marka, dočekao Pavelića i članove ustaškog sabora pozdravnim govorom koji je prenijela sva ustaška i katolička štampa. Nadalje, što je u svim mogućim oblicima u toku rata i neprijateljske okupacije izražavao svoju solidarnost s Njemačkim i Italijanskim okupatorima na način da je učestvovao u brojnim službenim priredbama, proslavama čestitanjima koje su u zagrebu priređivali predstavnici njemačke i talijanske okupacione vlasti. Tako je npr. prisustvovao otvaranju sveučilišnog tjedna za Njemačke i Hrvatske vojnike u prisutnosti ustaške vlade i njemačkih generala, na otvaranju Zagrebačkog zbora sa njemačkim, Italijanskim i ustaškim funkcionerima, na proslavi dana fašističkog pohoda na Rim itd…
2. Što su pod rukovodstvom odbora trojice kojemu je on bio na čelu, vršena prisilna predvođenja Srba na katoličku vjeru.
Pokrštavanje Srba u selu Obradovci, Nova Gradiška
3. Što je početkom godine 1942. imenovan po Vatikanu i primio službu vojnog vikara pavelićevih ustaša i domobrana i postavio za svoje zamjenike poznate ustaške svećenike Stipu Vučetića i Vilima Cecelju, pa je tako postao i službeno najviši vojni svećenik pavelićeve vojske, kome su bili podređeni svi vojni svećenici, koji su u sastavu ustaških i domobranskih formacija podstrekavali na na vršenje zločina, a i sami vršili zločine nad narodom i vršili propagandu za Ustaštvo. Nadalje, što je nadbiskupski duhovni stol kome je on predsjednikom, odobrio 10.02.1942. pod brojem 904, molitvenik „Hrvatski vojnik“ kojega je sastavio ustaški potpukovnik Vilim Cecelja, a u kojem vojnicima stavlja kao vjersku dužnost službu okupatoru i odanost Paveliću, te veliča poznate ustaške zločince, kao Juru Francetića i druge.
4. Što je 18.12.1941. božićnom porukom zagrebačkog nadbiskupa hrvatskim radnicima i radnicama u Njemačkoj pozivao ih na rad, jer da je to njihova vjerska i patriotska dužnost. Nadalje, što je u vrijeme akcije za skupljanje pomoći ustaškim legionarima na istočnom frontu dao prilog u cigaretama, krunicama, medaljicama i časopisima, podižući time moral u Ustaškim bandama u borbi protiv bratskog Sovjetskog saveza. Također, što je 1944. i 1945. pred slom Hitlerovske njemačke i njezinih satelita usko se povezao sa Pavelićem i Mačekom, a koji su dalje bili povezani sa izdajicama srpskog i slovenskog naroda Mihajlovićem, Rupnikom i Rožmanom, i vodio s njima pregovore, radeći na jedinstvenom povezivanju svih neprijatelja naroda, nudeći i tražeći oružanu intervenciju izvana i okupaciju naše zemlje po nekim stranim imperijalistima, a sa ciljem, da kao ništavna izdajnička manjina produženjem okupacije spase kvinslišku tvorevinu NDH, ili u bilo kojem drugom obliku održe protunarodnu vlast i spriječe pobjedu naših naroda, pa je tako u tom nastojanju u svom govoru održanom 7. srpnja 1944. članovim „Domagoja“ rekao slijedeće: „Hrvatska danas proživljuje teške časove, a moguće da proživi još i gore. No, moramo biti uvijek optimisti i sa pouzdanjem vjerovati da će Hrvatska ostati i da nju nitko ne može uništiti. Hrvatski narod krvari za svoju državu i on će svoju državu uščuvati i spasiti. Svi pokreti protiv Hrvatskog naroda i Hrvatske samostalnosti ne smiju nikoga obeshrabriti, već svatko mora još čvršće pristupiti obrani i izgradnji države“ a u svom govoru održanom sveučilištarcima 18. ožujka 1945. ustao je otvoreno protiv mira i nastavio harangu za daljnje prolijevanje krvi, klevetajući narodnu vlast i pravosuđe, ovim riječima: „Znači li mir možda da jedan društveni sloj ognjem i mačem prigrabi vlast u ruke, a drugim staležima ostaje jedino pravo polagano umirati, makar su u ogromnoj većini, znači li možda mir to da se mogu nesmetano ubijati intelektualci, svećenici, ljudi protivnoga političkog naziranja, i da se za ta umorstva nikada i nikome ne polažu računi, znači li mir to, da se može nesmetano onemogućavati djelovanje crkve i te mjere opravdavati izgovorom, da se crkva nema pačati u političke stvari“. Nadalje, što je u drugoj polovici ožujka 1945. godine kad je ustaška „vlada“ bila na izdisaju, na zahtjev predsjednika te „vlade“ Mandića. A po naređenju Pavelića, i nakon što mu je bio stavljen na raspolaganje kredit od 100 milijuna kuna, organizirao biskupsku konferenciju sa zadatkom, da se katolički episkopat zauzme za spašavanje ustaških ratnih zločinaca, od pravednog narodnog suda, a za bolje organiziranje te konferencije, ustaška vlada dala mu je na raspolaganje poznate zločince, generala Rupčića i najzloglasnijeg krvnika Juricu Rukavinu, koji su imali zadaću dovesti biskupe na konferenciju. U tu svrhu predsjednik ustaške vlade Mandić, po naređenju Pavelića, dao je šefu ustaške propagande Ivi Bogdanu zadatak da sačini nacrt biskupske poslanice, što je ovaj učinio i nacrt predao biskupu Janku Šimraku, koji ju je redigirao, a poslanica je stvarno i preuzela političke sugestije Pavelića, odnosno Ive Bogdana i zaodjela ih samo mislima sakralnog karaktera. Tako redigiranu poslanicu biskup Janko Šimrak predao je Paveliću koji ju je odobrio i naredio da se štampa. U poslanici se među ostalim kaže: „Pojavili su se lažni svjedoci koji nas optužuju da su hrvatski katolički crkveni poglavari zajedno sa svojim svećenstvom i najboljim svojim vjernicima krivi sadašnjem krvavom obračunu u Hrvatskoj domovini. Dalje: „Svoj poziv šaljemo i onima koji su u posljednje vrijeme počeli sa sustavnom promidžbom razdraživati neodgovorne i zlu sklone pojedince i skupine pod izlikom suđenja ratnim zločincima, da smaknu što veći broj Hrvata, osobito svećenika i intelektualaca, dobrih katolika, lišavajući ih ne samo života nego i njihova dobra glasa. U izuzetnom slučaju ako se koji zalutali svećenik ogriješio o prava svog bližnjega, mi se nismo žacali udariti ga crkvenim kaznama, dapače i udaljenjem iz svećeničkog ili redovničkog staleža, ali danas moramo najodlučnije prosvjedovati pred Bogom i svjetskom javnošću protiv sustavnog ubijanja i mučenja nevinih hrvatskih katoličkih svećenika i vjernika od kojih je veliko broj živio upravo svetim životom, a mrzitelji katoličke crkve oduzeli su im život protupravnim osudama,osnovanim na fiktivnim krivicama. Povijest svjedoči da hrvatski narod kroz cijelu svoju 1300 godišnju povijest nije nikada prestao plebiscitarno naglašavati da se ne odriče svoga prava na slobodu i nezavisnost, koju on od srca želi i svakom drugom narodu. A kad je u drugom svjetskom ratu ta misao još jače naglašena i oživotvorena u vlastitoj državi, hrvatski su katolički biskupi poštivali volju Hrvatskog naroda. Nitko prema tome nema pravo optuživati bilo kojeg građanina Hrvatske države, pa ni hrvatske biskupske konferencije zato što poštivaju tu neotstupnu volju Hrvatskog naroda kada on na to ima pravo i po Božjim i po ljudskim zakonima“. Nadalje, nadbiskupa se tereti, što je pred slom tzv. NDH u namjeri skrivanja, a u dogovoru s pavelićem, pohranio u nadbiskupskom dvoru u zagrebu arhivu „Ministarstva vanjskih poslova tzv. NDH“ i „Županstva pri Poglavniku“ i sakrio gramofonske ploče sa govorima Pavelića,koje je ovaj držao u emigraciji u italiji i hrvatskoj. Što je prije oslobođenja zemlje, a u nastojanju da se održi ustaška tvorevina tzv. NDH, posebno aktivan, vodeći razgovore s Pavelićevim delegatima i po Pavelićevom nalogu, a u pratnji ustaškog pukovnika Moškova posjetio Mačeka i vodio s njime razgovore radi izvršenja gornjeg plana. Tim svojim djelovanjem unio je zabunu u zadnjem momentu među neobaviještene.
5. Što je ostao nakon oslobođenja u zemlji, provodio sistematski plan podržavanja nada da će se uskoro promijeniti „režim“ u FNRJ, kako su oni nazivali narodnu vlast, kako će nastupiti skore promjene, kako će se vratiti u Hrvatsku Maček, a u srbiju kralj Petar, kako će ustaše opet doći natrag itd… Nadalje, harangira protiv narodnih vlasti i pravednih osuda narodnih sudova nad Ustašama-svećenicima i ostalim ratnim zločincima, nazivajući to progonom svećenstva, crkve i religije, te istrebljenjem Hrvatskog naroda. Podstreknuti ovim njegovim držanjem, radom i izjavama, mnogi svećenici ustaše, te ustašama skloni svećenici i ostali protu narodni elementi prikupljaju i organiziraju ustaše koji se kriju pred narodnim vlastima, vrše među njima propagandu, te ih organiziraju i guraju na zločine, ubijanja građana naše zemlje, pljačkanja njihove imovine itd… Nadalje, što je primio u nadbiskupskom dvoru drugom polovicom mjeseca rujna 1945. ustaškog pukovnika i bivšeg glavnog ravnatelja za javni red i sigurnost Eriha Lisaka. Što je 8. studenoga 1945. godine primio ustaškog studenta emigranta, koji mu je iz Salzburga donio „Zavjet“ ustaša intelektualaca, da će se i dalje boriti za „oslobođenje“ hrvatskog naroda. Primio je i špijunku lelu Sopijanec, koja u više navrata prelazi u Trst. Nadalje, što je znajući za zavjerenički rad svog tajnika ivana Šalica i svećenika Josipa Šimečkoga, podstreknuo ih svojim držanjem i djelatnošću na daljnji rad protiv naroda, te svi ovi u zajednici sa dr. Pavlom Gulinom i Josipom Crnkovićem, kao centralno vodstvo, povezuju razne terorističke grupice u zemlji i pomažu ih na razne načine. Što je upravo u vrijeme pred izbore za Ustavotvornu skupštinu kada svi neprijatelji naroda nastoje svim sredstvima izazvati zabunu u narodu, sa nadama za neke skore promjene, izdao pastirsko pismo, koje je sastavljeno na biskupskoj konferenciji pod njegovim predsjedanjem 20. rujna 1945., koje lažno prikazuje stanje u našoj domovini, hrabri ustaše i ostale izdajnike na vršenje daljnjih zločina, s jedne strane, a s druge strane daje podstrek svim neprijateljima naše zemlje u domovini i izvan nje, a naročito ustašama u odmetništvu, koji su se prozvali „križarima“ da vjerujući u intervenciju izvana, aktivnije proslijede svojim terorističkim akcijama protiv života i imovine naših građana, pa je gornjim djelovanjem počinio slijedeća kriv. djela:
Djelom pod 1. stupanjem u vrijeme rata i neprijateljske okupacije u političku suradnju sa neprijateljem kriv. djelo iz čl. 3. točka 6. Zakona o krivičnim djelima protiv naroda i države.
Djelom pod 2. kao pomagač radio je na prisilnom prevođenju na drugu vjeru stanovništva Jugoslavije, čime je počinio kriv. djelo iz čl. 3. toč. 3. istog Zakona.
Djelima pod 3. pomagao naoružane vojničke formacije sastavljene od jugoslavenskih državljana u cilju službe neprijatelju i zajedničke borbe s njime protiv svoje domovine, počinio kriv. djelo iz čl. 3. toč. 4. istog Zakona.
Djelima pod 4. stupanjem za vrijeme rata i neprijateljske okupacije u političku suradnju sa neprijateljem počinio kriv. djelo iz čl. 3. toč. 6. istog Zakona.
Te djelima pod 5. pomaganjem na organizacija i oružanih bandi i njihovog ubacivanja na teritorij države, a u cilju da se ugrozi putem nasilja postojeće državno uređenje Federativne Narodne Republike Jugoslavije, počinio je kriv. djelo iz čl. 3. toč. 7 istog Zakona, kao i krivično djelo klevete narodne vlasti.
Optuženi Dr. Alojzije Stepinac, OSUĐUJE SE:
„Po čl. 4. stav. 1 i 2. Zakona o kriv. djelima protiv naroda i države na kaznu lišenja slobode s prisilnim radom u trajanju od 16 (šesnaest) godina, gubitak političkih i građanskih prava u trajanju od 5 (pet) godina. U kaznu uračunava mu se vrijeme provedeno u istražnom zatvoru od 18. IX 1946 do II X 1946.“

Question: when did the trial of stepinac start

The main proceedings began on 30 September, and the judgment was made on 11 October 1946 after only nine days of trial and only confirmed the allegations of the charges.

Question: how long was stepinac's trial

Question: when was stepinac sentenced to death

Question: how many days of trial did stepinac have

how many days of trial did stepinac have

Question: how long did it take stepinac to prove his innocence

how long did it take stepinac to prove his innocence

Question: how old was stepinac when he died

how old was stepinac when Alojzije Stepinac died

The main proceedings began on 30 September , and the judgment was made on 11 October 1946 after only nine days of trial and only confirmed the allegations of the charges .

Glavna rasprava je započela 30. rujna, a presuda je donesena već 11. listopada 1946. godine nakon samo devet dana suđenja te je svojim sadržajem samo potvrdila navode optužnice.

Glavna rasprava je započela 30. rujna, a presuda je donesena već 11. listopada 1946. godine nakon samo devet dana suđenja te je svojim sadržajem samo potvrdila navode optužnice.

The main proceedings began on 30 September, and the judgment was made on 11 October 1946 after only nine days of trial and only confirmed the allegations of the charges.

The main proceedings began on 30 September, and the judgment was made on 11 October 1946 after only nine days of trial and only confirmed the allegations of the charges.

Bishop Stepinac, the highest representative of the Catholic Church in Croatia, was sentenced to 16 years in prison with forced work with the loss of civil and political freedoms for additional 5 years and was taken away from his private property.

Komunistički režim u tadašnjoj Jugoslaviji osudio je najvišeg predstavnika Katoličke Crkve u Hrvatskoj na 16 godina zatvora s prisilnim radom i na gubitak njegovih građanskih i političkih prava na daljnjih pet godina. Ono što je imao u vlasništvu oduzeto mu je. Kad je presuda izrečena, u sportskoj dvorani u Zagrebu, koja je pretvorena u sudnicu, uslijedio je pljesak - piše njemačka katolička agencija KNA.
Stepinac je, kako je izrečeno, surađivao s fašističkim ustaškim režimom uspostavljenim u Hrvatskoj tijekom rata. Kardinal je to odbio: "Moja je savjest čista". Iza optužbi i presude nesumnjivo je stajala politička računica. Tito je u Katoličkoj Crkvi, usidrenoj uglavnom u hrvatskom dijelu zemlje, s upornim antikomunistom Stepincem na čelu, vidio političku konkurenciju koju je trebalo ukloniti.
Jedini susret Tita i Stepinca 4. lipnja 1945. razjasnio je kontraste. Tito je inzistirao na tome da odnos dvije strane treba biti fiksiran ugovorom te da se Crkva treba odvojiti od Rima. Stepinac je odbio komunističkog vođu. Tito od tada odlučuje započeti - kako je rekao - "progoniti popove ubojice" - a ipak je znao da bi u tom trenutku mogao učiniti malo protiv klerika, koji je bio popularan među katolicima.
U mjesecima koji su slijedili, Vlada je organizirala redovitu kampanju protiv Stepinca. To je kulminiralo suđenjem o kojem je optuženik kasnije rekao: "Kad bi mi netko 100 godina objašnjavao Kristove patnje, ne bih to razumio kao što to razumijem nakon svega što sam doživio na ovom suđenju!" Početkom Hladnog rata Zapad je kardinala, koji je odbio zatražiti pomilovanje, učinio ikonom antikomunističkog otpora.
Suđenje protiv njega doista je ismijalo sve ustavne standarde, kako opisuje odvjetnica i Stepinčeva biografkinja Claudia Stahl. 2016. presudu je službeno ukinuo sud u Zagrebu. Istodobno, suđenje je u drugi plan gurnulo pravu raspravu o ulozi Crkve u Hrvatskoj tijekom Drugoga svjetskog rata.
Ivan Pavao II. 1998. je godine proglasio Stepinca blaženim. Proces kanonizacije godinama je zaustavljen. Papa Franjo je 2016. osnovao povjerenstvo sastavljeno od srpskih i hrvatskih povjesničara, kao i predstavnika Katoličke i Srpske pravoslavne Crkve. Stručnjaci su 2017. došli do zaključka da se u slučaju Stepinac "prevladavajuća tumačenja Hrvata katolika i pravoslavnih Srba još uvijek razlikuju".
Stepinac, koji je prije 1951. pušten na slobodu i stavljen u kućni pritvor, držao se svog stava sve do smrti 1960. godine: "Savjest mi je čista od svega čime me opterećujete".
(Vatican News - kna - bj)

Question: who was sentenced to 16 years in prison for forced work

Bishop Stepinac, the highest representative of the Catholic Church in Croatia, was sentenced to 16 years in prison with forced work with the loss of civil and political freedoms for additional 5 years and was taken away from his private property.

who was sentenced to 16 years in prison for forced work

Question: how long was bishop stepinac in prison

Question: how many years in prison for bishop stepinac

how many years in prison for bishop stepinac

Question: bishop stepinac was sentenced to 16 years in prison in which country

bishop stepinac was sentenced to 16 years in prison in which country

Question: how many years did stepinac spend in prison

how many years did stepinac spend in prison

Question: what was the sentence for bishop stepinac

what was the sentence for bishop stepinac

Bishop Stepinac , the highest representative of the Catholic Church in Croatia , was sentenced to 16 years in prison with forced work with the loss of civil and political freedoms for additional 5 years and was taken away from his private property .

Nadbiskup Stepinac, najviši predstavnik Katoličke Crkve u Hrvatskoj osuđen je na 16 godina zatvora s prisilnim radom uz gubitak građanskih i političkih sloboda za dodatnih 5 godina te mu je oduzeta privatna imovina.

Nadbiskup Stepinac, najviši predstavnik Katoličke Crkve u Hrvatskoj osuđen je na 16 godina zatvora s prisilnim radom uz gubitak građanskih i političkih sloboda za dodatnih 5 godina te mu je oduzeta privatna imovina.

Bishop Stepinac, the highest representative of the Catholic Church in Croatia, was sentenced to 16 years in prison with forced work with the loss of civil and political freedoms for additional 5 years and was taken away from his private property.

Bishop Stepinac, the highest representative of the Catholic Church in Croatia, was sentenced to 16 years in prison with forced work with the loss of civil and political freedoms for additional 5 years and was taken away from his private property.

He spent five years there.

It was placed in a special wing for orders of prisoners, who were completely separated from the others.

Izvorni znanstveni članak
Biblijski intertekst u Batinama do oltara don Ante Bakovića
Beat Čolak
orcid.org/0000-0003-3605-4556
; Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, Hrvatska
Dean Slavić orcid.org/0000-0002-5168-1956 ; Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, Hrvatska
Puni tekst: hrvatski PDF 169 Kb
str. 179-191
preuzimanja: 806
APA 6th Edition
Čolak, B. i Slavić, D. (2014). Biblijski intertekst u Batinama do oltara don Ante Bakovića. Obnovljeni Život, 69. (2.), 179-191. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/123111
MLA 8th Edition
Čolak, Beat i Dean Slavić. "Biblijski intertekst u Batinama do oltara don Ante Bakovića." Obnovljeni Život, vol. 69., br. 2., 2014, str. 179-191. https://hrcak.srce.hr/123111. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Čolak, Beat i Dean Slavić. "Biblijski intertekst u Batinama do oltara don Ante Bakovića." Obnovljeni Život 69., br. 2. (2014): 179-191. https://hrcak.srce.hr/123111
Harvard
Čolak, B., i Slavić, D. (2014). 'Biblijski intertekst u Batinama do oltara don Ante Bakovića', Obnovljeni Život, 69.(2.), str. 179-191. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/123111 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Čolak B, Slavić D. Biblijski intertekst u Batinama do oltara don Ante Bakovića. Obnovljeni Život [Internet]. 2014 [pristupljeno 11.10.2022.];69.(2.):179-191. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/123111
IEEE
B. Čolak i D. Slavić, "Biblijski intertekst u Batinama do oltara don Ante Bakovića", Obnovljeni Život, vol.69., br. 2., str. 179-191, 2014. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/123111. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Književno djelo Batinama do oltara potresna je autobiografska pripovijest katoličkoga svećenika don Ante Bakovića u kojoj su iznesena brojna sjećanja na nevolje proživljene u burnome vremenu nakon Drugoga svjetskog rata. U ovome radu najprije se razmatraju osobitosti i učinci autobiografskoga diskursa, a zatim se djelo postavlja u kontekst političkoga zatvoreništva tijekom komunističke Jugoslavije. Najviše pozornosti posvećeno je analizi biblijskoga interteksta, od isticanja načina inkorporacije biblizama pa do sagledavanja funkcija i posljedica njihove uporabe. Na kraju, djelo je razmotreno i kao romansa.
Ključne riječi
autobiografija, biblizmi, don Anto Baković, političko zatvoreništvo, romansa
Hrčak ID:
123111
URI
https://hrcak.srce.hr/123111
Posjeta: 1.452 *

Question: how long did stepinac stay in the prison

He spent five years there.

It was placed in a special wing for orders of prisoners, who were completely separated from the others.

how long did stepinac stay in the prison

Question: where did stepinac spend five years in prison

posebnom krilu za naročite zatvorenike , koji su bili potpuno odijeljeni od ostalih .

He spent five years there.

where did stepinac spend five years in prison

Question: who was in the special wing at the prison

zatvorenike , koji su bili potpuno odijeljeni

He spent five years there.

who was in the special wing at the prison

Question: who was in the special wing of the prison

He spent five years there.

who was in the special wing of the prison

Question: why was stepinac moved to the special wing

He spent five years there.

why was stepinac moved to the special wing

It was placed in a special wing for orders of prisoners , who were completely separated from the others .

Tu je proveo pet godina. Bio je smješten u posebnom krilu za naročite zatvorenike, koji su bili potpuno odijeljeni od ostalih.

Bio je smješten u posebnom krilu za naročite zatvorenike, koji su bili potpuno odijeljeni od ostalih.

He spent five years there. It was placed in a special wing for orders of prisoners, who were completely separated from the others.

It was placed in a special wing for orders of prisoners, who were completely separated from the others.

He lived in a district court with the mayor Josip Vraneković.

Stepinca was attended by American and other journalists, who told them that he was not maltreated in prison, he could celebrate the Misa, and have visitors, books and newspapers.

The iron-barred gates of Lepoglava Prison swung open. Out walked Communist Yugoslavia's No. 1 ideological prisoner, Archbishop Aloysius Stepinac, the gaunt, peasant-born primate of his country's 7,000,000 Roman Catholics.
He did not walk into freedom. By order of the Tito government, Archbishop Stepinac had been conditionally released, after serving five years of a 16-year sentence on a trumped-up charge of wartime collaboration with the fascists. Actually, he was on his way to a roomier internment: his native village of Krasic, where, as a government communiqué said, "the former archbishop" would have to limit himself to the duties of a simple priest.
"I Don't Feel Guilty." There, in vestments borrowed from the parish priest, Stepinac said Mass for a dawn congregation of peasant women. Only his purple skullcap marked his ecclesiastical rank. Later, Stepinac talked with newsmen. He looked sallow, but otherwise fit. How did it feel to be out of prison? "I am satisfied," he answered softly. "Here, or there, it is my duty to suffer and work for the Catholic Church . . ."
How did he feel about the conditions of his release? The archbishop's eyes glowed as if aroused by the question. "I was not released under any conditions," he replied. "They released me on their own wish . . . The reason I did not ask to be released is that I don't feel guilty."
The cleric talked a bit about his prison days (he was not maltreated, could say Mass, have visitors, books and newspapers), but he declined to be drawn into political topics ("My words might be misinterpreted").
At interview's end, he picked up his black felt hat, walked easily and firmly, with no trace of prison hobble or shuffle, from the church to the rectory. Outside, he glanced at the 400-year-old, dun-colored church, largest building in the village of 400. A militiaman with red-starred cap dawdled along a village street, the only uniformed person visible in Stepinac's new cell of confinement.
"Freedom Is Suffocated." Tito, by releasing the archbishop, obviously hoped to better his standing with the U.S.,* from which he wants military aid. The gesture did get him favorable headlinesbut it did not satisfy the Vatican. Stepinac's new status, while "less hard" than imprisonment, said a church spokesman, is mainly "polvere negli occhi" (dust in the eyes).
The church still wants Tito's regime to recognize Stepinac's innocence. It regrets Belgrade's reference to "the former archbishop"no state, in the Vatican view, has the right to elevate or depose a prelate. Finally, there is the fate of the Roman Catholic Church in Yugoslavia. Said the Vatican's Osservatore Romano: "Another bishop, His Excellency Monsignor Peter Cule of Mostar, is still unjustly held in jail . . . Fully 200 priests and religious are in prison. Seminaries are still held requisitioned, and monasteries and convents are still confiscated . . . Freedom of worship ... is suffocated."
* In private audience, a visiting Congressman recently asked: "Marshal Tito, when are you going to release Cardinal Mindszenty?" Tito smiled, apparently waiting for the Congressman to correct what must be a slip of the tongue. It wasn't.

Question: who did stepinca live with in the district court

He lived in a district court with the mayor Josip Vraneković.

Stepinca was attended by American and other journalists, who told them that he was not maltreated in prison, he could celebrate the Misa, and have visitors, books and newspapers.

who did stepinca live with in the district court

Question: who attended stepinca's funeral

Question: what kind of visitors did stepinac have

Question: where did stepinca live in prison

Question: what nationality was the journalist who attended stepinca

what nationality was the journalist who attended stepinca

Question: what position did stepinca hold in the district court

what position did stepinca hold in the district court

Question: what is the name of the holiday that stepinac celebrated

what is the name of the holiday that stepinac celebrated

He lived in a district court with the mayor Josip Vraneković .

Stepinca was attended by American and other journalists , who told them that he was not maltreated in prison , he could celebrate the Misa , and have visitors , books and newspapers .

Stanovao je u krašićkom župnom dvoru sa župnikom Josipom Vranekovićem. Stepinca su u Krašiću dočekali američki i drugi novinari, kojima je izjavio da u zatvoru nije bio maltretiran, mogao je slaviti misu, te imati posjetitelje, knjige i novine.

Stanovao je u krašićkom župnom dvoru sa župnikom Josipom Vranekovićem.

Stepinca su u Krašiću dočekali američki i drugi novinari, kojima je izjavio da u zatvoru nije bio maltretiran, mogao je slaviti misu, te imati posjetitelje, knjige i novine.

He lived in a district court with the mayor Josip Vraneković. Stepinca was attended by American and other journalists, who told them that he was not maltreated in prison, he could celebrate the Misa, and have visitors, books and newspapers.

He lived in a district court with the mayor Josip Vraneković.

Stepinca was attended by American and other journalists, who told them that he was not maltreated in prison, he could celebrate the Misa, and have visitors, books and newspapers.

On the 12th January 1953, Pope Pius XII appointed 24 new cardinals, including the Archbishop of Aloisia Stepinac.

When Pope Francis opened an archive from the time of Pius XII for the public in May 2020, it was revealed that the then Pope Stepincus gave the title church to the Roman Church of San Paolo alla Regola.

U danima čežnje vjernika kojima je otežana mogućnost sudjelovanja na misnim slavljima zbog epidemioloških mjera prisjećamo se blaženika čiji život Hrvate posebno nadahnjuje, Alojzija Stepinca, koji nikada nije mogao slaviti misu u svojoj naslovnoj rimskoj crkvi. Donosimo otkriće veleposlanika Republike Hrvatske pri Svetoj Stolici Nevena Pelicarića o nevjerojatnom kardinalskom putu blaženika i dodjeljivanja rimske naslovne crkve. Od svibnja ove godine intenzivno je pretraživao pet nedavno otvorenih arhiva pape Pija XII., a rezultate potrage za naslovnom crkvom kardinala Stepinca otkriva u tekstu za Glas Koncila.
Ova gotovo nevjerojatna priča o vjerojatno jedinom kardinalu u povijesti Katoličke Crkve koji kao da nije imao svoju naslovnu crkvu u Rimu započinje prvim dokumentom u kojem se njegovo ime spominje u kontekstu kardinalskoga grimiza. Riječ je o teleksu prodržavnoga tajnika Svete Stolice za opće poslove i budućega pape Pavla VI. mons. Giovannija Battiste Montinija otpravljenom u studenom 1952. godine u sjedište Apostolske nuncijature u Beograd s informacijom da je papa Pio XII. odlučio na tajnom konzistoriju 12. siječnja 1953. tadašnjega zagrebačkoga nadbiskupa i krašićkoga uznika nadbiskupa Alojzija Stepinca kreirati kardinalom i uvrstiti u Kardinalski zbor.
Vremenski taj niz zatvara se gotovo 70 godina kasnije, krajem kolovoza 2020. godine, kada smo pronašli dokument koji zaključuje ovu priču o rimskoj naslovnoj crkvi kardinala Stepinca.
Tijekom svih tih godina, za života kardinala Stepinca, pa i kasnije tijekom njegova čašćenja kao sluge Božjega te tijekom procesa beatifikacije i još aktivnoga procesa kanonizacije – nikada nije otkriven podatak o tome koja je bila njegova naslovna crkva u Rimu. Čini se da nikomu od brojnih stručnjaka koji su radili na njegovim kauzama, kao ni Stepinčevim biografima, nije zapelo za oko to odstupanje od normalnoga i uobičajenoga, dapače za svakoga kardinala i obveznoga podatka: naslovljenik koje je crkve u Rimu bio blaženik Stepinac? Zainteresirali smo se stoga na svaki mogući način pronaći koja je to crkva bila ili morala biti.
Na upit kako to da nije poznata naslovna crkva bl. Stepinca često smo dobivali lakonski odgovor da »mu nije ni bila dodijeljena« ili da je »bio lišen slobode pa nikada nije mogao doći u Rim da uđe u posjed, i da stoga nikada nije ni dobio naslovnu crkvu pa o tome zato nema evidencije«. Upozoravajući ih da to nije moguće; čak i da to ne bi bilo po kanonskom pravu, odgovor je znao biti da bi »takav podatak nakon toliko istraživanja Stepinčeva života zasigurno morao biti poznat do sada« ili »da mu crkva sigurno nije ni bila dodijeljena«.
Takva bi situacija bila u potpunosti u suprotnosti s normom Kanonskoga zakonika koja izrijekom obvezuje da svaki kardinal dobije svoju titularnu crkvu u Rimu. Naime, kanonsko pravo nalaže: »Rimski Prvosvećenik dodijelit će kardinalu iz reda kardinala prezbitera ili kardinala đakona titularnu crkvu ili đakonat u Gradu.«
Jednostavno, bili smo uvjerenja da kardinal Stepinac nije mogao biti kreiran kardinalom a da mu nije dodijeljena titularna crkva u Rimu. Time bi on ušao u kontradikciju s osnovnom funkcijom svakoga kardinala – birati papu – jer ne bi sačinjavao dio rimskoga klera. Da svakomu kardinalu biva dodijeljena naslovna crkva u Rimu, čime fiktivno dobiva prebivalište u Rimu te se inkardinira u rimski kler i tako stječe pravo ulaska u konklavu i biranja novoga pape – tisućljetna je tradicija i propis kanonskoga prava.
Stepinac je bio i ostao kardinal, bez obzira na činjenicu da zbog svojega utamničenja nikada nije dospio u Rim, nije pred papom ispovjedio vjeru, prisegnuo na vjernost njemu i njegovim nasljednicima, od njega nije preuzeo kardinalski biret, kardinalski prsten ni bulu imenovanja te nikada nije ušao u posjed svoje naslovne crkve – što je sve inače redovita obveza kardinala kad ih se kreira.
Pokušavajući pronaći Stepinčevu naslovnu crkvu, podatak od davnina neraskidivo vezan uz ime svakoga kardinala Svete rimske Crkve, nailazili smo na zid na svakom koraku. Koliko smo uspjeli utvrditi, ni na jednom popisu ili u bilo kojem javno dostupnom dokumentu, biografiji ili drugoj knjizi o Stepincu nije objavljeno koja je bila naslovna crkva koju je papa Pio XII. odredio za njega. Što smo dublje ulazili u taj naizgled vrlo jednostavan problem te što smo više pitanja postavljali i otvarali veći broj dokumenata, to je sve jasnije postajalo da se radi o pravom misteriju na koji nismo mogli pronaći odgovor.
Uobičajeni javni izvori koji u normalnim situacijama moraju sadržavati taj podatak – poput vatikanskoga dnevnoga lista »L’Osservatore Romano«, službenoga glasila Svete Stolice »Acta Apostolicae Sedis« ili službenoga godišnjaka »Annuario Pontificio« – nisu ga imali.
Na dan konzistorija na kojem su kreirana 24 nova kardinala »L’Osservatore Romano« spominje njihova imena, a u sljedećim danima i titularne crkve dodijeljene nekima od novoizabranih kardinala, no potonje se ne čini za Stepinca! Službeno glasilo Svete Stolice za 1953. godinu objavljuje informaciju da je Stepinac kreiran kardinalom, ali samo spominje da ga je papa uvrstio u red kardinala prezbitera, ne imenujući – kako je uobičajeno – njegovu naslovnu crkvu u Rimu.
Godišnjak »Annuario Pontificio« od 1953. do 1960. konzistentno navodi Stepinca među kardinalima, kao kardinala prezbitera, ali na mjestu titularne crkve samo stoje tri točkice (»…«), što je jedini takav slučaj, uz napomenu da je »spriječen«.
Tijekom najstrožih mjera izolacije i obustave svih aktivnosti zbog pandemije COVID-19 u Italiji i Vatikanu u proljeće 2020. iskoristili smo vrijeme da bismo pretragom na internetu došli do dostupnih cjelovitih podataka o svim konzistorijima od 15. stoljeća (konzistoriji do 1456. godine nemaju potpune informacije). Utvrdili smo da u posljednjih više od 500 godina gotovo ni jedan kardinal nije bio valjano kreiran a da odmah nije bio inkardiniran u rimski kler dodjelom i naslovne crkve u Rimu. Gotovo jedina iznimka u tom polutisućljetnom nizu koja je trajala godinama (od 1953. do smrti 1960.) bio bi kardinal Stepinac – što smo zaključili nemogućim. Time smo se učvrstili u odluci pronalaska toga podatka.
Krenuli smo potom tražiti malo dublje. S obzirom na to da je papa Franjo 6. ožujka 2020. otvorio arhive nastale tijekom pontifikata Pija XII., zatražili smo pristup i dokumentima koji do sada nisu bili javno dostupni i nikada nisu bili ni pretraživani ni objavljeni. Tako smo potražili informacije u Kongregaciji za kauze svetih, Kongregaciji za biskupe, u tajništvu Kardinalskoga zbora, u Apostolskom arhivu te u povijesnom arhivu I. i II. sekcije Državnoga tajništva (za opće poslove i za odnose s državama). I nigdje nismo bili uspješni. Svi dokumenti koji su pribavljeni bavili su se činjenicom da je nadbiskup zagrebački kreiran kardinalom i uvršten u Kardinalski zbor, ali nigdje nije bilo spomena njegove naslovne crkve.
U tekstu Stepinčeve bule, kao što smo to i očekivali, doista nije bilo reference na titularnu crkvu u Rimu. To nas je, međutim, uputilo na pretraživanje arhive Ureda liturgijskih ceremonija Vrhovnoga Svećenika, konkretno spisa koji su se odnosili na pripremu konzistorija 1953. godine.
I doista, u jednoj kutiji dokumenata Pija XII. koji su se odnosili na taj konzistorij pronađen je ključan dokument: »Dodjela naslova novih uzoritih«. To je jedini dokument koji smo uspjeli pronaći i za koji smo uspjeli utvrditi da sadrži ime naslovne crkve određene za novokreiranoga kardinala Stepinca: Sancti Pauli in Arenula, odnosno San Paolo alla Regola.
Riječ je o dokumentu pisanom strojem, na zaglavlju tadašnje Prefekture apostolskih ceremonija, ali bez datuma i potpisa. Dokument je u obliku arka papira dimenzija A3, preklopljenog na A4, kao knjiga. Na prvoj stranici nalazi se popis 15 kardinala (među njima i Stepinac), s određenim naslovnim crkvama; na drugoj stranici je ostatak od devet kardinala s njihovim naslovima; na trećoj stranici istog arka papira je »Uputa monsinjorima ceremonijarima za pratnju novih uzoritih«. I upravo je ta treća strana bila ključna u određivanju značenja toga dokumenta.
Naime, uobičajena je praksa da papinski ceremonijar, titulom majstor papinskih ceremonija, nakon najave održavanja konzistorija i kreiranja novih kardinala pripremi popis prijedloga za naslovne crkve s popisa slobodnih, koje nisu u tom trenutku »zauzete« živućim kardinalima. U Rimu postoji 279 naslovnih crkava, a kardinala je, nakon konzistorija održanog 28. studenoga 2020. godine, trenutno 229. Uvijek, dakle, postoji »rezerva« za nova imenovanja, ponajprije stoga što se pojedine crkve tradicionalno »čuvaju« za kardinale iz pojedinih zemalja. Kad pripremi svoj prijedlog, majstor ceremonija podnosi ga svetomu otcu na odobrenje, i ponekad papa izmijeni ponešto i određenomu kardinalu dodijeli drugu crkvu. U nekim se slučajevima prvi nacrt baci, a u nekima se pronađe u arhivi.
Valjalo je stoga provjeriti je li citirani dokument neki od prijedloga ili je nastao nakon Papina odobrenja, dakle je li riječ o konačnom popisu crkava dodijeljenih novoizabranim kardinalima. Upravo je stoga bitna treća stranica dokumenta jer sadrži uputu koji će monsinjor biti u pratnji kojega kardinala i pomoći mu kad prilazi papi da pred njega klekne i iz njegovih ruku primi biret, prsten i bulu. Ta činjenica – prema riječima kako trenutačnoga tako i bivšega majstora papinskih ceremonija – jamči da je riječ o popisu koji je već odobrio sveti otac. Riječ je, dakle, o dokumentu koji se priprema u obliku radnoga podsjetnika za djelatnike Ureda liturgijskih ceremonija, i to dan ili dva prije održavanja konzistorija.
Od 24 kreiranih kardinala na svečanosti kreacije kardinala 29. listopada 1953. nije samo Stepinac izostao s liturgijske ceremonije, no oni koji su doputovali na skupnoj su ceremoniji preuzeli bule sa svojim naslovnim crkvama. Svi kardinali s popisa kreiranih na tom konzistoriju preuzeli su baš onu crkvu koja im je bila dodijeljena prema citiranom dokumentu, osim jednoga koji također nije bio nazočan na svečanosti, a riječ je o tadašnjem nadbiskupu Gniezna i primasu Poljske Stefanu Wyszynskom. Naime, on je nakon puštanja iz zatvora dolaskom u Rim u svibnju 1957. godine preko tadašnjega prefekta Kongregacije za sjemeništa i sveučilišta kardinala Giuseppea Pizzarda uputio svetomu otcu posebnu i osobnu molbu da mu se umjesto predviđene S. Quirico e Giulitta dodijeli Santa Maria in Trastevere. Zahtjev je odmah odobren te je kardinal Wyszynski već 18. svibnja 1957. pred svetim otcem položio propisanu kardinalsku zakletvu i ušao u posjed svoje naslovne crkve.
Upravo sve navedeno, okrunjeno i tim podatkom da je nađeni popis bio valjan, dodatno i konačno pridonosi vjerodostojnosti pronađenoga dokumenta, prema kojem je papa za kardinala Stepinca kao naslovnu crkvu odredio San Paolo alla Regola. Zaključujemo, dakle, da bi i kardinal Stepinac – da se ikada pojavio u Rimu – preuzeo tu crkvu. Ovim otkrićem vjerujemo da smo još jednim kamenčićem upotpunili životni mozaik toga izuzetnoga čovjeka i vjernoga pastira Crkve.
Konačno, kao da dosad opisano nije dovoljno čudno: ovaj slijed događaja ima i svoj začudan finale. Papa Pio XII. umro je u listopadu 1958. godine te ga je na konklavi okupljenoj istoga mjeseca naslijedio kardinal Roncalli, kreiran na istom konzistoriju. Papa Ivan XXIII. praktički odmah, već za 15. prosinca 1958., saziva svoj prvi konzistorij i na njemu kreira 23 nova kardinala, među njima i apostolskoga nuncija u Italiji Giuseppea Fiettu.
Taj nam podatak ne bi bio zanimljiv da papa nije kardinalu Fietti dodijelio upravo za Stepinca određenu crkvu San Paolo alla Regola, i to za Stepinčeva života – što se nije moglo ni smjelo dogoditi.
U razgovoru s aktualnim i bivšim majstorom ceremonija, kao i djelatnicima Ureda za liturgijske ceremonije, suočeni s tim podatkom u nevjerici su odmahivali glavama. U to doba je Uredom ravnao »povijesni« majstor ceremonija mons. Enrico Dante, koji je na tom mjestu više od 20 godina služio trojici papâ. Radilo se o čovjeku kojega prati reputacija radoholika, te ga se i danas – više od 50 godina kasnije – sjećaju kako po reformi i ustroju Ureda tako i po njegovoj fanatičnoj preciznosti.
Čini se da je mons. Dante jednostavno »zaboravio preseliti« Stepincu dodijeljenu crkvu s popisa »slobodnih« na popis »zauzetih« naslovnih kardinalskih crkava. Njegovi nasljednici danas vele da bi to mogla biti jedina pogrješka u čitavu njegovu radu.

Question: how many new cardinals did pope stepincus appoint in 1953

On the 12th January 1953, Pope Pius XII appointed 24 new cardinals, including the Archbishop of Aloisia Stepinac.

When Pope Francis opened an archive from the time of Pius XII for the public in May 2020, it was revealed that the then Pope Stepincus gave the title church to the Roman Church of San Paolo alla Regola.

how many new cardinals did pope stepincus appoint in 1953

Question: when will the archbishop of stepinac be released

when will the archbishop of stepinac be released

Question: who gave san paolo alla regola to the roman catholic church

who gave san paolo alla regola to the roman catholic church

Question: when did stepinac become archbishop of san paolo alla regola

when did stepinac become archbishop of san paolo alla regola

Question: who was appointed as archbishop of san paolo alla regola in 1953

who was appointed as archbishop of san paolo alla regola in 1953

Question: who is the archbishop of san paolo alla regola

who is the archbishop of san paolo alla regola

Question: who gave the title of san paolo alla regola to the roman cath

Franjo u svibnju 2020 . godine za javnost otvorio arhivu iz doba Pija XII . , otkriveno je kako je tadašnji papa Stepincu za naslovnu crkvu dao rimsku crkvu

who gave the title of san paolo alla regola to the roman cath

Question: in which year did stepinac become archbishop of san paolo alla reg

in which year did stepinac become archbishop of san paolo alla reg

On the 12th January 1953 , Pope Pius XII appointed 24 new cardinals , including the Archbishop of Aloisia Stepinac .

When Pope Francis opened an archive from the time of Pius XII for the public in May 2020 , it was revealed that the then Pope Stepincus gave the title church to the Roman Church of San Paolo alla Regola .

Na tajnom konzistoriju 12. siječnja 1953. papa Pio XII. imenovao je 24 nova kardinala, među kojima je nadbiskup Alojzije Stepinac. Kada je papa Franjo u svibnju 2020. godine za javnost otvorio arhivu iz doba Pija XII., otkriveno je kako je tadašnji papa Stepincu za naslovnu crkvu dao rimsku crkvu San Paolo alla Regola.

Na tajnom konzistoriju 12. siječnja 1953. papa Pio XII. imenovao je 24 nova kardinala, među kojima je nadbiskup Alojzije Stepinac.

Kada je papa Franjo u svibnju 2020. godine za javnost otvorio arhivu iz doba Pija XII., otkriveno je kako je tadašnji papa Stepincu za naslovnu crkvu dao rimsku crkvu San Paolo alla Regola.

On the 12th January 1953, Pope Pius XII appointed 24 new cardinals, including the Archbishop of Aloisia Stepinac. When Pope Francis opened an archive from the time of Pius XII for the public in May 2020, it was revealed that the then Pope Stepincus gave the title church to the Roman Church of San Paolo alla Regola.

On the 12th January 1953, Pope Pius XII appointed 24 new cardinals, including the Archbishop of Aloisia Stepinac.

When Pope Francis opened an archive from the time of Pius XII for the public in May 2020, it was revealed that the then Pope Stepincus gave the title church to the Roman Church of San Paolo alla Regola.

The regime press in Zagreb is the news about the death of the most striking leader of the Catholic Church in Yugoslavia hardly mentioned, but it was published on the headline of the New York Times.

Toliko se puta dogodi kada radite dokumentarac ili pišete knjigu, pa čak i običnu kolumnu, da se na kraju, zbog dobrobiti cjeline, morate odreći nečega što vam se činilo najbolje, najsnažnije.
Tako se i meni dogodilo da radeći film "Stepinac: Kardinal i njegova savjest", na kraju, zbog dobrobiti filma, moram odustati od jedne snažne usporedbe koja je prije više godina zapravo bila početak, pokretač rada na nečem što je, eto, ovih dana postalo film. Riječ je o usporedbi izvještavanja o smrti kardinala Stepinca u dva relevantna medija, u dva različita svijeta: u zagrebačkom Vjesniku, koji je bio glasilo Titova režima u Hrvatskoj, i američkom New York Timesu, najutjecajnijem listu liberalnog zapadnog svijeta.
U tih nekoliko dana izvještavanja o kardinalovoj smrti (10. veljače 1960.) zrcali se sva razlika između dva svijeta - svijeta slobode i svijeta tiranije. I sva razlika između dva mentalna sklopa – mislećeg i jednoumnog.
Šezdeset godina poslije vrijedi podsjetiti se tih razlika. Da pogledamo koliko smo zapravo izišli iz mentalnog okvira Vjesnika 1960.
Liberalni New York Times (11. veljače 1960.) vijest o smrti kardinala Stepinca objavio je na naslovnici. Predstavlja ga kao kardinala čijom je osudom za ratne zločine započela bitka između Crkve i države u Istočnoj Europi. Partijski Vjesnik na naslovnici tog dana promovira suradnju Titove Jugoslavije s prijateljskom Nigerijom.
New York Times nastavlja priču o Stepincu na cijeloj 14. stranici: podsjeća na njegov montirani proces koji je bio uvod u politička suđenja katoličkim prelatima u Mađarskoj (Mindszenty), Poljskoj (Wyszynsky), Čehoslovačkoj (Beran), portretira ga kao neustrašivog predvodnika bitke za vjersku slobodu i prava Katoličke crkve u komunističkom bloku, prenosi Papino žaljenje, potresenost newyorškog nadbiskupa Spellmana…
A što piše zagrebački Vjesnik o smrti zagrebačkog nadbiskupa? Na samom dnu druge stranice, pod naslovom "Umro A. Stepinac", objavljena je gotovo nevidljiva vijest od dvije rečenice: "Danas je u Krašiću nedaleko Zagreba, od upale pluća umro A. Stepinac. Kao što je poznato, on je već dulje vremena bolovao od policitemije."
Sljedećih dana Vjesnik šuti, ali Partija i Udba rade. Krašić je prometno blokiran, pod opsadom je milicije i agenata Udbe. Titov režim najprije ne dopušta pokop zagrebačkog nadbiskupa u njegovoj katedrali, već želi da bude sahranjen u Krašiću. Potom Tito ipak popušta, pod zapadnim pritiskom, vođen političkom pragmom, i dopušta sahranu u katedrali.
Milicija nastoji spriječiti dolazak Stepinčevih štovatelja u katedralu, blokiraju autobuse i vlakove, doslovce skidaju ljude s vlakova, legitimiraju ljude u prilaznim ulicama i slikaju. Puno slikaju. Snimke napravljene za potrebe Udbe pokazuju da je snimljeno praktički svako lice koje je bilo u prepunoj katedrali ili ispred nje. Tehnički besprijekorno.
Papin izaslanik, bečki nadbiskup kardinal Franz König, na putu za Zagreb doživio je neobičnu prometnu nesreću kod Varaždina i jedva preživio. U Vjesniku o tome ni riječi. Ali New York Times sve to prati, dan za danom i zaključuje priču autorskim komentarom “Mrtvi kardinal i živi slučaj“, na temu "što poslije Stepinca" iz pera svojeg vanjskopolititičkog urednika Cyrusa Sulzbergera, koji se danas nakon šezdeset godina pokazuje gotovo proročanskim.
Sulzberger, inače član obitelji vlasnika New York Timesa, koji je Stepinca intervjuirao u zatvorskoj ćeliji u Lepoglavi i za to dobio Pulitzerovu nagradu, konstatira kako se u državama komunističkog bloka vodi bitka između Moskve i Rima za duše tamošnjih katolika, bitka kojoj je teško predvidjeti kraj. Podvlačeći Stepinčevu neustrašivu hrabrost i vodeću ulogu u toj bitci, Sulzberger ukazuje kako je pod komunističkim progonima Katolička crkva u Istočnoj Europi zapravo ojačala nasuprot komunističkim režimima, zahvaljujući upravo neustrašivosti, odlučnosti, spremnosti na umiranje za Crkvu nadbiskupa poput Stepinca, Mindszentyja, Wyszynskog, Berana…
Poigravajući se sa Staljinovom izrekom "Koliko taj Papa ima divizija", Sulzberger se ipak priklanja Napoleonovu uvjerenju – da Papa može uvijek imati više "divizija" od bilo kojeg Cara.
I to se pokazalo točnim osamnaest godina poslije, kada je izborom pape Ivana Pavla II. i njegovim pozivom "Ne bojte se", započelo desetljeće demontaže komunističkih režima u Europi uz pomoć "Papinih divizija", ljudi koji žele slobodu.
Dakako da ljudi u tadašnjoj Hrvatskoj, u tadašnjoj Jugoslaviji nisu tada mogli čitati što piše New York Times. Moglo se završiti u zatvoru ili barem na saslušanju u Udbi za slušanje BBC-ja ili Radio Vatikana. Imali su izbor: ili uz politički rizik tražiti neke alternativne i izvaninstitucionalne oblike informiranja. Ili ostati u okvirima režimskog: Umro A. Stepinac. To jest dio hrvatskog nasljeđa iz jednoumnog sustava, rupa u memoriji koja se ne može nadoknaditi jednostavno, uvođenjem višestranačja.
Ali problem je što nakon 30 godina demokratske tranzicije mainstream Hrvatska nije u stanju iščitati New York Times iz 1960. I još više, što nije u stanju niti sagledati gdje je problem s Vjesnikom iz tog doba. Pa kardinala Stepinca i danas nastoji tumačiti iz komunističke režimske paradigme.

Question: where was stepinac's story published

Jugoslaviji jedva spomenuo , ali je ona objavljena na naslovnici New York Timesa

The regime press in Zagreb is the news about the death of the most striking leader of the Catholic Church in Yugoslavia hardly mentioned, but it was published on the headline of the New York Times.

Question: where did stepinac die

Question: where was stepinac's death published

Jugoslaviji jedva spomenuo , ali je ona objavljena na naslovnici New York Timesa

Question: in which country did stepinac die

Question: who reported the death of stepinac in zagreb

who reported the death of stepinac in zagreb

Question: who did stepinac lead

Question: stepinac was the leader of which religious group

stepinac was the leader of which religious group

The regime press in Zagreb is the news about the death of the most striking leader of the Catholic Church in Yugoslavia hardly mentioned , but it was published on the headline of the New York Times .

Režimski tisak u Zagrebu je vijest o smrti najistaknutijeg vođe Katoličke Crkve u Jugoslaviji jedva spomenuo, ali je ona objavljena na naslovnici New York Timesa.

Režimski tisak u Zagrebu je vijest o smrti najistaknutijeg vođe Katoličke Crkve u Jugoslaviji jedva spomenuo, ali je ona objavljena na naslovnici New York Timesa.

The regime press in Zagreb is the news about the death of the most striking leader of the Catholic Church in Yugoslavia hardly mentioned, but it was published on the headline of the New York Times.

The regime press in Zagreb is the news about the death of the most striking leader of the Catholic Church in Yugoslavia hardly mentioned, but it was published on the headline of the New York Times.

The Bishop

Question: who was the leader of the roman catholic church

The Bishop

who was the leader of the roman catholic church

Question: alojzije stepinac was the leader of what

The Bishop

alojzije stepinac was the leader of what

Režimski tisak u Zagrebu je vijest o smrti najistaknutijeg vođe Katoličke Crkve u Jugoslaviji jedva spomenuo, ali je ona objavljena na naslovnici New York Timesa. Nadbiskup

The regime press in Zagreb is the news about the death of the most striking leader of the Catholic Church in Yugoslavia hardly mentioned, but it was published on the headline of the New York Times. The Bishop

The authorities rejected it in the first half, but on the 12th of February it was overthinked.

The funeral was held on February 13, 1960 in the Zagreb Cathedral, with the participation of many bishops, priests and about 20,000 believers.

Kardinal Stepinac danas, snažnije nego ikad u proteklih pola stoljeća, ima simboličku snagu u političkom, ideološkom, vjerskom, pa čak i diplomatskom ili pravosudnom smislu. Oklijevanje Vatikana i pape Franje da okonča njegovo proglašenje svetim, poništenje presude iz 1946. godine, zatim napadi iz Beograda, pa na kraju i prosvjedna nota hrvatskog Ministarstva vanjskih poslova, govore u prilog svima onima koji smatraju da se o Stepincu i njegovu djelovanju ima još puno toga za reći. U prilog tome govori i sjajna knjiga publicista i istraživača Gordana Akrapa “Kardinal Stepinac u dokumentima Gestapa i OZN-e”.
U knjizi je Akrap na temelju autentičnih dokumenata rekonstruirao djelovanja nacističkih i komunističkih tajnih službi kojima je Stepinac itekako smetao. Osobito su interesantne nikad viđene fotografije sa Stepinčeva sprovoda na Kaptolu. Udba je pomno pratila cijeli sprovod, čitav prostor unutar i izvan katedrale, snimljene su brojne fotografije, koje su kasnije pomno analizirane. Jasno, Udba je nastojala identificirati i potom obraditi sve one koji su došli ispratiti Stepinca na posljednji počinak, ali zna se da su bilježene čak i izjave samih vjernika na sprovodu. Akrap u knjizi detaljno piše i o samoj Stepinčevoj smrti te opisuje aktivnosti komunističkih vlasti oko priprema sprovoda:
“Dana 10. 2. 1960., u 14.30 sati, u župnom dvoru u Krašiću, preminuo je zagrebački nadbiskup, kardinal dr. Alojzije Viktor Stepinac. Preminuo je nakon odležanih 14 godina zatvora i internacije, tek dvije godine prije kraja izdržavanja kazne na koju je bio osuđen.
UDB-a je, kao i druge jugoslavenske izvještajne i sigurnosne službe, odmah dodatno pojačala svoju djelatnost i represivno djelovanje prema svećenicima i biskupima, zaprijetivši im rigoroznim represivnim mjerama u slučaju da se smrt kardinala Stepinca počne obilježavati na način na koji su u UDB-i smatrali neprimjerenim: ...organi SUP-a posjetili su 11. 2. uglavnom sve jugoslovenske biskupe i skrenuli im pažnju da neće biti dozvoljene nikakve javne manifestacije niti kolektivne posjete Krašiću u Zagrebu, kao i to da od njih očekujemo da poduzmu odgovarajuće mjere kako ne bi došlo do nepoželjnih ispada među podređenim klerom ili vjernicima”.
Isti dan uvedene su stroge mjere kontrole prilazima Krašiću tako što su sva vozila, osobna i autobusi, zaustavljana, a putnici pregledavani. Svećenici koji su se uputili u Krašić, kao i druge osobe koje nisu bile iz Krašića, bili su izdvojeni i onemogućen im je ulazak u Krašić.
Međunarodni tisak je, uz emigrantski tisak, za koji je to bilo očekivano, u superlativima počeo pisati o kardinalu Stepincu i njegovu mučeništvu.
Stoga Udba pokreće i medijsku akciju, a Akrap ovako citira jedan njihov dokument:
“U cilju paraliziranja tendencioznog pisanja povodom Stepinčeve smrti poduzete su mjere da se međunarodnoj javnosti pruže što točniji i objektivniji podaci o njegovu vladanju i razlozima suđenja. Zbog toga je dopisnicima stranih agencija dat sažet tekst Stepinčeve političke djelatnosti za vrijeme njemačke okupacije, uvjeti pod kojima je živio poslije suđenja na uvjetnom otpustu, mogućnosti liječenja itd. Ovakvi podaci servirani su stranom tisku koji ih je rado prihvatio, a na istoj liniji i sa sličnim komentarima na stranim jezicima nastupio je i Radio Beograd 12. veljače u emisijama za inozemstvo. Ovo je imalo pozitivne rezultate pa su znatno smanjeni negativni napisi u međunarodnom tisku”.
Udba je u potpunosti preuzela kontrolu nad svim vrstama pismenih pošiljki najviših crkvenih velikodostojnika u Jugoslaviji. Ne samo da je sva pošta bila kontrolirana, nego Udba posebno ističe da je “9 telegrama zaplijenjeno zbog neprijateljskog sadržaja (politička emigracija)”, a to znači da ti telegrami nisu stigli onamo kamo su bili upućeni.
Iako je Udba inzistirala da se kardinal pokopa u obiteljskoj grobnici u Krašiću (čak im ni ukop u župnoj crkvi u Krašiću nije bio prihvatljiv), nadbiskup Šeper je vještim manevrima pozitivno riješio pitanje mjesta ukopa. Ivan Krajačić Stevo, iako na dužnosti izvan Udbe, dao je odobrenje da Katolička crkva sama odluči gdje želi pokopati kardinala Stepinca, pa bilo to čak i u zagrebačkoj katedrali, ali uz što manje buke u javnosti te uz isključivo vjerske aktivnosti unutar katedrale.
Uoči pokopa u Zagrebu Udba je, piše Akrap, pritvorila oko deset osoba (bivši križari, istaknuti klerikalci, ustaše i sl.), a isto toliko upozorila i pustila. Istodobno je politički dio vlasti upozorio strane diplomatske predstavnike da “njihovo moguće službeno sudjelovanje u sprovodnom obredu neće smatrati prijateljskim činom prema FNRJ”.
Tijekom prijevoza mrtvog tijela kardinala Stepinca u vozilu kojim je voženo na obdukciju u Zagreb, na povratku u Krašić i ponovno iz Krašića u Zagreb na sprovod, cijelo vrijeme nalazio se i “službenik Državnog sekretarijata unutrašnjih poslova (DSUP-a)”.
Nakon sprovodnih obreda koji su počeli 13. 2. 1960. u 10 sati, kardinal Stepinac pokopan je u katedrali. Katedrala je bila prepuna (prema nekim procjenama Udbe, oko 6000 vjernika), dok se na prostoru izvan katedrale nalazilo još između tri i četiri tisuće vjernika. Udba iznosi da je, prema “gruboj procjeni od večeri kad je Stepinac dopremljen u Zagreb (u večernjim satima 11. 2. 1960.), pa do završetka sahrane, kroz crkvu prodefiliralo oko 20.000 vjernika. Međutim, za čitavo vrijeme nije zabilježen ni jedan incident niti provokacija, bilo od strane svećenika, bilo od nazočnih vjernika”.
Savezna i hrvatska Udba izradile su kasnije podrobne analize o mogućim posljedicama smrti kardinala Stepinca.
Udba je “nekoliko puta upozoravala funkcionara zagrebačke nadbiskupije na političke aspekte u kampanji oko Stepinca poslije njegove smrti, a posebno u vezi Stepinčeva groba. Čak je predloženo da se odgovorni kaptolski funkcioner za uređenje i vođenje Stepinčeva groba administrativno goni zbog remećenja javnog reda i mira”.
Naime, Udba u svojim izvješćima često upućuje na to da se “odmah ispod maske nalazi vijenac s hrvatskom trobojnicom bez petokrake zvijezde”, a to smatraju ozbiljnom provokacijom.
Jedan od Udbinih dokumenata, u kojemu se upozorava na akcije za beatifikaciju Stepinca, završava riječima: “Odmah bi trebalo zabraniti i ukazati kao na provokativno posebno uređivanje u katedrali Stepinčeva prostora sa slikom na mjestu gdje se nalazi njegov grob tim više što je u zagrebačkoj katedrali pokopano oko 60 biskupa i nadbiskupa, a niti za jednog nema okićenog prostora cvijećem, slike i paljenje svijeća”.

Question: when was stepinac funeral held in zagreb

The authorities rejected it in the first half, but on the 12th of February it was overthinked.

The funeral was held on February 13, 1960 in the Zagreb Cathedral, with the participation of many bishops, priests and about 20,000 believers.

when was stepinac funeral held in zagreb

Question: where was stepinac's funeral held

Question: how many people attended stepinac funeral

how many people attended stepinac funeral

Question: when did stepinac's funeral take place

The authorities rejected it in the first half , but on the 12th of February it was overthinked .

The funeral was held on February 13 , 1960 in the Zagreb Cathedral , with the participation of many bishops , priests and about 20,000 believers .

Vlasti su to u prvi mah odbile, ali su se 12. veljače ipak predomislile. Pogreb je održan 13. veljače 1960. godine u Zagrebačkoj katedrali, uz sudjelovanje mnogih biskupa, svećenika i oko 20.000 vjernika.

Vlasti su to u prvi mah odbile, ali su se 12. veljače ipak predomislile.

Pogreb je održan 13. veljače 1960. godine u Zagrebačkoj katedrali, uz sudjelovanje mnogih biskupa, svećenika i oko 20.000 vjernika.

The authorities rejected it in the first half, but on the 12th of February it was overthinked. The funeral was held on February 13, 1960 in the Zagreb Cathedral, with the participation of many bishops, priests and about 20,000 believers.

The authorities rejected it in the first half, but on the 12th of February it was overthinked.

The funeral was held on February 13, 1960 in the Zagreb Cathedral, with the participation of many bishops, priests and about 20,000 believers.

The funeral ceremony was completed by singing the song Ecce quomodo moritur iustus (This is how the righteous dies).

Today, the body of the blessed Alojzia Stepinca is exposed to worship in a crystal and silver sarcophage, in the space behind the main altar of the Cathedral.

Grob bl. Alojzija Stepinca
Grob blaženoga Alojzija Stepinca smješten je u sredini kora zagrebačke prvostolnice, točno iza glavnog oltara. Izrađen je od srebra u kombinaciji s drugim metalima. Na srebrnim pločama predočeni su događaji iz Blaženikova života. Grob je dugačak 2,82 m, širok 1,08 m, a visok 2,22 m.
„Tisuće udaraca čekićem i 'puncom', usttvrdio je u molitvenom razmišljanju prof. Marko Jurić, pretvorile su u tanku plohu srebra u čvrstu strukturu reljefa klasične izražajnosti i suvremenog rukopisa u modelaciji i kompoziciji. Dokumentarne scene iz Kardinalova života u umjetnikovoj kreaciji, postale su ikonički znaci obnove pamćenja, moralne katarze. Ima umjetničkih djela koja propituju estetske stilističke, formalne momente likovnog umijeća, no ovo djelo sintetizira te momente i nadilazi ih u nadahnuću i samo postaje nadahnuće. Odmjereni i dobro provedeni ritam ploha, na kojima su uprizorene scene iz Kardinalova života, tvore impozantnu vizualnu cjelinu. Svojom čvrstoćom odar smiruje gotički uzlet Katedrale prema nebu, i sam je otvoren tom uzletu.“
Mnoštvo molitelja koje neprekidno 55 godina posjećuje njegov grob, pali svijeće i donosi cvijeće svakim se danom uvećava. Bilo je dana, svjedoče zapisi jugoslavenskih državnih ustanova iz razdoblja nakon smrti kardinala Stepinca, kad se dnevno na njegovu grobu u molitvi zadržalo i do 5.000 vjernika.
Po Mariji k Isusu
Na velikom uzdužnom reljefu s južne strane groba prepoznajemo blaženoga Alojzija Stepinca, nadbiskupa koadjutora, na svečanosti krunjenja čudotvornog kipa Majke Božje Bistričke u Mariji Bistrici, 7. srpnja 1935.
Alojzije je još u krugu obitelji, rođen u Brezariću (župa Krašić) 8. svibnja 1898., primio milost čašćenja Majke Božje. Produbljivao ju je hodočasteći u marijanska svetišta rodnoga jaskanskog kraja i diljem Hrvatske. Ta njegova marijanska dimenzija duhovnosti i osobnosti, izrasla iz duboke vjere u Isusa Krista, nazočna u Sakramentu Presvete Euharistije, predočena je njegovom sabranošću u molitvi prigodom krunjenja lika Marije i Isusa zlatnim krunama u stilu kraljevskih kruna.
Upravo taj značajni događaj za povijest Katoličke Crkve u Hrvata i hrvatskog naroda ovjekovječen je i na njegovu grobu. Blaženik je usredotočen na zbilju Euharistijskog otajstva i čudesni Gospin kip. Njegov stav i vedrina lica odražavaju sigurnost da će, po zagovoru presvete Bogorodice, i druge graditeljske pothvate: podizanje 14 novih župa i župnih crkava u Zagrebu, izgradnju i uspostavu prvog hrvatskog Karmela u Brezovici, izgradnju zavjetne kapelice u čast Predragocjene krvi Kristove u Ludbregu i druge, uspješno privesti kraju.
Ljubav prema siromasima i progoniteljima
Na lijevom krovnom reljefu južne strane groba prepoznajemo blaženog Alojzija Stepinca, kao krašićkog zatočenika od 5. prosinca 1951. do preminuća 10. veljače 1960., u radosnu susretu s djecom. Ta prepoznatljiva slika podsjeća na ljubav prema siromasima, koju je Alojzije Stepinac očitovao cijelog života.
Samilost prema ljudskoj bijedi ispunjala je od mladosti njegovu dušu, te nije mogao ravnodušno gledati beskućnika bez odjeće ili siromaha bez pokrivača. Kao mladi svećenik rado je obilazio i pomagao siromašnim obiteljima u zagrebačkim predgrađima, a studentima koji su dolazili u Zagreb potražio bi pogodniji smještaj i pobrinuo se da imaju toplu hranu. Znakovita je zgoda koju je u svom dnevniku zabilježio vlč. Josip Vraneković, župnik krašićki, velikodušni domaćin i supatnik Kardinalov.
Naime, prigodom prve Pričesti i na Kardinalov imendan, 21. lipnja 1956., Blaženik je, nemajući ni dinara, zamolio župnika da mu posudi 1.000 dinara, da može dati malenu nagradu ministrantima. A dijeleći sv. Pričest bio je opazio da je jedna djevojčica išla bosa na sv. Pričest. Stoga je zamolio župnika da joj kupi cipele, a on kad bude imao, vratit će mu i taj novac. Župnik je poslušao Kardinalovu molbu, pozvao je majku te djevojčice i priopćio joj Kardinalovu želju. Žena je zaplakala od ganuća te kroz plač priopćila župniku: Nije samo jedno moje dijete bilo boso danas kod sv. Mise, nego troje.
Bila je to dobra žena, no siromašna. Župnik joj dade 4.000 dinara, da barem dvoje djece obuje. Dobri ljudi u Zagrebu, koji su poznavali samilosno srce Kardinalovo, slali su mu katkada pakete odijela. A jer mu župnik reče da će ti darovi začepiti mnoge rupe, on sav radostan usklikne: Kako je dobar Bog! Ništa nemamo u obilju. Ništa ne možemo primiti redovitim putem, a ipak možemo davati.
Zaštitnik svih progonjenih
Na desnom krovnom reljefu južne strane groba prepoznajemo blaženoga Alojzija Stepinca, kao propovjednika istine i pravde, slobode i mira, te zaštitnika svih ljudi progonjenih zbog nacionalsocijalističke ili komunističke ideologije ili pak narodnosne, rasne, klasne i vjerske pripadnosti. Običavao je govoriti: Rase i narodi su Božje tvorevine!
On je više puta u tijeku II. svjetskog rata javno prosvjedovao protiv takvih progona ljudi. Imajući u kršćanskoj svijesti i pastirskoj odgovornosti Božju riječ kao svjetlo u danima kad su vladale pogubne ideologije i svjetonazori, on se, braneći čast Božju, hrabro zauzimao za svaki ljudski život.
Godine 1943., prema svjedočanstvu i priznanju predstavnika židovske zajednice u Zagrebu, nadbiskup Stepinac je spasio živote nekoliko tisuća ljudi židovske narodnosti. Među njima bijaše mnogo djece i mladih. Pripadnici Svjetske židovske organizacije to su posvjedočili ovim riječima: „Mi znamo da je Msgr. dr. Stepinac učinio sve što je bilo u njegovoj mogućnosti da bi pomogao i olakšao sudbinu ojađenih Židova u Hrvatskoj, čiji je broj prema našoj informaciji danas 2500 muževa, žena i djece.“
Bistrički hodočasnik
Na krovnom istočnom zabatu novoga groba prikazan je nadbiskup Stepinac na I. postaji križnoga puta u Mariji Bistrici. Tu postaju križnoga puta on je blagoslovio prigodom zavjetnog hodočašća grada Zagreba na Mariju Bistricu 7. srpnja 1940., u nazočnosti više od 20 000 hodočasnika. Zastao u molitvi, s blagim naklonom prema moliteljima, odražava svoju apostolsku i marijansku gorljivost, kojima je želio oplemeniti i urediti Mariju Bistricu kao hrvatsko nacionalno svetište Majke Božje.
Nadbiskup Stepinac već je prve godine nakon biskupske posvete pješice obavio zavjetno hodočašće grada Zagreba na Mariju Bistricu.
Želio je da Marija Bistrica postane središte moralne obnove hrvatskog naroda. U tu je svrhu bio naumio podići novu baziliku i urediti ispovjedaonice, pojedine kapelice s 15 otajstava Gospine krunice i Put križa, Kalvariju na brežuljku pokraj bistričkog svetišta.
Da bi mogao ostvariti tu svoju zamisao, osnovao je Odbor za uređenje svetišta Majke Božje Bistričke „Naša draga svetišta“ (NADASVE). Od tih velikih zamisli uspio je urediti kapelu sv. Josipa na pričešćivanje vjernika, pojedine pobožnosti i priredbe, dvije kapelice u cintoru samoga svetišta te četiri mramorne postaje križnoga puta. Već dovršene ostale postaje bombardirane su prigodom transporta iz Italije u Zagreb.
Posveta spomen-crkve u biskupiji kod Knina
Donji reljef na istočnoj strani groba podsjeća na veličajni događaj novije hrvatske povijesti: na posvetu spomen-crkve, na Zvonimirovu baziliku Svete Marije u Biskupiji kod Knina, gdje je stolovao „episcopus Croatensis – hrvatski biskup“. Blaženi Alojzije Stepinac sudjelovao je na toj svečanosti 18. rujna 1938. kao propovjednik i darovatelj zvona.
Njegov lik na toj svečanosti pribire sve narodno i povijesno pamćenje što ga je godine 1905., pod naslovom O drevnom događaju nove misli, Iliti o nasilnoj smrti kralja Zvonimira te njenim posljedicama za hrvatski narod, zabilježio u posebnoj knjizi mons. Matija Stepinac, prastric blaženoga Alojzija Stepinca.
Nadbiskup Stepinac na montiranom procesu
Na lijevom krovnom reljefu sjeverne strane groba prikazan je nadbiskup Stepinac na montiranom procesu u Zagrebu 1946. Optužnica se pripremala gotovo godinu dana. Dana 18. rujna 1946. nadbiskup Stepinac bijaše lišen slobode. Istražni postupak vođen je od 18. do 23. rujna 1946. Osvjedočen u svoju nevinost, hrabro reče sucu istražitelju:
Zato velim, ako mi nećete dati pravo vi u ovome što navodim, dat će mi povijest, i kao što su svi nebrojeni Hitlerovi procesi protiv Katoličke Crkve poslužili na njezino dobro, tako će sasvim sigurno u zadnjoj liniji biti i s ovim. Iza Katoličke Crkve stoji konačno Krist, njezin ugaoni kamen o kojem je pisano: „Tko padne na ovaj kamen, razbit će se, i na koga on padne, smrvit će ga.“ (usp. Mt 21, 44)
Zatočenik u Lepoglavi
Desni krovni reljef na sjevernoj strani groba prikazuje nadbiskupa Stepinca kao zatočenika u kazneno-popravnom domu Lepoglava, časnom nekoć samostanu hrvatskih pavlina. Tu je on proboravio od 18. listopada 1946. do 5. prosinca 1951. Sve vrijeme zatvora bio je pod strogim nadzorom upravitelja Josipa Špiranca i posebnih stražara, posve izoliran, ponižavan i u svemu kontroliran.
Unatoč svim izazovima i poniženjima, on je ostao uspravan. Utjehu i jakost za svoje duhovne uspone u kaznionici crpio je iz žrtve sv. Mise, iz Svetoga pisma, čitanja svetih otaca te životopisa svetaca i mučenika. Cenzura mu nije proslijedila nijedno prispjelo pismo, koje bi mu vjernici u znak potpore odašiljali prigodom obljetnice njegove biskupske posvete, za Božić, Uskrs ili imendan.
A prispjelo je više od 5 000 pisama. Znakovita je potpora koju su mu pružali vjernici kad bi se vraćali s dnevnoga posla ili hodočastili na Mariju Bistricu, te bi prolazeći pokraj kaznionice podigli glas pobožne pjesme da ih čuje njihov Nadbiskup. Bili su to vrlo „čuvstveni časovi, koji su ga upravo uznosili“.
Oplakivanje dragog oca i pastira
Uzdužni reljef na sjevernoj strani groba predstavlja blaženoga Alojzija Stepinca na odru u zagrebačkoj katedrali oplakivana od pastira i Božjeg naroda. Dana 10. veljače 1960. zemaljski se život kardinala Stepinca približio završetku. Ležao je na povisokom uzglavlju i neprestano upirao pogled u Gospinu sliku povrh kreveta. Oko 10 sati htjeli su mu dati injekciju, no on prekine župnika i reče mu: Znate što, župniče! Pustite vi injekciju. Idemo najprije na ono što je najvažnije. Uzmite štolu.
Čemu se zavaravati? Sjednite ovdje, pa idemo od početka. Osigurati se, pa što Bog dade. (…) Vjernici župe Krašiću plaču i molitvi ispratili su mrtvo tijelo velikog pokojnika. Tako ga je dočekao i Zagreb, gdje je povorka prispjela 12. veljače u 20.30 sati. Premda se nije znalo kad će stići, dočekali su ga svi biskupi koji su došli na pokop.
Među njima su, uz mons. Franju Šepera, posebno uočeni mons. Smiljan Čekada, skopski biskup, mons. Petar Čule, mostarski biskup, te mons. Dragutin Nežić, porečko-pulski biskup, kojega na reljefu prepoznajemo okrenutog prema zaplakanom mnoštvu vjernika koje tješi zbog gubitka dragog Natpastira, a bili su ti i kler, bogoslovi, redovnici, redovnice i mnoštvo vjernika.
Do smrti vjeran učenik i mučenik Crkve
Na krovnom zabatu zapadne, prednje strane groba, smještena su četiri grba: Ivana Pavla II., Trojedine Kraljevine Hrvatske, zagrebačkog nadbiskupa kard. Franje Kuharića i blaženog Alojzija Stepinca. U životu i djelu kardinala Stepinca posebno mjesto imaju istine vjere u Bogočovjeka Isusa Krista i Crkvu, koju je Krist utemeljio na apostolu Petru i njegovu nasljedniku, papi, koji stoluje u Rimu. (…)
Stepinčev je grob uspostavljen dok je Crkvom upravljao papa Ivan Pavao II., koji je odobrio kanonski postupak za proglašenje blaženim i svetim blaženoga Alojzija Stepinca, a prigodom posjeta Zagrebu i Hrvatskoj o 900. obljetnici osnutka Zagrebačke nadbiskupije, 11. i 12. rujna 1994., kleknuo na njegov grob. U više je nagovora pohvalio njegovu žrtvu i posvjedočio da je nadbiskup Stepinac „najsvjetliji lik hrvatske duhovne baštine“, koji je „patnjama i kušnjama platio svoju hrabru privrženost Evanđelju“.
S lijeve strane toga krovnog zabata nalazi se grb Franje kard. Kuharića, nadbiskupa zagrebačkog: Deus caritas est – Bog je ljubav! Njega je blaženik 15. srpnja 1945. zaredio za svećenika te je za vrijeme njegova upravljanja Zagrebačkom nadbiskupijom otpočeo kanonski postupak za proglašenje blaženim i svetim kardinala Stepinca i podignut njegov novi grob u zagrebačkoj katedrali.
U središtu krovnog zabata predstavljen je hrvatski povijesni grob, a do njega grb dr. Alojzija kard. Stepinca, nadbiskupa zagrebačkog, s prepoznatljivim njegovim biskupskim načelom: In Te, Domine, Speravi! – U Te se, Gospodine, uzdam!
Ljubitelj istine i pravednosti
Zastajemo pred zapadnom stranom groba kardinala Stepinca. Ispod grbova postavljena je, i za ovu prigodu pozlaćena, posmrtna maska blaženoga Alojzija Stepinca. Djelo je to pobožne žene, akademske kiparice Mile Wod.
Premda je tajna policija svojim službenicima izdala nalog da se onemogući izvršiti bilo kakav otisak Kardinalova lica, umjetnici je uspjelo, dok su s obdukcije u Zagrebu kroz sakristiju župne crkve u Krašiću unosili lijes s Kardinalovim tijelom, na brzinu, uz pomoć s. Stele Prpić, milosrdnice, s. Salezije Golubić, iz Družbe Služavki Maloga Isusa, te nadbiskupskog vozača gosp. Stjepana Kranjčeca, od tzv. Pollerove smjese, napraviti otisak Blaženikova lica.
Ovaj otisak Kardinalova lica resio je njegov grob od dana njegova ukopa u zagrebačkoj katedrali. Ovaj posmrtni otisak Blaženikova lica u zajednici Božjeg naroda i pred svim pohoditeljima njegova groba svjedoči istinitosti riječi same umjetnice Mile Wod, koja je promatrajući ga mrtva ustvrdila: „Izgled mu je bio neopisivo veličanstven, neslomljiv i dostojanstven!“
Na postolju groba nalazi se u srebru ispisana nadgrobna ploča s najvažnijim datumima i događajima iz života blaženoga Alojzija Stepinca. Ispod groba postavljen je natpis sa sadržajem po kojem je prepoznatljivo evanđeosko rodoljublje nadbiskupa i kardinala Stepinca: Ljubiti pravdu, a mrziti nepravdu, to je moje načelo. A u ljubavi hrvatskoga naroda ne dam se ni od koga natkriliti. (svibanj 1934.)
Izvor: Glasnik blaženog Alojzija Stepinca
Ispiši stranicu

Question: who is the dead body of stepinac

The funeral ceremony was completed by singing the song Ecce quomodo moritur iustus (This is how the righteous dies).

Today, the body of the blessed Alojzia Stepinca is exposed to worship in a crystal and silver sarcophage, in the space behind the main altar of the Cathedral.

Question: what is the name of the song sung at the funeral of alojzije

what is the name of the song sung at the funeral of alojzije

Question: where is the body of alojzia stepinac kept today

kristala i srebra , u prostoru iza glavnog

where is the body of alojzia stepinac kept today

Question: where is the body of alojzia stepinca kept today

kristala i srebra , u prostoru iza glavnog

where is the body of alojzia stepinca kept today

Question: what type of sarcophage is the body of alojzia stepinac

what type of sarcophage is the body of alojzia stepinac

Question: what does ecce quomodo moritur iustus mean

what does ecce quomodo moritur iustus mean

The funeral ceremony was completed by singing the song Ecce quomodo moritur iustus ( This is how the righteous dies ) .

Today , the body of the blessed Alojzia Stepinca is exposed to worship in a crystal and silver sarcophage , in the space behind the main altar of the Cathedral .

Pogrebni je obred završen pjevanjem pjesme Ecce quomodo moritur iustus (Evo kako umire pravednik). Danas je tijelo blaženog Alojzija Stepinca izloženo za štovanje u sarkofagu od kristala i srebra, u prostoru iza glavnog oltara Katedrale.

Pogrebni je obred završen pjevanjem pjesme Ecce quomodo moritur iustus (Evo kako umire pravednik).

Danas je tijelo blaženog Alojzija Stepinca izloženo za štovanje u sarkofagu od kristala i srebra, u prostoru iza glavnog oltara Katedrale.

The funeral ceremony was completed by singing the song Ecce quomodo moritur iustus (This is how the righteous dies). Today, the body of the blessed Alojzia Stepinca is exposed to worship in a crystal and silver sarcophage, in the space behind the main altar of the Cathedral.

The funeral ceremony was completed by singing the song Ecce quomodo moritur iustus (This is how the righteous dies).

Today, the body of the blessed Alojzia Stepinca is exposed to worship in a crystal and silver sarcophage, in the space behind the main altar of the Cathedral.

Recovery after the fall of the Communist regime Declaration on the condemnation of the political process and judgment (1992)

On 14 February 1992, the Croatian Council adopted the Declaration on the Judgment of the Political Process and Judgment of the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, in which he “specially emphasizes and expresses gratitude to the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, who was unfairly judged, thus inflicted injustice and harassment to the Croatian people.”

by HAW)

Question: who was the cardinal who was unfairly judged

Recovery after the fall of the Communist regime Declaration on the condemnation of the political process and judgment (1992)

On 14 February 1992, the Croatian Council adopted the Declaration on the Judgment of the Political Process and Judgment of the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, in which he “specially emphasizes and expresses gratitude to the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, who was unfairly judged, thus inflicted injustice and harassment to the Croatian people.”

by HAW)

who was the cardinal who was unfairly judged

Question: what did stepinc do to the croatian people

by HAW)

what did stepinc do to the croatian people

Question: what did stepinac condemn

by HAW)

Question: when was the declaration on the judgment of the political process adopted

by HAW)

when was the declaration on the judgment of the political process adopted

Recovery after the fall of the Communist regime Declaration on the condemnation of the political process and judgment ( 1992 )

On 14 February 1992 , the Croatian Council adopted the Declaration on the Judgment of the Political Process and Judgment of the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc , in which he “ specially emphasizes and expresses gratitude to the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc , who was unfairly judged , thus inflicted injustice and harassment to the Croatian people . ”

Rehabilitacija nakon pada komunističkog režima Deklaracija o osudi političkog procesa i presude (1992.) Hrvatski sabor donio je 14. veljače 1992. godine Deklaraciju o osudi političkog procesa i presude kardinalu dr. Alojziju Stepincu u kojoj »posebno ističe i izražava zahvalnost uzoritom kardinalu dr. Alojziju Stepincu, koji je nepravedno suđen, čime je nanesena nepravda i uvreda hrvatskom narodu.«tekst deklaracije, narodne-novine.nn.hr, pristupljeno 28. prosinca 2016. (HAW)

Rehabilitacija nakon pada komunističkog režima Deklaracija o osudi političkog procesa i presude (1992.)

Hrvatski sabor donio je 14. veljače 1992. godine Deklaraciju o osudi političkog procesa i presude kardinalu dr. Alojziju Stepincu u kojoj »posebno ističe i izražava zahvalnost uzoritom kardinalu dr. Alojziju Stepincu, koji je nepravedno suđen, čime je nanesena nepravda i uvreda hrvatskom narodu.«tekst deklaracije, narodne-novine.nn.hr, pristupljeno 28. prosinca 2016.

Recovery after the fall of the Communist regime Declaration on the condemnation of the political process and judgment (1992) On 14 February 1992, the Croatian Council adopted the Declaration on the Judgment of the Political Process and Judgment of the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, in which he “specially emphasizes and expresses gratitude to the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, who was unfairly judged, thus inflicted injustice and harassment to the Croatian people.” by HAW)

Recovery after the fall of the Communist regime Declaration on the condemnation of the political process and judgment (1992)

On 14 February 1992, the Croatian Council adopted the Declaration on the Judgment of the Political Process and Judgment of the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, in which he “specially emphasizes and expresses gratitude to the Cardinal Dr. Alojzi Stepinc, who was unfairly judged, thus inflicted injustice and harassment to the Croatian people.”

Judgment of Judgment (2016)

The judgment of the Supreme Bishop Aloyzi Stepinc of 1946 was abolished on 22 July 2016 because it violates the current and then fundamental principles of material and processal criminal law of the civilized part of mankind, the court concluded justifying the decision on the review of the judgment by which Stepinc was punished with 16 years of imprisonment and forced work and five years of loss of political and civil rights.

The judgment made in this process in 1946 represents a misuse of political power and a severe violation of all the principles of law.

Zagrebački Županijski sud poništio je presudu kardinalu Alojziju Stepincu iz 1946. godine kojom je, između ostalog, proglašen krivim za suradnju s ustaškim režimom.
17:15 Hrvatska demokratska zajednica (HDZ) pozdravila je u petak odluku Županijskoga suda u Zagrebu da poništi presudu nadbiskupu Alojziju Stepincu kojom su ga osudile komunističke vlasti u montiranom postupku 1946. te je istaknula da je ispravljena velika nepravda učinjena hrvatskom blaženiku.
"Hrvatska demokratska zajednica pozdravlja današnju odluku Županijskog suda u Zagrebu koji je u cijelosti poništio presudu nadbiskupu Alojziju Stepincu kojom su ga komunističke vlasti u montiranom postupku 1946. osudile na 16 godina zatvora i prisilnog rada te petogodišnji gubitak političkih i građanskih prava."
Presuda koja je donesena u tom procesu 1946., predstavlja zloporabu političke moći i grubo kršenje svih načela prava, ističe HDZ i dodaje da je sedamdeset godina kasnije ispravljena velika nepravda učinjena hrvatskom blaženiku koji je i sam tijekom služenja kazne odbio pomilovanje i tražio poništenje presude odnosno obnovu postupka.
Blaženi Alojzije Stepinac je, unatoč presudi komunističkih vlasti, u kolektivnoj svijesti hrvatskog naroda bio i ostao moralna vertikala, upamćen kao zagrebački nadbiskup koji je izlažući svoj život pomagao politički progonjenima bez obzira na njihovu nacionalnu pripadnost ili vjeru. U svom pastoralnom djelovanju bio je nepokolebljiv u čuvanju dostojanstva čovjeka i promicanju istine, ističe HDZ.
HDZ se zalaže za zaštitu temeljnih ljudskih prava koja svoje ishodište nalaze u europskim civilizacijskim vrijednostima te za osudu svih totalitarnih režima, a koje kao moderna europska stranka promičemo, navodi se na kraju priopćenja.
Bivši predsjednik HDZ-a Tomislav Karamarko na svojoj je facebook stranici napisao: "Sretni smo zbog odluke zagrebačkog Županijskog suda o poništenju presude kojom su komunističke vlasti osudile bl. Alojzija Stepinca. Odluka je to koja pokazuje da je pravda uvijek dostižna. Desetljećima smo čekali ovaj dan i danas smo svjedoci da istina, ljubav i pravda uvijek pobjeđuju. Nećemo dopustiti da povijest opet pamti ovakvu nepravdu, a Stepinčeve riječi da se komunizam od laži rodio, od laži živi i da će od laži i umrijeti i dalje imaju jednaku težinu kao i onog dana kada su prvi put izgovorene".
15:10 Nadbiskupov nećak Boris Stepinac, koji je pokrenuo reviziju, kazao je nakon objave sudske odluke da se izvrsno osjeća. "Dirnut sam strašno, nisam očekivao da će to biti tako brzo riješeno. Zahvaljujem hrvatskom pravosuđu da je konačno skinuta jedna ljaga koja se godinama vukla ne samo na kardinala, na Katoličku crkvu, na obitelj, nego na cijeli hrvatski narod. Uistinu sam dirnut i presretan sam, presretan sam da su moja djeca i unuci dočekali taj trenutak", kazao je Stepinac.
"Danas su dokumenti i argumenti dokazali da je to uistinu bio pravednik i ostat ćemo kod toga. A ono sve nije bitno što se događalo, što sam ja proživio, što je proživjela moja obitelj", dodao je Stepinac, ističući da ne želi govoriti o ideologiji
Na pitanje zbog čega nije prije zatražio reviziju postupka kazao je da je ranije "imao nekoliko intervjua" u kojima je bio "nasanjkan", jer su "ili vlasnici medija, ili urednici ili osobno novinari, iskrenuli ili ne objavili onu pravu istinu" pa nije bio siguran "što će biti i kako će biti". "Zato me ovaj dan i veseli , veseli me otvorenost i pravednost ovoga suda i da je konačno skinuta ljaga sa jednog velikog hrvatskog čovjeka", kazao je.
Na pitanje ima li pokretanje revizije ikakve veze s postupkom kanonizacije Stepinac je kazao da je "možda to bio i jedan motiv da se to napravi sada jer su počeli sistematski napadi sa svih strana".
"Papa je donio odluku kakvu je donio. Ja to izuzetno poštujem. On želi raditi na zbližavanju obiju crkava želi na jedan način koji je on zamislio i mi to moramo poštovati. On je to napravio i neka se dokumentima i argumentima dokaže da je uistinu bio čist, da je bio svetac. Međutim, kroz ovo vrijeme pojavili su se strašni natpisi i ovdje. Dosta je bilo blaćenja, rekao sam i ja i mnogi drugi su rekli, dosta je bilo blaćenja. Hajdemo jednom sa istinom i to je bio motiv da smo to upravo u ovom trenutku napravili", zaključio je Stepinac.
Njegova kćer Kristina Stepinac Terzić, koja je kao odvjetnica obitelj i zastupala u ovom postupku, dodala je da je Županijski sud donio ispravnu odluku.
"Poništena je nezakonita presuda koja je egzistirala više od pola stoljeća. Postupak u kojem je donesena pobijena presuda bio je pun nezakonitosti počevši od kršenja temeljnog načela kaznenog postupka, prava na žalbu te ostalih povreda koje je danas jasno obrazložio predsjednik sudskog vijeća. Ovom presudom, zapravo samo je potvrđeno ono što smo mi kao obitelj i hrvatski narod oduvijek znali", kazala je.
Presuda nadbiskupu Alojziju Stepincu iz 1946. poništena je jer grubo krši sadašnja i tadašnja temeljna načela materijalnog i procesnog kaznenog prava civiliziranog dijela čovječanstva, zaključio je sudac Ivan Turudić obrazlažući odluku o reviziji presude Stepincu kojom je kažnjen sa 16 godina zatvora i prisilnog rada te petogodišnjim gubitkom političkih i građanskih prava.
15:03 Bivši predsjednik Sabora Vladimir Šeks kazao je da je poništenje presude nadbiskupu Alojziju Stepincu iz 1946. izraz političke volje hrvatskog naroda koji je "uvijek u svojoj duši i srcu osjećao kardinala Stepinca nevinom žrtvom komunističkog režima", dok predstavnici obitelji ističu kako su "dokumenti i argumenti" konačno dokazali da je "uistinu bio pravednik".
"Hrvatski narod je unatoč presude komunističkog suda iz 1946. uvijek u svojoj duši i srcu osjećao kardinala Stepinca nevinom žrtvom komunističkog režima i ova presuda je samo potvrdila tu duboku opredijeljenost i osjećaje hrvatskog naroda da je Stepinac žrtva jednog montiranog političkog procesa", kazao je Šeks ispred zagrebačkog Županijskog suda gdje je nazočio objavio odluke o poništenju presude Stepincu.
Dodao je da je i "pravni poredak koji je bio na snazi 1946. bio izvrgnut ruglu i prijeziru".
"To nije bila zakonita osuda ni zakonit proces to je bila zloupotreba svih civilizacijskih stečevina i u to vrijeme već dosegnutih. Puka politička odmazda prema nadbiskupu Stepincu, samo iz toga razloga što je odbio Katoličku crkvu u Hrvatskoj da ostane u djelokrugu univerzalne Katoličke crkve, što je odbio da se pokori vlastodršcima nove Jugoslavije. Ova presuda ima povijesni značaj, ona otvara mogućnost da se svima žrtvama komunističkog režima, tisućama žrtava koji su u montiranim procesima bez prava na obranu, bez prava na pošteno i pravično suđenje osuđeni i pogubljeni, da njihovi nasljednici zatraže zadovoljštinu, satisfakciju u ovakvim revizijama procesa, da se ti procesi i presude proglase ništetnima, bespredmetnima i da se na taj način barem djelomično zadovolji pravda", dodao je Šeks.
11.00 - Sud je presudio da se u cijelosti poništava presuda kardinalu Alojziju Stepincu iz 1946. po kojoj je proglašeni krivim da je surađivao s talijanskim i njemačkim okupatorom te ustaškim režimom u NDH, za nasilno katoličenje pravoslavaca, za pomaganje ustaškom režimu, ali i neprijateljsku propagandu nakon kraja rata. Osuđen je na 16 godina zatvora i prisilnog rada te petogodišnji gubitak političkih i građanskih prava.
'Drago mi je da je hrvatsko sudstvo konačno ispravilo tešku nepravdu koju su tada morali donijeti pod tuđom direktivom. Ja vjerujem i da će rad ove komisije donijeti određene jasnoće i zato zahvaljujem Bogu i Svetom Ocu da je on takav riskantan potez pokrenuo da se neke stvari stave na svoje mjesto'Sudac Ivan Turudić, koji predsjedava vijećem, kazao je kako je zadatak vijeća ispitati presudu s aspekta zakona EU.
'Presuda grubo krši i tadašnja i sadašnja načela kaznenog prava kao što su pravo na pravično suđenje, zabrana prisilnog rada te obrazloženu odluku i pravo na žalbu', kazao je Turudić dodavši da je u procesu sa Stepincem bilo 13 optuženika optuženih za 40 kaznenih djela.
'Presuda jedno u odnosu na Stepinca nije obrazložena. niti u odluci o krivnji niti o kazni. Tako provedenim postupkom nije se moglo utvrditi pravo činjenično stanje no to i njie bio cilj. Cilj je bila osveta Stepincu, moralna diskvalifikacija njega i Katoličke Crkve, a za to je bila angažirana tadašnja cijela komunistička vrhuška. Temeljni krimen koji se Stepincu stavlja na teret je činjenica da je u vrijeme NDH bio zagrebački nadbiskup. Sam se zapitao tijekom suđenja – pa što sam trebao učiniti? Otići u šumu ili pobjeći u London? On je odlučio ostati sa svojim narodom s kojim je bio i za vrijeme jugosvalenske monarhističke diktature i za vrijeme Titove komunističke diktature
Izdražvajući kaznu u Lepoglavi, odbio je pomilovanje i tražio obnovu postupka ili poništenje presude. Nakon 70 godina volja kardinala Stepinca ispunjena je od strane slobodnog suda Republike Hrvatske', obrazložio je Turudić.
Stranke imaju pravo žaliti se na ovu odluku, no u DORH-u su se već očitovali da se ne protive reviziji sudskog postupka.
9.59 - Na sud je došao Boris Stepinac, kardinalov nećak, koji je podnio zahtjev za revizijom postupka. On je bio u pratnji povjesničara Josipa Jurčevića. Također, stigao je i Vladimir Šeks. Šeks je, naime, jedan od autora odredbe u Zakona o kaznenom postupku prema kojoj se može ići u reviziju procesa i presuda bivše Jugoslavije ako su bila politička, politički motivirana kaznena djela i ako je do osuđujuće odluke došlo zlouporabom političke moći.
Izvanraspravnim vijećem koje odlučuje o reviziji suđenja kardinalu Stepincu predsjedava sudac Ivan Turudić. Odluka bi trebala biti objavljena u 11 sati.
Zahtjev za revizijom postupka podnijela je obitelj kardinala Stepinca.Privremeni glasnogovornik suda, Ratko Šćekić, potvrdio je da je reviziju postupka zatražio Stepinčev nećak.
'Izvanraspravno vijeće može usvojiti zahtjev i donijeti odluku koja se dostavlja strankama, a u petak će se znati jesu li za to ostvareni uvjeti ili ne', kazao je Šćekić.
Stepinca je u rujnu 1946. tadašnje Javno tužilaštvo NR Hrvatske, temeljem "Zakona o krivičnim djelima protiv naroda i države", optužilo da je surađivao s talijanskim i njemačkim okupatorom te ustaškim režimom u NDH, za nasilno katoličenje pravoslavaca, za pomaganje ustaškom režimu, ali i neprijateljsku propagandu nakon kraja rata.
Presudu je 11. listopada 1946. donio Vrhovni sud koji ga je proglasio krivim po svim točkama optužnice.
Suđenje Stepincu još 1992. osudio Sabor
U veljači 1992. Sabor Republike Hrvatske donio je "Deklaraciju o osudi političkog procesa i presude kardinalu dr. Alojziju Stepincu" u kojoj stoji da je na montiranom političkom sudskom procesu nevino osuđen "stoga što je odbio po nalogu komunističkih vlastodržaca, provesti crkveni raskol i odvojiti Katoličku crkvu Hrvata od Rima i Vatikana, sa dalekosežnim ciljem uništenja Katoličke crkve kao vjekovnog čuvara i zaštitnika očuvanja identiteta i slobode hrvatskog naroda".
"Osuđen je stoga što je djelovao protiv nasilja i zločina komunističke vlasti, isto kao što je djelovao u vihoru i okrutnostima drugoga svjetskog rata, u zaštitu progonjenih, neovisno o njihovom narodnosnom podrijetlu, ili vjerskom svjetonazoru. Iako hrvatski narod i Katolička crkva nikada nisu priznali osudu kardinalu Stepincu, hrvatski Sabor kao najviše predstavničko tijelo Hrvatske izricanjem jasnog stava prema nepravednoj osudi kardinala Stepinca ispravlja jednu povijesnu nepravdu i uvredu hrvatskom narodu.
Osudom montiranog procesa i osude kardinalu Stepincu, hrvatski Sabor istodobno osuđuje političke procese brojnim nevino sudenim svečenicima, redovnicima i vjernicima osuđujući na taj način i protunarodni komunistički režim", stoji u deklaraciji.
Revizija omogućena izmjenama zakona iz 2009.
Revizija postupka provodi se temeljem odredbe Zakona o kaznenom postupku iz 2009. koji propisuje da osobe koje su sudovi bivše Jugoslavije osudili za vrijeme komunističke vladavine za politička, politički motivirana kaznena djela ili druga kaznena djela ako je do osuđujuće odluke došlo zlouporabom političke moći mogu revizijom zatražiti poništenje osuđujuće odluke ili njoj drugoga odgovarajućega pravnog akta.
Revizija treba sadržavati osobne osuđenikove podatke, podatke o presudi koja se pobija, podatke o činjenicama i dokazima na kojima se temelji, obrazloženje i potpis podnositelja te, ako je podnositelj nasljednik, dokaz da je osuđenik umro i da je on njegov zakonski nasljednik.
Ako utvrdi da je revizija osnovana vijeće će, po slovu zakona, "presudom poništiti u cijelosti ili djelomice pobijanu odluku u izreci o kaznenoj odgovornosti", a protiv odluke vijeća županijskog suda podnositelj revizije i državni odvjetnik mogu se žaliti Vrhovnom sudu. (Hina)

Question: when was stepinc sentenced to 16 years imprisonment

Judgment of Judgment (2016)

The judgment of the Supreme Bishop Aloyzi Stepinc of 1946 was abolished on 22 July 2016 because it violates the current and then fundamental principles of material and processal criminal law of the civilized part of mankind, the court concluded justifying the decision on the review of the judgment by which Stepinc was punished with 16 years of imprisonment and forced work and five years of loss of political and civil rights.

The judgment made in this process in 1946 represents a misuse of political power and a severe violation of all the principles of law.

when was stepinc sentenced to 16 years imprisonment

Question: how long was stepinc in jail for

Judgment of Judgment (2016)

Question: how long was stepinac in jail for

Judgment of Judgment (2016)

Question: when was stepinac sentenced to 16 years imprisonment

Judgment of Judgment (2016)

when was stepinac sentenced to 16 years imprisonment

Question: what is the name of the judicial review of stepinc's 1946 judgement

Judgment of Judgment (2016)

what is the name of the judicial review of stepinc's 1946 judgement

Question: what is the name of the judicial review of stepinc's judgment

Judgment of Judgment (2016)

what is the name of the judicial review of stepinc's judgment

Question: the judgment of stepinc in 1946 represents a violation of all the principles of law

zloporabu političke moći i grubo kršenje svih načela prava .

Judgment of Judgment (2016)

the judgment of stepinc in 1946 represents a violation of all the principles of law

Question: the judgment of stepinc in 1946 represents what

zloporabu političke moći i grubo kršenje svih načela prava .

Judgment of Judgment (2016)

the judgment of stepinc in 1946 represents what

The judgment of the Supreme Bishop Aloyzi Stepinc of 1946 was abolished on 22 July 2016 because it violates the current and then fundamental principles of material and processal criminal law of the civilized part of mankind , the court concluded justifying the decision on the review of the judgment by which Stepinc was punished with 16 years of imprisonment and forced work and five years of loss of political and civil rights .

The judgment made in this process in 1946 represents a misuse of political power and a severe violation of all the principles of law .

Poništenje presude (2016.) Presuda nadbiskupu Alojziju Stepincu iz 1946. poništena je 22. srpnja 2016. jer grubo krši sadašnja i tadašnja temeljna načela materijalnog i procesnog kaznenog prava civiliziranog dijela čovječanstva, zaključio je sud obrazloživši odluku o reviziji presude kojom je Stepinac kažnjen sa 16 godina zatvora i prisilnog rada te petogodišnjim gubitkom političkih i građanskih prava. Presuda koja je donesena u tom procesu 1946., predstavlja zloporabu političke moći i grubo kršenje svih načela prava.

Presuda nadbiskupu Alojziju Stepincu iz 1946. poništena je 22. srpnja 2016. jer grubo krši sadašnja i tadašnja temeljna načela materijalnog i procesnog kaznenog prava civiliziranog dijela čovječanstva, zaključio je sud obrazloživši odluku o reviziji presude kojom je Stepinac kažnjen sa 16 godina zatvora i prisilnog rada te petogodišnjim gubitkom političkih i građanskih prava.

Presuda koja je donesena u tom procesu 1946., predstavlja zloporabu političke moći i grubo kršenje svih načela prava.

Judgment of Judgment (2016) The judgment of the Supreme Bishop Aloyzi Stepinc of 1946 was abolished on 22 July 2016 because it violates the current and then fundamental principles of material and processal criminal law of the civilized part of mankind, the court concluded justifying the decision on the review of the judgment by which Stepinc was punished with 16 years of imprisonment and forced work and five years of loss of political and civil rights. The judgment made in this process in 1946 represents a misuse of political power and a severe violation of all the principles of law.

The judgment of the Supreme Bishop Aloyzi Stepinc of 1946 was abolished on 22 July 2016 because it violates the current and then fundamental principles of material and processal criminal law of the civilized part of mankind, the court concluded justifying the decision on the review of the judgment by which Stepinc was punished with 16 years of imprisonment and forced work and five years of loss of political and civil rights.

The judgment made in this process in 1946 represents a misuse of political power and a severe violation of all the principles of law.

Stepinac was also very critical to the Orthodoxy.

On the day after the Yugoslav state coup on March 27, 1941, which, with the support of the United Kingdom, were executed by Serbian officers against the pact with Nazi Germany and fascist Italy, he wrote in his diary: All in all, the Croats and the Serbs are two worlds, the north and the south, which will never approach except the miracle of God.

Govor hrvatskoga metropolita preuzv. gosp. nadbiskupa dr. Alojzija Stepinca katoličkim akademičarima i akademičarkama o odnosu intelektualca prema svome narodu, 27. ožujka 1938.
Katolički intelektualac prema svome narodu
Katolički akademičari i akademičarke! - I ove godine vidim vas, Bogu hvala, u velikom broju okupljene pred oltarom Božjim, da obavite vašu uskrsnu kršćansku dužnost. Ispunili ste opomenu Spasiteljevu: »Reddite quae sunt Dei Deo! Dajte Bogu što je Božje!« (Mt 22, 11) [2] Niste pošli za onima, koji osim materije neće da priznaju išta, već se rugaju onima koji vjeruju u egzistenciju osobnoga Boga govoreći: »Ubi est Deus eorum? Gdje je Bog njihov?« (Jdt 7, 21) [3]
Vi ste pošli za glasom duše, koja Vam govori pred svetim tabernakulom: »Ecce Deus noster iste! Exspectavimus eum et salvabi nos! Evo ovo je Bog naš, čekali smo ga i spasit će nas!« (Iz 25, 9) Niste pošli za onima koji hoće da širom svijeta uskrise na novi život staro poganstvo i njegove lažne bogove, bilo u ovoj ili u onoj formi. Vi ste pošli za glasom duše, koja govori: »Non enim est alius Deus quam tu, cui cura est de omnibus! Nema drugog Boga osim tebe, koji se brineš za sve!« (Mudr 12, 1) [4] Niste pošli za onima, koji su po krsnome listu doduše katolici, ali praktički žive kao da nisu kršćani.
Vaših duša nije mogao niti može zadovoljiti puki formalizam, niti fraze bez sadržaja i života, niti svjetski užici, jer cijelo vaše biće govori: »Quemadmodum desiderat cervus ad fontes aquarum, ita desidera anima mea ad te Deus! Kao što čezne jelen za izvorima voda, tako čezne duša moja za Tobom Bože!« (Ps 41, 6) [5]
Nije malena stvar u današnje doba, kad akademičari javno ispovijedaju svoje vjerovanje. Zato treba danas i samozataje i junaštva.
Prilike naime svuda u svijetu tako se razvijaju, da uvjereni katolik intelektualac, kojemu vjera nije prazni cimer nego srž života, biva često posmatran u najmanju ruku kao natražnjak. Na njegovu adresu padaju nerijetko neukusni vicevi; unosni položaji za njega su nepristupačni, ako ne pogazi svoje uvjerenje; ne rijetko biva smatran kao neprijatelj vlastitog naroda, ako ne reče amen i na najnevjerojatnije ispade pojedinaca, koji su uzeli patent na patriotizam. Koliko dakle mora da bude čvrst u vjeri, stalan u načelima i ustrajan u radu intelektualac katolik, da se uzdrži na površini i ne potone u glibu materijalističke sadašnjice!
Nije mi nakana, da vam danas govorim o izrugivanju na koje može naići katolik intelektualac radi svoga nazora o svijetu. Da vi preko toga niste već prešli, ne biste sigurno ni došli ovamo. No vi bez sumnje imate na umu opomenu Gospodnju: »Opprobrium hominum et blasphemias eorum ne metuatis! Ne bojte se ruženja ljudskog i od huljenja njihova ne plašite se!« (Iz 51, 7) A zašto ne? »Sicut enim vestimentum, sic comedet eos vermis, et sicut lanam sic devorabit eos tinea: salus autem mea in sempiternum erit, et iustitia mea in generationes generationum! Jer će ih moljac izjesti kao haljinu i kao vunu izjest će ih crv, a pravda moja ostaje do vijeka i spasenje moje od koljena na koljeno!« (Iz 51, 8)
Niti želim da vam govorim o nepravdi, da uvjeren katolik ne može doći do značajnijeg položaja u javnim a često i privatnim službama, ako prije ne pogazi svog uvjerenja. Kad biste vi računali na položaj, ne biste ni došli u katoličke redove. Zato takove nepravde samo dižu vaš ponos, jer držite na umu onu staru riječ - non est ad astra mollis e terris via! Put od zemlje do zvijezda nije lak!
Katolički intelektualac i narod
Želim da upotrebim ovu priliku i iznesem stanovište Crkve o stvari, koja se danas mnogo tretira, a koja vaše duše nerijetko stavlja na kušnju, a to je odnos uvjerenog katoličkog intelektualca prema svome narodu.
Nerijetko čuje se danas govoriti, da inteligencija ne pripada narodu. A čemu se vi onda školujete? Čemu vaši napori i muke oko stjecanja znanja? Mislim da tu nemam mnogo što pobijati.
Ako može istinski napredovati čovjek bez glave i bez zdrave pameti, može istinski napredovati i narod bez zdrave i poštene inteligencije. Zato nema pogibelji da bi narod odbacio inteligenciju koja se istinski skrbi oko njegova duhovnog i materijalnog napretka.
No ima jedan drugi prigovor, koji se ruši na vas, buduću narodnu inteligenciju. Katolici su, kažu, internacionalci. Prema tome su nenarodni i nemaju osjećaja za narod. Jeste li vi uistinu zato što dokumentirate svoju odanost Crkvi, osuđeni na to da budete manje narodni negoli drugi? Ili niste li možda upravo vi koji poštujete Crkvu i slijedite njezinu nauku, niste li, velim, baš vi prava narodna inteligencija i narodna uzdanica?
Mnogo se, istina, govori o ljubavi prema narodu. Ali nerijetko govore o njoj već zato, što koristi njihovu džepu. Drugi opet zato da lakše pokriju razne prljavštine. Treći zato što su željni slave. No za uvjerenog katolika ljubav prema narodu nije predmet trgovine ni za novac ni za slavu, nego je ona moralna i etička dužnost.
Prema tome, da govorim konkretno, jer govorim hrvatskim akademičarima, i vaša ljubav prema hrvatskom narodu ne može biti predmet trgovine, nego je moralna dužnost. Kad dakle te dužnosti ne biste vršili, ne biste uopće bili katolici, kao što ni ja ne bih bio katolički biskup, kad ne bih požrtvovno ljubio svog naroda. Kršćanin katolik ne samo da smije, nego mora ljubiti narod iz kojeg je nikao. To leži već u samoj naravi čovjeka, i prema tome je naravni zakon. Kršćanstvo pak naravnog zakona ne ruši, nego ga usavršuje i oplemenjuje.
Ako bih dakle rekao da katolik smije ljubiti svoj narod, onda bih premalo rekao. Jer ljubav prema samome sebi ili ljubav prema roditeljima nije samo dozvoljena, nego je zapovijedana. A narod nije ništa drugo nego velika obitelj, veliko krvno srodstvo. Kako god dakle ljubite više svoju braću i sestre nego li druge ljude, tako i narod svoj više nego li drugi, a da pri tom nijednog naroda ne mrzite i ne prezirete. I tko razuman može zamjeriti tome? Zar će tko zamjeriti djetetu ako više ljubi svoju majku nego li tuđu?
Ljubav dakle prema narodu i ljubav prema vjeri katoličkoj ne isključuju se ni najmanje, nego se lijepo popunjuju kao dvije sestre blizanke, koje imaju jednog te istog Oca na nebesima, a to je Bog, koji je auktor i naravnog i vrhunaravnog reda. Bog pak ne može sebi protusloviti.
Da je tome tako, pokazuje bjelodano sam Isus Krist, Majka Božja, dokazuju toliki proroci i toliki sveti muževi. Zar nije Spasitelj najprije propovijedao svome narodu izraelskom, i prema tome nastojao najprije njemu koristiti? A u pjesmi Magnificat Majke Božje zar se ne skriva iskra produhovljene ljubavi prema svom narodu? Dirljivi plač Jeremije proroka na razvalinama Jeruzalema, nije li odraz duboke ljubavi prema svom narodu? A apostol sv. Pavao pošao je u ljubavi prema svom narodu tako daleko, da je zavapio: »Optabam ego ipse anathema esse a Christo pro fratribus meis, qui sunt cognati mei secundum carnem!
Želio bih da sam budem odbačen od Krista za braću svoju, koja su mi rod po tijelu!« (Rim 9, 13) Odatle pojava, da Katolička crkva u svom djelovanju i te kako računa i u obzir uzima nacionalno čuvstvo u narodima među kojima djeluje. Zato čim je moguće postavlja obraćenim poganskim narodima svećenike i biskupe njihova jezika, koji najbolje poznaju dušu svog naroda. Zato im postavlja njihove svete narodne zaštitnike. Ona poštuje sve njihove običaje, dok god nisu u protimbi s istinama kršćanstva ili zdravim razumom.
Pusta je dakle bajka, da katolici ne mogu istinski ljubiti svog naroda. Takvo što mogu tvrditi samo oni, koji ili ne ljube istine ili špekuliraju serviranjem neistine. Ne samo da su takove tvrdnje bajke, nego što više, mi se usuđujemo reći, da se ne može govoriti o pravoj ljubavi prema svom narodu kod ljudi, čiji život nije u skladu sa zakonom Božjim i Kristovim evanđeljem.
Što znači ljubiti? Amare est bonum vele! Ljubiti, reći će, htjeti, željeti, požrtvovno tražiti dobro onoga koga ljubiš. Žrtvovati se za njegovo dobro i to tim više, što je veće i potrebnije dobro o kojem se radi; onim redom kojim to traži hijerarhija vrijednosti.
A što je, pitam vas, najveće dobro i pojedinca i naroda? Ono bez čega mu nema trajne egzistencije. To pak nije ni novac, ni zemlja, ni znanost, ni sila, nego vjera i moral, obraz i poštenje. Jest, vjera je katolička prvo i najveće dobro hrvatskog naroda, kao što svjedoči bjelodano čitava povijest naša.
To svjedoče neizmjerne žrtve za turskih ratova. To svjedoči ustrajno odbijanje svake invazije hereza, koje su se kušale uvući u dragu nam domovinu. Ta vjera katolička učila ga je poštenju i čestitosti, i možete matematskom sigurnošću ustanoviti gdje se ona potkapa na koji mu drago način, da će tamo umjesto poštenja i pravde zavladati naskoro divljaštvo i rasulo. Ljubi li dakle istinski narod svoj onaj, koji riječju i djelom blati vjeru otaca svojih i nastoji mladež otrgnuti od Krista? Što će narodu konačno prava i sloboda, što će mu cio svijet, ako jednom bude osuđen na smrt?
Katolici i narodna egzistencija
Drugo narodno dobro jest narodna egzistencija. Na svojim vizitacijskim putovanjima vidio sam dosta toga, što me je napunilo tugom i bolju. Lijepa i krasna sela, a kadkad gotovo prazna. Umjesto veselog smijeha djece neka samrtna tišina. Bijela kuga poharala je selo. A kako selo tako i gradove. Može li se govoriti o patriotizmu kod onih kojima su usta puna rodoljublja, narodnog ponosa i veličine, a domovinu lišavaju podmlatka, jer ako na mladima svijet ostaje, a tima se ne da uopće živjeti, na kome će ostati domovina? A zašto se ne da života potomstvu? Zar zato jer nema kruha?
Ne! Jer redovito siromasi imadu najviše djece! Nego zato jer se mnogi grlati rodoljubi boje žrtava i truda oko djece. A što znači onda patriotizam koji u javnom životu spasava narod, a u vlastitoj obitelji ga ubija? Zato se ovakvima može mirne duše reći sa Svetim pismom: »Ipsi autem non erant de semine virorum illorum, per quos salus facta est in Israel! Oni nisu bili od roda muževa, po kojim je došlo spasenje Izraelu!« (1 Mak 15,44) [6]
Ili ljube li možda istinski narod svoj oni žalosni zastupnici akademske omladine, koji su uvijek spremni da manifestiraju i protestiraju ali ne paze da bi svoju mladost časno i pošteno sproveli i tako životom svojim, i obitelji koju će osnovati, bili sposobni da dovedu narod svoj k onoj sreći, što je ne doživješe oci? Ili, ljube li narod svoj oni koji neće da znadu, da je danas imperativ za akademsku našu omladinu stručno se spremati i tako osigurati egzistenciju sebi i svojima? Diletanti su samo balast za narod, ma koliko grlati bili i isticali se u narodnim akcijama.
Katolici i sloboda
Treće dobro o kojem se danas toliko pjeva, ali kojeg je malo u svijetu, jest sloboda. Od svega vidljivog stvorenja čovjek je jedini, koji zna što je taj veliki dar Božji. Dar je to što ga po prirodi ide bilo kao pojedinca bilo kao narodnu cjelinu. Ali ona je uistinu dar Božji! »Omne datum optimum et omne donum perfectum desursum est descendens a Patre luminum! Svaki je dobri dar i svaki savršeni poklon odozgo silazeći od Oca istine!« [7]
I stoga slobode neće uživati ni onaj pojedinac ni onaj narod, koji je zahvalno ne primi iz ruku Božjih. A ne primaju je zahvalno iz ruku Božjih oni, koji u slobodi gledaju oslobođenje od sviju obaveza i prema Bogu i prema bližnjemu te misle, da smiju nekažnjeno gaziti sva ljudska i Božja prava...
Zato će vanjsku slobodu na svoju korist i na korist drugih uživati samo onaj koji najprije oslobodi unutarnjeg čovjeka i koji se dovine slobode djece Božje, te stoji sa obadvije noge na tlu etike i morala, pravde i poštenja!
Crkva i suvremeni problemi
To su evo tri dobra, koja prava ljubav želi svome narodu. I tko mu negira ova dobra nije mu prijatelj. Jer ako mu negira vjeru, bit će brzo kraj egzistenciji. Ako mu negira egzistenciju onda nema koristi od slobode. Ako mu negira slobodu djece Božje, vanjska sloboda bez unutarnje odvest će ga brzo u rasulo i propast.
Ta tri dobra žele svome narodu i vaši crkveni poglavari, želi ih i vaš nadbiskup. Pa ako vašoj mladenačkoj impulzivnosti ne ide u račun ova ili ona gesta crkvenih poglavara, onda se sjetite prije svega, da oni koji više stoje, obično više toga i vide. Sjetite se zatim, da Crkva katolička nije organizacija od jučer, nego od dvije tisuće godina.
Zato se njezini glavari ne mogu ravnati momentalnim hirima pojedinaca i grupa, nego iskorišćuju milenijsko iskustvo Crkve. Sjetite se napokon, da se Crkva i njezini predstavnici nalaze danas u težim prilikama nego ikada prije, jer živimo u vremenu koje je moderni poganin označio » Umwertung aller Werte«, bankrotom svih vrijednosti. Ljudi trče za mjehurićima od sapunice a zlato gaze nogama. Što bi imalo biti na prvome mjestu stavljaju na zadnje, a što nije ni spomena vrijedno smatraju idealom savršenstva. I da nema Crkve s njezinim vječnim istinama, izgubili bismo na koncu ne samo vjeru, nego i razum i čitavu baštinu djedova. Ne čudite se, dakle, ako Crkva koji put drukčije sudi i radi, nego što želi ovaj ili onaj.
Katolici i rasizam
Moderni rasizam zamjera npr. Crkvi, što neće pasti na koljena pred njegovim kumirom i pokloniti mu se.
Ali zar je narodnost najviše dobro čovječje? Nije, jer bi inače moralo biti u stanju, da ispuni sve težnje čovjekove i učiniti ga blaženim na zemlji. A da to ne može, jasno je. A na koncu konca sa smrću prestaju i sve rasne razlike. Zato se čovjek na sudu Božjem neće opravdati pripadnošću ovoj ili onoj rasi, nego poštenim životom i dobrim djelima. Ako dakle ljubav prema narodnosti pređe granice zdravog razuma, onda nije ljubav, nego je strast, a strast niti je od koristi niti je od trajnog opstanka. Zato Crkva i u nacionalnom pogledu postavlja načelo - što nećeš da tebi drugi čini ne čini ni ti drugome!
Ljubav prema svojoj narodnosti ne smije čovjeka učiniti divljom životinjom, koja sve ruši i izazivlje osvetu, nego ga oplemenjivati tako, da svome narodu pribavi poštovanje i ljubav od strane drugih naroda. Zato ljubav prema vlastitome narodu ne stoji u nikakovoj opreci s ljubavlju prema čitavom čovječanstvu, nego se međusobno popunjuju. Svi su naime narodi djeca Božja, i zato svi vape k Bogu - Oče naš koji si na nebesima!
Pravu dakle istinu i zlatnu sredinu i u ovom pitanju naučava Crkva, a ne kojekakvi rasizmi.
I vi dakle nećete nikad ispravnije i korisnije izraziti svoje ljubavi prema hrvatskom narodu, nego ako slijedite nauk Crkve. Ona vas odvraća od ekstrema koji u narodnosti vidi kumira, kojemu moraju pasti žrtvom i najsvetija prava čovjeka i njegove osobe. Ali Crkva vas s druge strane upućuje, da je grijeh biti ravnodušan prema svome narodu, kako to uči razorni i krvavi komunizam. Moralna je i etička dužnost čovjeka, da svoj narod ljubi. I zato svaki pravi katolik narod svoj cijeni, radi oko njegova moralnog i materijalnog pridizanja i brani njegova prava.
Ako bi pak prezreli glas Crkve i poslušali novovjeke proroke, budite uvjereni, da ćete biti ne spasioci nego grobari i svoje i hrvatske narodne sreće. Ponesite tu zavjetnu misao s ovih konferencija i recite vašim kolegama i kolegicama - grobar je svoje i narodne naše sreće onaj tko u Hrvatskoj ruje protiv Katoličke crkve!
[3] Prema Vg.
Hrvatska straža, 29. ožujka 1938., br. 72., str. 2-3.
IZVOR: BATELJA, Juraj (prir.) Blaženi Alojzije Stepinac: Propovijedi, poruke, govori, 1934. – 1940., Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2000., str. 229-235.
Hrvatska straža, 29. ožujka 1938., br. 72., str. 2-3.
IZVOR: BATELJA, Juraj (prir.) Blaženi Alojzije Stepinac: Propovijedi, poruke, govori, 1934. – 1940., Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2000., str. 229-235.
[2] Treba biti: Mt 22, 21.
[4] Vg Mudr 6, 8, a ne kako je navedeno u izvoru.
[5] Treba biti: Ps 42, 2.
[6] 1 Mak 5, 62, a ne kako je, vjerojatno greškom, navedeno u izvoru.
[7] Jak 1, 17
Ispiši stranicu

Question: who was the leader of yugoslavia in 1941

Stepinac was also very critical to the Orthodoxy.

On the day after the Yugoslav state coup on March 27, 1941, which, with the support of the United Kingdom, were executed by Serbian officers against the pact with Nazi Germany and fascist Italy, he wrote in his diary: All in all, the Croats and the Serbs are two worlds, the north and the south, which will never approach except the miracle of God.

who was the leader of yugoslavia in 1941

Question: when was the yugoslavian state coup

Question: who supported the yugoslavian coup of 1941

who supported the yugoslavian coup of 1941

Question: what two worlds did stepinac believe croats and serbs were in

what two worlds did stepinac believe croats and serbs were in

Question: according to stepinac, what would never approach the north and the south

according to stepinac, what would never approach the north and the south

Question: who supported the yugoslavian coup in 1941

who supported the yugoslavian coup in 1941

Question: who was involved in the yugoslav state coup

nacističkom Njemačkom i fašističkom Italijom

who was involved in the yugoslav state coup

Stepinac was also very critical to the Orthodoxy .

On the day after the Yugoslav state coup on March 27 , 1941 , which , with the support of the United Kingdom , were executed by Serbian officers against the pact with Nazi Germany and fascist Italy , he wrote in his diary : All in all , the Croats and the Serbs are two worlds , the north and the south , which will never approach except the miracle of God .

Stepinac je također bio izrazito kritičan prema pravoslavlju. Dan nakon jugoslavenskog državnog udara 27. ožujka 1941., koji su uz podršku Velike Britanije izvršili srpski časnici protiv pakta s nacističkom Njemačkom i fašističkom Italijom, zapisao je u svoj dnevnik: Sve u svemu, Hrvati i Srbi dva su svijeta, sjeverni i južni pol, koji se nikada neće zbližiti osim Božjim čudom.

Stepinac je također bio izrazito kritičan prema pravoslavlju.

Dan nakon jugoslavenskog državnog udara 27. ožujka 1941., koji su uz podršku Velike Britanije izvršili srpski časnici protiv pakta s nacističkom Njemačkom i fašističkom Italijom, zapisao je u svoj dnevnik: Sve u svemu, Hrvati i Srbi dva su svijeta, sjeverni i južni pol, koji se nikada neće zbližiti osim Božjim čudom.

Stepinac was also very critical to the Orthodoxy. On the day after the Yugoslav state coup on March 27, 1941, which, with the support of the United Kingdom, were executed by Serbian officers against the pact with Nazi Germany and fascist Italy, he wrote in his diary: All in all, the Croats and the Serbs are two worlds, the north and the south, which will never approach except the miracle of God.

Stepinac was also very critical to the Orthodoxy.

On the day after the Yugoslav state coup on March 27, 1941, which, with the support of the United Kingdom, were executed by Serbian officers against the pact with Nazi Germany and fascist Italy, he wrote in his diary: All in all, the Croats and the Serbs are two worlds, the north and the south, which will never approach except the miracle of God.

Statements about racism in the NDH The publication of the declaration of racial laws in the Utah newspapers.In the beginning Stepinac was not opposed to anti-Semitic measures, but was engaged with the authorities to relieve them.

Thus, in the letter of the Minister of Internal Affairs Andriya Artukovich dated April 23, 1941, Stepinac claims that when adopting the “necessary” racial laws of the NDH against the Jews (who, according to the reputation of the Third Reich, removed all civil rights to the Jews), the Jewish referees to Catholicism shall be excluded from their application.

The Holocaust: An Introductory History
Background
Propaganda: “The Jews Are Our Misfortune”
The Jews Are Isolated from Society
The Jews Are Confined to Ghettos
The “Final Solution”
Jewish Resistance
Liberation
Victims
The Holocaust (also called Ha-Shoah in Hebrew) refers to the period from January 30, 1933 - when Adolf Hitler became chancellor of Germany - to May 8, 1945, when the war in Europe officially ended. During this time, Jews in Europe were subjected to progressively harsher persecution that ultimately led to the murder of 6,000,000 Jews (1.5 million of these being children) and the destruction of 5,000 Jewish communities. These deaths represented two-thirds of European Jewry and one-third of all world Jewry.
The Jews who died were not casualties of the fighting that ravaged Europe during World War II. Rather, they were the victims of Germany’s deliberate and systematic attempt to annihilate the entire Jewish population of Europe, a plan Hitler called the “Final Solution” (Endlosung).
Background
After its defeat in World War I, Germany was humiliated by the Versailles Treaty, which reduced its prewar territory, drastically reduced its armed forces, demanded the recognition of its guilt for the war, and stipulated it pay reparations to the allied powers. With the German Empire destroyed, a new parliamentary government called the Weimar Republic was formed. The republic suffered from economic instability, which grew worse during the worldwide depression after the New York stock market crash in 1929. Massive inflation followed by very high unemployment heightened existing class and political differences and began to undermine the government.
On January 30, 1933, Adolf Hitler, leader of the National Socialist German Workers (Nazi) Party, was named chancellor of Germany by President Paul von Hindenburg after the Nazi party won a significant percentage of the vote in the elections of 1932. The Nazi Party had taken advantage of the political unrest in Germany to gain an electoral foothold. The Nazis incited clashes with the communists and conducted a vicious propaganda campaign against its political opponents – the weak Weimar government and the Jews whom the Nazis blamed for Germany’s ills.
Propaganda: “The Jews Are Our Misfortune”
A major tool of the Nazis’ propaganda assault was the weekly Nazi newspaper Der Stürmer (The Attacker). At the bottom of the front page of each issue, in bold letters, the paper proclaimed, “The Jews are our misfortune!” Der Stürmer also regularly featured cartoons of Jews in which they were caricatured as hooked-nosed and ape-like. The influence of the newspaper was far-reaching: by 1938 about a half million copies were distributed weekly.
Soon after he became chancellor, Hitler called for new elections in an effort to get full control of the Reichstag, the German parliament, for the Nazis. The Nazis used the government apparatus to terrorize the other parties. They arrested their leaders and banned their political meetings. Then, in the midst of the election campaign, on February 27, 1933, the Reichstag building burned. A Dutchman named Marinus van der Lubbe was arrested for the crime, and he swore he had acted alone. Although many suspected the Nazis were ultimately responsible for the act, the Nazis managed to blame the Communists, thus turning more votes their way.
The fire signaled the demise of German democracy. On the next day, the government, under the pretense of controlling the Communists, abolished individual rights and protections: freedom of the press, assembly, and expression were nullified, as well as the right to privacy. When the elections were held on March 5, the Nazis received nearly 44 percent of the vote, and with 8 percent offered by the Conservatives, won a majority in the government.
The Nazis moved swiftly to consolidate their power into a dictatorship. On March 23, the Enabling Act was passed. It sanctioned Hitler’s dictatorial efforts and legally enabled him to pursue them further. The Nazis marshaled their formidable propaganda machine to silence their critics. They also developed a sophisticated police and military force.
The Sturmabteilung (S.A., Storm Troopers), a grassroots organization, helped Hitler undermine the German democracy. The Gestapo (Geheime Staatspolizei, Secret State Police), a force recruited from professional police officers, was given complete freedom to arrest anyone after February 28. The Schutzstaffel (SS, Protection Squad) served as Hitler’s personal bodyguard and eventually controlled the concentration camps and the Gestapo. The Sicherheitsdienst des Reichsführers-SS (S.D., Security Service of the SS) functioned as the Nazis’ intelligence service, uncovering enemies and keeping them under surveillance.
With this police infrastructure in place, opponents of the Nazis were terrorized, beaten, or sent to one of the concentration camps the Germans built to incarcerate them. Dachau, just outside of Munich, was the first such camp built for political prisoners. Dachau’s purpose changed over time and eventually became another brutal concentration camp for Jews.
By the end of 1934 Hitler was in absolute control of Germany, and his campaign against the Jews in full swing. The Nazis claimed the Jews corrupted pure German culture with their “foreign” and “mongrel” influence. They portrayed the Jews as evil and cowardly, and Germans as hardworking, courageous, and honest. The Jews, the Nazis claimed, who were heavily represented in finance, commerce, the press, literature, theater, and the arts, had weakened Germany’s economy and culture. The massive government-supported propaganda machine created a racial anti-Semitism, which was different from the longstanding anti-Semitic tradition of the Christian churches.
The superior race was the “Aryans,” the Germans. The word Aryan, “derived from the study of linguistics, which started in the eighteenth century and at some point determined that the Indo-Germanic (also known as Aryan) languages were superior in their structures, variety, and vocabulary to the Semitic languages that had evolved in the Near East. This judgment led to a certain conjecture about the character of the peoples who spoke these languages; the conclusion was that the ‘Aryan’ peoples were likewise superior to the ‘Semitic’ ones”
The Jews Are Isolated from Society
The Nazis then combined their racial theories with the evolutionary theories of Charles Darwin to justify their treatment of the Jews. The Germans, as the strongest and fittest, were destined to rule, while the weak and racially adulterated Jews were doomed to extinction. Hitler began to restrict the Jews with legislation and terror, which entailed burning books written by Jews, removing Jews from their professions and public schools, confiscating their businesses and property and excluding them from public events. The most infamous of the anti-Jewish legislation were the Nuremberg Laws, enacted on September 15, 1935. They formed the legal basis for the Jews’ exclusion from German society and the progressively restrictive Jewish policies of the Germans.
Many Jews attempted to flee Germany, and thousands succeeded by immigrating to such countries as Belgium, Czechoslovakia, England, France and Holland. It was much more difficult to get out of Europe. Jews encountered stiff immigration quotas in most of the world’s countries. Even if they obtained the necessary documents, they often had to wait months or years before leaving. Many families out of desperation sent their children first.
In July 1938, representatives of 32 countries met in the French town of Evian to discuss the refugee and immigration problems created by the Nazis in Germany. Nothing substantial was done or decided at the Evian Conference, and it became apparent to Hitler that no one wanted the Jews and that he would not meet resistance in instituting his Jewish policies. By the autumn of 1941, Europe was in effect sealed to most legal emigration. The Jews were trapped.
On November 9-10, 1938, the attacks on the Jews became violent. Hershel Grynszpan, a 17-year-old Jewish boy distraught at the deportation of his family, shot Ernst vom Rath, the third secretary in the German Embassy in Paris, who died on November 9. Nazi hooligans used this assassination as the pretext for instigating a night of destruction that is now known as Kristallnacht (the night of broken glass). They looted and destroyed Jewish homes and businesses and burned synagogues. Many Jews were beaten and killed; 30,000 Jews were arrested and sent to concentration camps.
The Jews Are Confined to Ghettos
Germany invaded Poland in September 1939, beginning World War II. Soon after, in 1940, the Nazis began establishing ghettos for the Jews of Poland. More than 10 percent of the Polish population was Jewish, numbering about three million. Jews were forcibly deported from their homes to live in crowded ghettos, isolated from the rest of society.
This concentration of the Jewish population later aided the Nazis in their deportation of the Jews to the death camps. The ghettos lacked the necessary food, water, space, and sanitary facilities required by so many people living within their constricted boundaries. Many died of deprivation and starvation.
The “Final Solution”
In June 1941 Germany attacked the Soviet Union and began the “Final Solution.” Four mobile killing groups were formed called Einsatzgruppen A, B, C and D. Each group contained several commando units. The Einsatzgruppen gathered Jews town by town, marched them to huge pits dug earlier, stripped them, lined them up, and shot them with automatic weapons. The dead and dying would fall into the pits to be buried in mass graves. In the infamous Babi Yar massacre, near Kiev, 30,000-35,000 Jews were killed in two days. In addition to their operations in the Soviet Union, the Einsatzgruppen conducted mass murder in eastern Poland, Estonia, Lithuania and Latvia. It is estimated that by the end of 1942, the Einsatzgruppen had murdered more than 1.3 million Jews.
On January 20, 1942, several top officials of the German government met to officially coordinate the military and civilian administrative branches of the Nazi system to organize a system of mass murder of the Jews. This meeting, called the Wannsee Conference, “marked the beginning of the full-scale, comprehensive extermination operation [of the Jews] and laid the foundations for its organization, which started immediately after the conference ended.”
While the Nazis murdered other national and ethnic groups, such as a number of Soviet prisoners of war, Polish intellectuals, and gypsies, only the Jews were marked for systematic and total annihilation. Jews were singled out for “Special Treatment” (Sonderbehandlung), which meant that Jewish men, women and children were to be methodically killed with poisonous gas. In the exacting records kept at the Auschwitz death camp, the cause of death of Jews who had been gassed was indicated by “SB,” the first letters of the two words that form the German term for “Special Treatment.”
By the spring of 1942, the Nazis had established six killing centers (death camps) in Poland: Chelmno (Kulmhof), Belzec, Sobibor, Treblinka, Maidanek and Auschwitz. All were located near railway lines so that Jews could be easily transported daily. A vast system of camps (called Lagersystem) supported the death camps. The purpose of these camps varied: some were slave labor camps, some transit camps, others concentration camps and their subcamps, and still others the notorious death camps. Some camps combined all of these functions or a few of them. All the camps were intolerably brutal.
The major concentration camps were Ravensbruck, Neuengamme, Bergen-Belsen, Sachsenhausen, Gross-Rosen, Buchenwald, Theresienstadt, Flossenburg, Natzweiler-Struthof, Dachau, Mauthausen, Stutthof, and Dora/Nordhausen.
In nearly every country overrun by the Nazis, the Jews were forced to wear badges marking them as Jews, they were rounded up into ghettos or concentration camps and then gradually transported to the killing centers. The death camps were essentially factories for murdering Jews. The Germans shipped thousands of Jews to them each day. Within a few hours of their arrival, the Jews had been stripped of their possessions and valuables, gassed to death, and their bodies burned in specially designed crematoriums. Approximately 3.5 million Jews were murdered in these death camps.
Many healthy, young strong Jews were not killed immediately. The Germans’ war effort and the “Final Solution” required a great deal of manpower, so the Germans reserved large pools of Jews for slave labor. These people, imprisoned in concentration and labor camps, were forced to work in German munitions and other factories, such as I.G. Farben and Krupps, and wherever the Nazis needed laborers. They were worked from dawn until dark without adequate food and shelter. Thousands perished, literally worked to death by the Germans and their collaborators.
In the last months of Hitler’s Reich, as the German armies retreated, the Nazis began marching the prisoners still alive in the concentration camps to the territory they still controlled. The Germans forced the starving and sick Jews to walk hundreds of miles. Most died or were shot along the way. About a quarter of a million Jews died on the death marches.
Jewish Resistance
The Germans’ overwhelming repression and the presence of many collaborators in the various local populations severely limited the ability of the Jews to resist. Jewish resistance did occur, however, in several forms. Staying alive, clean, and observing Jewish religious traditions constituted resistance under the dehumanizing conditions imposed by the Nazis. Other forms of resistance involved escape attempts from the ghettos and camps. Many who succeeded in escaping the ghettos lived in the forests and mountains in family camps and in fighting partisan units. Once free, though, the Jews had to contend with local residents and partisan groups who were often openly hostile. Jews also staged armed revolts in the ghettos of Vilna, Bialystok, Bedzin-Sosnowiec, Krakow, and Warsaw.
The Warsaw Ghetto Uprising was the largest ghetto revolt. Massive deportations (or Aktions) had been held in the ghetto from July to September 1942, emptying the ghetto of the majority of Jews imprisoned there. When the Germans entered the ghetto again in January 1943 to remove several thousand more, small unorganized groups of Jews attacked them. After four days, the Germans withdrew from the ghetto, having deported far fewer people than they had intended. The Nazis reentered the ghetto on April 19, 1943, the eve of Passover, to evacuate the remaining Jews and close the ghetto. The Jews, using homemade bombs and stolen or bartered weapons, resisted and withstood the Germans for 27 days. They fought from bunkers and sewers and evaded capture until the Germans burned the ghetto building by building. By May 16, the ghetto was in ruins and the uprising crushed.
Jews also revolted in the death camps of Sobibor, Treblinka and Auschwitz. All of these acts of resistance were largely unsuccessful in the face of the superior German forces, but they were very important spiritually, giving the Jews hope that one day the Nazis would be defeated.
Liberation
The camps were liberated gradually, as the Allies advanced on the German army. For example, Maidanek (near Lublin, Poland) was liberated by Soviet forces in July 1944, Auschwitz in January 1945 by the Soviets, Bergen-Belsen (near Hanover, Germany) by the British in April 1945, and Dachau by the Americans in April 1945.
At the end of the war, between 50,000 and 100,000 Jewish survivors were living in three zones of occupation: American, British and Soviet. Within a year, that figure grew to about 200,000. The American zone of occupation contained more than 90 percent of the Jewish displaced persons (DPs). The Jewish DPs would not and could not return to their homes, which brought back such horrible memories and still held the threat of danger from anti-Semitic neighbors. Thus, they languished in DP camps until emigration could be arranged to Palestine, and later Israel, the United States, South America and other countries. The last DP camp closed in 1957
Below are figures for the number of Jews murdered in each country that came under German domination. They are estimates, as are all figures relating to Holocaust victims. The numbers given here for Czechoslovakia, Hungary and Romania are based on their territorial borders before the 1938 Munich agreement. The total number of six million Jews murdered during the Holocaust, which emerged from the Nuremberg trials, is also an estimate. Numbers have ranged between five and seven million killed. The exact number will never be known because of the many people whose murders were not recorded and whose bodies have still not be found.
Victims
Country/Continent
Jews Killed
Country/Continent
Jews Killed
Africa 526 Hungary 305,000 Albania 200 Italy 8,000 Austria 65,000 Latvia 85,000 Belgium 24,387 Lithuania 135,000 Czechoslovakia 277,000 Luxembourg 700 Denmark 77 Netherlands 106,000 Estonia 4,000 Norway 728 France 83,000 Poland 3,001,000 Germany 160,000 Romania 364,632 Greece 71,301 Soviet Union 1,500,000 Yugoslavia 67,122 TOTAL: 6,258,673
Sources: David S. Wyman, “The United States,” in David S. Wyman, ed., The World Reacts to the Holocaust, (Baltimore, MD: Johns Hopkins University Press, 1996), pp. 707-10;
Leni Yahil, The Holocaust: The Fate of European Jewry, (New York: Oxford University Press, 1990), p. 36.
Holocaust Memorial Center
6602 West Maple Road
West Bloomfield, MI 48322
Tel. (248) 661-0840 Fax. (248) 661-4204
[email protected]; http://www.holocaustcenter.org

Question: when did stepinac write to the minister of internal affairs

Statements about racism in the NDH The publication of the declaration of racial laws in the Utah newspapers.In the beginning Stepinac was not opposed to anti-Semitic measures, but was engaged with the authorities to relieve them.

Thus, in the letter of the Minister of Internal Affairs Andriya Artukovich dated April 23, 1941, Stepinac claims that when adopting the “necessary” racial laws of the NDH against the Jews (who, according to the reputation of the Third Reich, removed all civil rights to the Jews), the Jewish referees to Catholicism shall be excluded from their application.

when did stepinac write to the minister of internal affairs

Question: which religion did stepinac say would be excluded from applying to the nh

which religion did stepinac say would be excluded from applying to the nh

Question: where was the declaration of racial laws published

where was the declaration of racial laws published

Question: in which state was the declaration of racial laws published

in which state was the declaration of racial laws published

Question: who wrote the letter to stepinac in 1941

Minister of Internal Affairs Andriya Artukovich

ministru unutarnjih poslova Andriji Artukoviću od 23 . travnja 1941 . godine Stepinac zalaže da se kod donošenja » potrebnih « rasnih zakona NDH protiv Židova ( koji su po ugledu na Treći Reich Židovima oduzeli sva građanska

Minister of Internal Affairs Andriya Artukovich

who wrote the letter to stepinac in 1941

Question: who was excluded from applying to the nh

who was excluded from applying to the nh

Question: what did stepinac publish in utah newspapers

rasnih zakona u ustaškim novinama . Isprva Stepinac nije izražavao protivljenje anti - semtiskim mjerama , nego se kod vlasti zauzimao da ih se ublaži

what did stepinac publish in utah newspapers

Statements about racism in the NDH The publication of the declaration of racial laws in the Utah newspapers . In the beginning Stepinac was not opposed to anti - Semitic measures , but was engaged with the authorities to relieve them .

Thus , in the letter of the Minister of Internal Affairs Andriya Artukovich dated April 23 , 1941 , Stepinac claims that when adopting the “ necessary ” racial laws of the NDH against the Jews ( who , according to the reputation of the Third Reich , removed all civil rights to the Jews ) , the Jewish referees to Catholicism shall be excluded from their application .

Stavovi o rasizmu u NDH Objava proglašenja rasnih zakona u ustaškim novinama.Isprva Stepinac nije izražavao protivljenje anti-semtiskim mjerama, nego se kod vlasti zauzimao da ih se ublaži. Tako se u dopisu ministru unutarnjih poslova Andriji Artukoviću od 23. travnja 1941. godine Stepinac zalaže da se kod donošenja »potrebnih« rasnih zakona NDH protiv Židova (koji su po ugledu na Treći Reich Židovima oduzeli sva građanska prava), od njihove primjene ipak izuzmu židovski obraćenici na katoličanstvo.

Stavovi o rasizmu u NDH Objava proglašenja rasnih zakona u ustaškim novinama.Isprva Stepinac nije izražavao protivljenje anti-semtiskim mjerama, nego se kod vlasti zauzimao da ih se ublaži.

Tako se u dopisu ministru unutarnjih poslova Andriji Artukoviću od 23. travnja 1941. godine Stepinac zalaže da se kod donošenja »potrebnih« rasnih zakona NDH protiv Židova (koji su po ugledu na Treći Reich Židovima oduzeli sva građanska prava), od njihove primjene ipak izuzmu židovski obraćenici na katoličanstvo.

Statements about racism in the NDH The publication of the declaration of racial laws in the Utah newspapers.In the beginning Stepinac was not opposed to anti-Semitic measures, but was engaged with the authorities to relieve them. Thus, in the letter of the Minister of Internal Affairs Andriya Artukovich dated April 23, 1941, Stepinac claims that when adopting the “necessary” racial laws of the NDH against the Jews (who, according to the reputation of the Third Reich, removed all civil rights to the Jews), the Jewish referees to Catholicism shall be excluded from their application.

Statements about racism in the NDH The publication of the declaration of racial laws in the Utah newspapers.In the beginning Stepinac was not opposed to anti-Semitic measures, but was engaged with the authorities to relieve them.

Thus, in the letter of the Minister of Internal Affairs Andriya Artukovich dated April 23, 1941, Stepinac claims that when adopting the “necessary” racial laws of the NDH against the Jews (who, according to the reputation of the Third Reich, removed all civil rights to the Jews), the Jewish referees to Catholicism shall be excluded from their application.

It is much less evil that the Croats brought this law than that the Germans took all power into their hands.

In this case, we would suffer the fate of the Slovak.”

ANALIZA PISAMA KARDINALA STEPINCA (1)
Krišto: Klasić dokumente ne čita pažljivo, a ‘zločince’ prosuđuje po unutarnjoj matrici
"Klasićev interpretacijski habitus ne zamara se povijesnim i tekstualnim kontekstom u pokušaju razumijevanja prošlosti", piše u odgovoru dr. Jure Krišto.
Nedavna izjava novog patrijarha Srpske pravoslavne Crkve Porfirija Perića o navodno “duboko problematičnim mjestima” u Stepinčevim pismima papi Piju XII., izazvala je veliku polemiku u javnosti. Ubrzo je reagirao postulator kauze za kanonizaciju bl. Alojzija Stepinca mons. Juraj Batelja dok je povjesničar Hrvoje Klasić objavio negativan osvrt na pisma. Potaknut Klasićevim tekstom dr. Jure Krišto za naš je portal napisao odgovor u kojem analizira zašto “sporna” pisma nisu problematična. Tekst ćemo objaviti u dva dijela, a u ovom članku Krišto analizira prvo pismo blaženog kardinala.
Hrvatski profesor povijesti na Odsjeku za povijest Sveučilišta u Zagrebu Hrvoje Klasić senzacionalistički je najavio „dijelove“ pisama koje je nadbiskup Stepinac pisao papi Piju XII. u prvim mjesecima postojanja Nezavisne Države Hrvatske. Kako bi prekrio istinu, općinstvu bezazleno priopćava da je eto „imao priliku pročitati spomenuta pisma“ i „ne znajući na što je patrijarh konkretno mislio“, on će „kao povjesničar, ali prije svega kao čovjek“ navesti mjesta koja je Patrijarh nazvao „problematičnima“. Novi Patrijarh, novi poštar za Hrvate – sasvim u redu!
Eto, i sam kanim „kao povjesničar“ objasniti zašto ta pisma nisu problematična.
Pismo prvo – 16. svibnja 1941.
Predmet: Izvješće o jugoslavenskom slomu i o uspostavi Hrvatskoga Kraljevstva (tako je službeno označen predmet)
Pismo je osobno donio pomoćni zagrebački biskup Salis-Seewis, koji je došao u Rim u Pavelićevoj pratnji prigodom potpisivanja tzv. Rimskih ugovora 18. svibnja. Delegacija je vjerojatno došla dan-dva ranije. Stepincu je trebalo barem nekoliko dana, možda i tjedan, za sastavljanje i prijepis pisma Papi, što znači da se pismo moglo osvrtati na razdoblje koje obuhvaća i manje od mjesec dana – Nadbiskup u početku izričito piše da se izvješće odnosi „na događaje u Jugoslaviji koji su se odvijali od 27. ožujka do 23. travnja 1941. i na sudbonosne i neizbježne posljedice katastrofalnoga puča izvedena u glavnom gradu Jugoslavije“.
Pavelić je stigao u Zagreb oko mjesec dana ranije (15. travnja). Apostolski vizitator Marcone doći će u Zagreb više od dva mjeseca kasnije (3. kolovoza).
Navodim te detalje i navodit ću ih još, jer se Klasićev interpretacijski habitus ne zamara povijesnim i tekstualnim kontekstom u pokušaju razumijevanja prošlosti. On je treniran u jugoslavensko-komunističkoj historiografiji koja polazi od razumijevanja službene, dirigirane interpretacije prošlosti i osoba i događaja u njoj. Takve povjesničare natkriljuju samo velikosrpska historiografija, koja počiva na pronalaženju riječi u dokumentu koje se mogu nategnuti kao potpore unaprijed zamišljene interpretacije teksta i događaja. Pođimo redom.
- Klasić: „Stepinac piše o uvođenju rasnih zakona u NDH … kao sredstvu da se udobrovolji naciste“; “mnogo [je] manje zlo to što su Hrvati donijeli ovaj zakon nego da su Nijemci preuzeli svu vlast u svoje ruke”.
Kontekst: Krivotvorenje je prepoznatljivo čim se čita cjelovit tekst – „Očit je za sada, pritisak Nijemaca, koji se jako osjeća u zakonima protiv Židova, iako oni tvrde da se ne žele miješati u unutarnje stvari Hrvatske Države. Uistinu, rasistički zakon donijet ovih dana mora se pripisati teškim pritiscima Njemačke, jer mi je poznato iz osobnih susreta s osobama koje vode državu da ne namjeravaju dugo držati zakon u potpunoj snazi kao što je objavljen. Mnogo je manje zlo to što su Hrvati donijeli ovaj zakon nego da su Nijemci preuzeli svu vlast u svoje ruke. U tom slučaju mi bismo trpjeli sudbinu Slovenaca.“
Nigdje, dakle, Stepinac ne piše da su rasni zakoni doneseni „kao sredstvo da se udobrovolji naciste“. Klasić jednostavno izmišlja, konfabulira!
U više sam navrata pisao o pritiscima Nijemaca na vlasti NDH. U odgovoru na knjigu Ive i Slavka Goldsteina isticao sam da je na temelju druga tri pisma koja je Stepinac pisao Artukoviću posve jasno da je Nadbiskup pokazao svoje neslaganje s tim zakonodavstvom, da mu je ministar Artuković, s druge strane, obrazlagao da hrvatske vlasti moraju donijeti rasne zakone, ali da će ih primjenjivati u blažoj formi. To sve Stepinac piše i u ovom odlomku, samo izravnije i jasnije, jer piše Papi koji ne mora poznavati stanje.
Klasić, međutim, želi stvoriti negativan dojam o Stepincu, pa mu stavlja u usta ili diktira u pero riječi koje bi to trebale postići. Klasić samo nastavlja komunističku, velikosrpsku, viktornovakovsku taktiku difamiranja onih koji se opiru upravo takvim manipuliranjem činjenicama. Monstruozno! Takva je praksa gora od plagiranja zbog čega su – s pravom – pokretani postupci protiv profesora na sveučilištima, uključujući i Zagrebačko.
Jednako nebulozno je Klasićevo izdvajanje rečenice iz njezina konteksta (zadnja rečenica u gore istaknutu odjeljku). Stepinac razmišlja u svjetlu činjenice da su Nijemci jednostavno istjerali Slovence iz njihovih domova i njihove pokrajine, jer Slovenci nisu imali nikakva utjecaja u odlučivanju o svojoj sudbini. Utoliko se Stepincu činilo da je bolje što su Hrvati imali nekakva utjecaja, pa i na zakone protiv Židova, nego da nisu imali nikakva. Stepinčeve se riječi ne mogu ispravno razumjeti ako se zanemare njegovi žustri razgovori s Artukovićem i ministrova uvjeravanja da je bolje prihvatiti to zakonodavstvo i blaže ga primjenjivati. Stepinac jednostavno prenosi Papi prihvaćanje takva argumenta.
O valjanosti argumenta može se, dakako, raspravljati, ali prije toga se mora razumjeti što se kaže, a to je moguće samo iz razumijevanja cjeline, od čega Klasić i plejada srbijanskih historičara začudno bježe. Umjesto dobre kritičke analize dokumenta i razumijevanja materije, povjesničari Klasićeva tipa posežu za moralizatorskim prijekorima poput: „Ako se većim zlom smatra ono koje ide na štetu hrvatskih katolika, a manjim ono koje ide na štetu hrvatskih Židova, onda se nadbiskupova kalkulacija pokazala točnom.“
- Vjerska preobraćenja: Klasić optužuje da je Stepinac u njima prepoznavao drukčije motive od onih stvarnih i citira: “Pošto je vlast katolička, osjeća se veliki porast obraćenja Židova i pravoslavnih šizmatika (tim terminom Stepinac naziva pravoslavne Srbe) u katoličanstvo. Moramo biti vrlo pažljivi prilikom njihova primanja, pošto su u pitanju materijalni interesi.“
Najprije o izrazu „šizmatik/ci“. Klasić ne skriva svoje zgražanje što Stepinac govori o pripadnicima pravoslavlja kao „šizmaticima“, iako je to dugo, sve do Drugoga vatikanskog koncila, bio uvriježen izraz u Katoličkoj Crkvi (i ne samo u njoj) za one kršćane na istoku poslije velikoga raskola.
Drugo, pitanje „porasta obraćenja“ i motiva iza njih. Duhovni stol u Zagrebu znao je da postoji taj povišeni interes, jer su molbe za prijelaz stizale sa svih strana. U službenim okružnicama nema tumačenja tog fenomena, iako se spominju mnogobrojni koji su pod prisilom u vrijeme bivše države prešli na pravoslavlje i sada se u drukčijim političkim prilikama odlučuju vratiti u Katoličku Crkvu. Vjerojatno je to u pozadini Stepinčeva objašnjenja te pojave u pismu Papi: „Budući da je Vlada katolička, …“
Stepinac je morao voditi računa i o kanonskim propisima za one koji žele biti primljeni u Katoličku Crkvu, a jedan od njih je bio da motivacija mora biti iskrena i čista. Država je propisala da se ne uvažavaju molbe naobraženih i bogatijih. To, dakako, nije mogao biti crkveni kriterij, ali Stepinac nije mogao znati koje su motivacije svakoga tko moli primanje u katolicizam, ali Papi iznosi mogućnost da među moliteljima ima i onih koji su motivirani materijalnim razlozima.
Kad bi Klasić bio pronicljiv, vjerojatno bi zaključio da je Stepinac bio previše striktan u primjeni kanonskih propisa i nije bio, kako su komunistički karikaturisti prikazivali, nezasitan grabežljivac ovaca iz tuđega stada. Neki su mu na pravoslavnoj strani prigovarali upravo to, a neki ga molili da prepusti sve u Katoličku Crkvu samo da se spase životi. Tako je i postupao kad su prilike to zahtijevale.
Jure Krišto: Mogu li crkveni službenici pomagati državi?
Svoju analizu Stepinčeva prvoga pisma papi Piju XII. u vrijeme NDH Klasić završava Stepinčevim pohvalama novim vlastima u novoj državi. Ne nabraja sve ono u području javnog morala što Stepinac misli da je dobro i pohvalno, što neki drugi navode s namjerom da Stepincu prigovore. Klasić citira zaključni dio Stepinčeva pisma u kojem se ističe „da u krugovima vlasti postoji najbolja želja da se Hrvatska pretvori u katoličku zemlju“, u što ga je uvjeravao i ratni ministar (Slavko Kvaternik).
Legitimno je propitivati o kvaliteti teološkog shvaćanja Nadbiskupa o odnosima Crkve i Države, o kvaliteti percipiranja u čemu su dobre i u čemu loše politike neke vlasti i sl. Nije, međutim, legitimno o tim pitanjima raspravljati bez uzimanja u obzir kad je Stepinac nešto tvrdio, koje su bile okolnosti i unaprijed anatemizirati njegovo neposredno političko iskustvo zato što se a priori tadašnja hrvatska država anatemizira i poništava. Naravno, od presudne je važnosti dobro razumjeti tko govori o čemu, tj. dolaze li neke ocjene Stepinčevih političkih prosudbi od onih koji su se od početka borili protiv te države, štoviše i protiv same ideje o hrvatskoj državi. Stoga je razumljivo da pod posebnom lećom trebaju biti mišljenja pristašâ bivših i sadašnjih velikosrba ili komunista, jer su se njihovi ideološki prethodnici oružjem borili protiv hrvatske države.
Valja stoga dati nekoliko primjedbi na Klasićev zaključak prvoga Stepinčeva pisma. To pismo završava ovim riječima: „Budućnost je u Božjim rukama, nitko je ne zna. Mi se bojimo zlokobna utjecaja nacionalsocijalizma, i u našoj zemlji. Ali iskrena želja današnjih vladara u Hrvatskoj, da osnaže učenje Katoličke Crkve, nameće nam obvezu da im pomognemo i da ih podržimo s punom odanošću i snagom kojom raspolažemo.“ Realistično je i racionalno to razmišljanje. Opasnost nacionalsocijalizma je realna; sadašnje vlasti u Hrvatskoj obećavaju da će uvažavati evanđeosko učenje, tj. da će uvažavati prigovore i preporuke crkvenih vlasti; stoga te vlasti zaslužuju podršku.
Sve je to rečeno na temelju obećanja, kratkih razgovora s pojedinim predstavnicima vlasti i bez ikakvih pokazatelja konkretnih politika i iskustava.
Utoliko i Klasićeva podsjećanja o zbivanjima u NDH zaslužuju komentar. On koji jest povjesničar i upozorava one koji nisu, trebao bi, upravo zato što je povjesničar, promatrati događaje i ljude u kontekstu. Niti je Stepinac morao znati o logoru kraj Koprivnice niti tko koga vodi kamo; za to jednostavno nema podataka, a argumenti tipa „morao je“, „trebao je“ i sl. beskorisni su i proizvod samouzdignute relevantnosti. Nisam bez razloga ukazao na okolnosti na početku ovog prikaza.
Povjesničar Klasić zna tko su nevini a tko zločinci zato što ima unutarnje matrice po kojima prosuđuje, a ne dolazi do njih pažljivim iščitavanjem dokumenata i okolnosti. Tako zna za pobijane srpske civile u selima oko Gudovca, a ne želi znati o pobunama i prepadima tamošnjeg stanovništva koje su prouzročile žrtve i naknadnu, očito prekomjernu, osvetničku ekspediciju.
Kad spominje stradanje Srba u Glini, povjesničar Klasić nema korektnosti ili hrabrosti barem spomenuti Stepinčevo prosvjedno pismo Paveliću.
Toliko o prvome pismu nadbiskupa Stepinca Papi. Ovdje samo riječ o porijeklu pisama: pisma (ima ih nekoliko) pribavljena su iz javnosti zatvorena arhiva Državnog tajništva. Dogovor je u Komisiji bio da se u javnost ne izlazi ni s čim što se događalo u njezinu radu, što se odnosilo i na te dokumente.
U tim dokumentima još nedostaju neke stranice. Ne znam je li to bio razlog zašto ih postulator Stepinčeve kauze nije uvrstio u svoje tomove objavljene građe. Bilo bi bolje da jest, jer bi nama olakšao posao i eliminirao neke druge brige.
To je ipak posao za neke druge procjenitelje. Meni je drago što mi se pružila prilika da o njima nešto kažem. U tom smislu zahvaljujem patrijarhu Porfiriju i H. Klasiću.

Question: who took power from the croats

It is much less evil that the Croats brought this law than that the Germans took all power into their hands.

In this case, we would suffer the fate of the Slovak.”

Question: who did stepinac say would suffer the fate of

who did stepinac say would suffer the fate of

Question: who took power from croats

Question: who brought the law into german hands

Question: what did stepinac think would happen if the croats brought the law into their

what did stepinac think would happen if the croats brought the law into their

Question: what nationality is stepinac

Question: what would happen if the croats brought the law into their hands

what would happen if the croats brought the law into their hands

It is much less evil that the Croats brought this law than that the Germans took all power into their hands .

In this case , we would suffer the fate of the Slovak . ”

Mnogo je manje zlo to što su Hrvati donijeli ovaj zakon nego da su Nijemci preuzeli svu vlast u svoje ruke. U tom slučaju mi bismo trpjeli sudbinu Slovenaca.«

Mnogo je manje zlo to što su Hrvati donijeli ovaj zakon nego da su Nijemci preuzeli svu vlast u svoje ruke.

U tom slučaju mi bismo trpjeli sudbinu Slovenaca.«

It is much less evil that the Croats brought this law than that the Germans took all power into their hands. In this case, we would suffer the fate of the Slovak.”

It is much less evil that the Croats brought this law than that the Germans took all power into their hands.

In this case, we would suffer the fate of the Slovak.”

Here Stepinac talks about the Slovak case, where the German authorities immediately after the occupation in April 1941 introduced all the laws (and also the anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was permissible to pray exclusively in the German language, and the mass deportation of the Slovak began.

1World War II affected everybody's life, embroiling not only soldiers and leaving its mark on them and their families, but also invading the general civil sphere on multiple levels and thus determining the everyday lives of urban and rural populations across the entire Slovenia. Slovenian historiography focusing on World War II has produced a comparatively large body of work consisting of academic and scholar texts; these, however, mostly shed light on political and military aspects. The present article thus attempts to show what everyday life was like in Slovenia during World War II, an issue that has not yet been considered by historiography (at least not in detail), and in order to do so relies on fragments from various archives, on printed sources and memoirs and especially on periodical publications. Although the latter is not particularly revealing – from the very beginning of the war, the press was subject to censorship and later faced problems due to paper shortages and was subsequently often reduced in extent – it remains a valuable indicator of the actual situation: it reflects both the violence perpetrated by the occupying forces against the population in all aspects of life as well as other hardships that everybody was facing during the time of war.
2From 1941 to 1945, Slovenia was primarily characterized by the violence perpetrated by the occupying forces against the population that was clear in all walks of life and culminated in physical terror. Repressive measures were used by all occupying countries as they counted on such measures to effectively support their plans for the forcible assimilation of Slovenes, which would of course be preceded by the annexation of the occupied Slovenian territory to their own countries. However, whether people lived or died was determined not only by the occupying forces, but also by the two "companions" of war: the "danger from above" and the scarcity of all necessities of life – particularly comestibles – which form the central theme of this article.
* * *
3Upon being occupied (in April 1941), the Yugoslav part of the Slovenian territory (i.e. the Drava Banate, see footnote 486), home to over 1,200,000 people, was divided between four occupying countries. Germany took Styria, part of Lower Carniola, the Mežiška dolina Valley, Upper Carniola and four villages in Prekmurje. In addition to Ljubljana, Italy got most of Lower Carniola and Inner Carniola, while Hungary received Prekmurje and two municipalities that had previously (until June 1941) been part of the Croatia Banate.487 The fourth occupying force is not represented in the contribution, since the Independent state of Croatia acquired only 5 smaller settlements in the division of the Slovenian territory.
4The occupation and division of Slovenia among the occupying countries were an incontrovertibly critical moment for the existence of the nation, but also affected the lives of ordinary people.488 All occupying countries used various violent methods to try and annex the occupied territories to their own and to incorporate them in their own existing social systems along with the assimilated population.
5The German occupying forces showed their ruthlessness soon after the beginning of the occupation.489 Desiring to prevent anything Slovenian from existing among the people who had not been deported, they instituted German as the only legal language of public and social communication. They Germanized personal and family names as well as toponyms. The Slovenian language was banned even in churches490 and schools. Because classes, taught by new, German teachers, were thus conducted in a language most children were not proficient in, the curriculum initially only included physical education and music classes.491 High school students got the worst of it as the German occupying forces drastically limited the number of students accepted to high schools.492 This was the result of the idea that the Slovenian folk (as potential workforce) only required basic education. The Germans disbanded all Slovenian parties, organizations and associations (even the firemen's), destroyed and blocked the Slovenian press and even burned books in Slovene, and drafted men into their military formations. To facilitate effective Germanization, mass organizations were established (Kärntner Volksbund, Steirische Heimatbund, Hitlerjugend etc.) that operated among the people in the field. The German forces occupying the Slovenian territory remained true to their harsh policy of assimilation until the end of the war, except in Upper Carniola (north from Ljubljana), where the treatment was slightly more relaxed and the people were allowed Slovenian primary schools and some bi-lingual papers.493
6The attitude of the Hungarian occupying forces towards the people of Prekmurje was similar as the Hungarians were convinced that these people should live in Hungary. Like the Germans, the Hungarian occupying forces deported those Slovenes who were nationally conscious or educated,494 disbanded Slovenian parties, organizations and associations, and suppressed the use of the Slovene language, even in schools where classes were thus conducted in Hungarian. The only type of press that was allowed were religious publications, but although these were written in the Prekmurje dialect, they had to be printed using the Hungarian alphabet. To support Hungarization, the Hungarian Educational Society495 and a youth organization were established, which operated in the towns and countryside of Prekmurje. Like the Germans, the Hungarians also drafted Slovenian boys and men into their military formations.
7In the Province of Ljubljana, which was established in the Italian-occupied territory after annexation, the guidelines followed by the Italian occupying forces were initially softer. In this occupied area, men were not subject to being drafted, the Province was bi-lingual and Slovenes were allowed to be involved with the administration. Cultural autonomy was planned as well, with the Italians counting on a widespread cooperation of the Slovenian nation with the Fascist regime. On the other hand, all political parties were disbanded, while cultural, sports, charity and other non-political organizations and associations were generally incorporated into the Italian system. The Italians were also more tolerant towards the Slovenian press (which was, however, heavily censored) and the school system. Regarding the latter, numerous new ideas were implemented to gradually facilitate the incorporation of the Slovenian system of education into the Italian framework, and throughout the war, classes were conducted in Slovene. The Ljubljana university remained operational throughout the Italian occupation; starting with autumn 1943, however, it was only open to students who were there to take their exams. After the September 1943 capitulation of Italy, the Province of Ljubljana was occupied by the Germans who incorporated it into the newly formed operational zone called "the Adriatic Littoral" (Operationszone Adriatisches Küstenland).496 The German occupying forces did not interfere with the everyday lives of the people of the Province of Ljubljana as much as the Italians before them. They even allowed the new regional administration, headed in accordance with the Order Determining the Implementation of Public Administration in the Province of Ljubljana by President Leon Rupnik[pers.] (a Slovene), to remove some of the remaining traces of the Italian occupation.497
8Policies of the occupying forces largely shaped the cultural and even social lives of the people. In the towns located in the territory occupied by the Germans, exhibitions, concerts, cinemas and libraries498 only showcased works created by Nazi and Fascist artists or those evidently sympathetic to the new rulers. The Slovene language was banned from theatre stages as well (e.g. as early as in May 1941, the Maribor theatre ensemble was replaced by the Austrian Provincial Theatre from Graz, which set up productions throughout the war in Maribor and other towns of the Slovenian Styria499 and was later reinforced by "new blood from all major German centres of culture"500). Even in the countryside, where "village evenings" became a regular feature,501 Nazi organizations assisted by visiting bands and theatre groups, puppet shows for children, film projections (locations that lacked the necessary facilities for this were visited by a "car with sound film"502) and numerous lectures propagated the idea of "Eternal Germany".503
9The Hungarian occupying forces intently watched over the activities of the Prekmurje population as well and tried to foster interest for everything Hungarian. In their efforts, authorities went as far as to establish special groups who circled around towns and villages with cars equipped with giant loudspeakers, playing records and thus trying to popularize Hungarian song.504
10In the territory occupied in 1941 by the Italians, both written and spoken Slovene remained legal throughout the war. Major Slovenian institutions of arts and entertainment were allowed to operate as well but it was impossible to overlook the tendencies of the new regime in their programmes505 – these were mostly geared towards familiarizing people with the Italian, and from late 1943 onward the German, culture. Nevertheless, the stages of these institutions were well-visited throughout the war, with one of the reason being that the "Slovene language was not suppressed and, more importantly, there was a Slovene spirit present, while the public media of the time were public in name only [author's note: due to the previously mentioned censorship]".506
* * *
11From the end of World War I, the European nations were aware that military strategy and engagements would take on a completely different form in the future. They assumed that a new war would hurt not only the soldiers on the front, but that air raids and bombings as scare tactics would greatly endanger civilian populations in the rear as well, particularly the populations of major cities, centres of industry and settlements along important traffic (road and rail) routes, and hit, in addition to the people, their homes and industrial buildings, depots holding basic necessities.507
12In the early 1930s, such reasoning and the example of many European countries led the Kingdom of Yugoslavia to decide that the country's training for possible air raids and anti-air defence would involve not only the military, but also the civilian population.508 Every individual was to be informed on how they should and must act before, during and after the dangerous event. In accordance with the guidelines of the Ground Defence Inspection Service that collaborated with the Ministry of the Interior and the Administration of the Red Cross Society, education and awareness campaigns were the responsibility of individual banates and commanders of army groups, and were executed by city administrative authorities. Numerous municipalities thus established "protection committees" that worked with civil authorities to train the people for anti-aircraft protection and defence. These committees organized various information lectures and exhibitions on anti-aircraft protection, and the subject was frequently discussed in newspapers and academic literature, with cinemas and the radio also informing the people of certain details associated with various defence services and procedures. In the years prior to World War II, Slovenia held a number of air raid drills (with "staged air raids") in which the civilians were able to learn what to do in case of danger from above.
13About four months before the beginning of World War II, on 15 April 1939, the Minister of the Army and Navy issued a decree on the protection of the people in wartime,509 and on 6 May 1939 a decree of the central government regarding anti-aircraft protection was published by the Slovenian official gazette. This decree, whose aim was, among other things, to provide for the defence and protection of people and their property against the effects of enemy air-attack devices, was further used as the basis for the rules on anti-aircraft protection.510 In early December (on 4 December 1939), a decree on national mobilization was issued as well.511 The mobilization plans of various ministries included the creation of "directorates" that would assist with countermeasures against certain disruptions in case of war. The Ministry of Construction thus established a Directorate for the Anti-Aircraft Protection of Buildings and the Ministry of the Interior established a Directorate for the Anti-Aircraft Protection of the People.512
14The new provisions led to new activities. People were encouraged to prepare private bomb shelters and build public ones. Firemen's and technical squads were being trained for cleaning up the ground in case of an air raid. Provisional field clinics and first aid teams that would take care of casualties were organized as well. A defence measure was planned according to which people, or at least the younger segments of the population, would be evacuated from densely populated or precariously positioned cities,513 but the measure was never put into practice.
15Although anti-aircraft protection of the Drava Banate in the 1930s was comprehensive in the sense of territorial coverage (the network included all major and strategically important cities), it was inadequately funded and thus lacking in material organization. This fact left a mark on the doctrine of anti-aircraft defence. The effectiveness of passive defence was questioned by those in power as well as the media, which pointed out its ineffectiveness in terms of propaganda and education, and cautioned that the public was not taking it seriously because of its poor level of readiness and lacking equipment. The truth of this is indicated by a fragment of an article on a black-out drill in Maribor: "In particular, one could note that the people living in poor neighbourhoods of the city were extremely disciplined, while virtually every second window and especially large stairwells remained lit in the big blocks of flats housing mostly the intelligentsia and the better-off population. With respect to factories, where issues in this regard were expected to be most pronounced, the managers generally followed their instructions. The only exception was /.../ one major factory. The whole building was lit as normal and visible from afar. /.../ We do not know whether the company was penalized or not, but it definitely should have been, and the penalty should have been made public, so that the people could see nobody was privileged or exempt."514
16Once the war began, anti-aircraft defence and protection drills, black-out drills and dry runs for alarm activities turned into an everyday reality. Throughout the war, official policy dictated the black-out of all private and public spaces as well as vehicles. The hours of black-out changed with the seasons, and the changes were noted in the official gazette. Protection authorities called on the people to be particularly mindful of their actions in cases of air-raid alarms. Throughout the war, people were encouraged to be prepared and always have the following ready: water and sand, bags with clothes, blankets, torches, food, thermos bottles, children's toys, documents, money, valuables and small works of art. Upon hearing the alarm sound, people were supposed to remain calm, close all gas valves, lock their apartments and go to the bomb shelter with these bags. During the air-raid alarm, civilians were not allowed to freely move outside. The only people who were permitted to do so were those with passes issued by the Anti-Aircraft Protection Committee and members of the military.515 When people returned to their apartments after the danger had passed, the first thing they had to do was ventilate them. They were only allowed to turn on the lights once the windows were closed and shuttered again.
17According to the provisions on passive defence measures, every building or group of buildings had to have an appropriate bomb shelter. Such shelters had to be adequately spacious and resistant to fragments, fire and falling ruins. They had to be located in the basement; if this was truly not possible, they could also be set up on the ground floor, in the centre of the building. Shelters had to avoid areas with gas pipes as well as rooms with steam boilers and similar equipment. The doors and windows of shelters had to be secured in such a way as not to be pierced by shell fragments. As they had to be fireproof as well, earth was piled up in front of any openings and compacted; in some cases, crates and sacks were packed with soil instead and again placed in front of openings. The latter were frequently blocked with wooden beams. Shelters also had to offer protection against gasses. All holes, cracks and keyholes had to be plugged and pasted over with paper. Window panes had to be protected with cardboard or wooden boards and pasted over with paper. It was also recommended that ceilings be further reinforced with wooden beams. Shelters had to have at least one emergency exit. Each shelter had to be equipped with electric lighting as well as an oil lamp and extra candles, with benches, dry toilets (buckets with lids and sand), sand, water in enamel buckets, shovels, crowbars, pickaxes and medical supplies. The walls of houses with shelters were painted with recognizable symbols that also indicated shelter capacity. Building interiors also had to be marked with symbols pointing towards the shelter.
18In the first few years of the occupation, however, the decrees on anti-aircraft protection were not always diligently observed. The impertinence of certain individuals and the breaches of these decrees are attested by numerous reports to the police administration516 as well as by comments from the more mindful individuals: "I and anybody who has ever witnessed an air raid anywhere simply cannot keep from being bewildered by the flippancy of the people of Ljubljana, who, upon hearing an air raid alarm, act as if this was an extraordinary piece of entertainment that is not to be missed. /.../. During the most recent air raid alarm, I watched people who were extremely reluctant to follow the instructions of security authorities to go to the public shelters. /.../. I also saw people who, instead of heading for the house shelter upon hearing the sirens, lingered behind their windows, looking inquisitively towards the sky and with condescending disdain upon those who were hurrying towards the shelters. /.../. So I urge all people of Ljubljana: upon hearing the air raid alarm, go to the shelter, and no buts about it! Anyone who doesn't do this and pays no heed to the warnings and instructions is criminally negligent of his own life!"517
19In 1944 and 1945, the Allied aircraft started appearing over Slovenia as they were flying towards Germany. However, they also targeted Slovenian railways, which were used by the Germans to supply their armies, and a number of cities that were the centres of the enemy's industry.518 People from all Slovenian provinces thus came to know the terror of air raids and the horrors of their effects. Alarms sounded from one day to the next, even in the capital, where 100 alarms were recorded in the final four months of the war, lasting a total of almost 200 hours:519 "For 10 days now, alarms have been sounding continuously every day, starting as early as 10 am and usually lasting until 3 or 4 pm. This has always been annoying, but it's even more so now as the area being bombed is becoming ever smaller."520 Even the bravest had to admit to the psychological pressure: "Every day ... two, three, four hours of alarms ... there finally come moments when this constant, threatening, clattering merry-go-round ... the thunder of the "Fortresses" above our roofs ... the unceasing groaning makes you sad ... yes ... when you become sorrowful, depressed ... nervous, /.../ The sirens! … The whistling! … And then the barrages! … And so we were sitting among sandbags and under the basement ceiling propped up with wooden beams for two, three, four hours and getting bored, tired of each other."521
20The data shows that the fear of the bombings was quite justified as bombing raids over Slovenia killed over 1,500 people from April 1941 to May 1945, with casualty counts being the highest in 1944 and 1945 and particularly in the final months of the war.522
* * *
21During the war, the lives of the people in the Slovenian provinces were made even harder by shortages of food and other necessities that largely shaped their everyday activities. German historian Detlef Brandes[pers.] believes that wartime supply issues overshadowed all other problems, even the socio-political ones and the issue of mobilization.523
22Fearing the German politics and Germany's possible military invasion and influenced by the negative experiences from World War I, European countries initiated organized preparations for supply during wartime conditions in the late 1930s. The "war economy"524 became a subject of intense study by experts, who tried to draft legislation in advance, aiming to ensure the population would have everything necessary with as few interruptions as possible. In spite of these (optimistic) plans, both imports into and exports out of European countries were severely limited from 1939 onward, and many traffic pathways were broken. This resulted in decreased production and subsequent price increases. Speculative trading increased, and the situation was further aggravated by the masses of anxious consumers who emptied out stores and the masses of worried savers who were knocking on the doors of banks.
23These problems did not bypass Yugoslavia, which relied on other European countries in many ways:525 "In 1938, signs were already showing that predicted better times for our agriculture. These better times would have come in the following years, had we lived in normal circumstances. However, we have lived all this spring and summer under constant pressure of events happening beyond our borders. And although we may not be directly affected, we will be unable to resist the impact of such a great war on our agricultural economy."526 Soon after the outbreak of World War II, scarcity and price gouging were felt by Slovenes as well. In the spring of 1940, their everyday lives were marked by first supply shortages, and autumn of the same year saw the introduction of the "regulated economy": Decrees aimed at controlling the prices and stemming remorseless speculative trading were followed by a decree on meat conservation in May 1940. The decree dictated two days of the week, Tuesday and Friday, to be meatless days. On Tuesday and Friday, butchers were not allowed to sell meat and restaurants were not allowed to prepare or serve dishes that contained it. The authorities that drafted the decree were not completely heartless, however, as butcher's shops and restaurants still offered lamb and goat, poultry and venison throughout the week. In 1940, as the economic situation was becoming increasingly tense in spite of attempts to stabilize it, Ban Marko Natlačen[pers.] issued a decree creating the Banate Institute of Food for Slovenia (Prevod), which was based in Ljubljana.527 Its creation (on 5 October 1940) meant that the principle of a wholly free economy has been abandoned – and replaced by a planned economy. The principal mission of Prevod was to foster a unified organization and execution of deals aimed at supplying the people with the necessities of life. This rough draft of a mission description included the following obligations: keeping stock of supplies, procurement and control over distribution of the goods, and general rationing control. Prevod was authorized to monitor price movements and the work of salespeople as it was also in charge of fighting the black market. The Institute had to organize and execute supply campaigns in order to renew the stock of various comestibles in accordance with the decree on food reserves. All this led to Prevod playing an important role in the supply of the population once the war came to the Slovenian territory as well.
24The first interventions of the Institute, which were carried out in collaboration with the highest instances of the banate, concerned wheat, as a poor harvest (the Yugoslav harvest of 1940 was by as much as 100,000 railways cars of grain lower than in 1939) resulted in a greatly increased demand. The authorities tried to regulate the wheat and corn traffic with a decree determining their highest possible prices at the producing end, requiring inventory checks for all stocks and introducing a compulsory purchase policy that benefited the major entities on the supply side.528 The authorities allowed bread to only be made from 70 % of unified wheat flour, while the other 30 % had to be replaced with sifted maize flour.529 However, the first day of 1941 already brought new measures. The Ban of the Drava Banate issued a decree that dictated the baking of bread that was even more modest, the so-called unified or people's bread. The mandated composition of the bread was 40 % of unified wheat flour and 60 % of maize flour.530
25The efforts were unsuccessful as the Drava Banate only had enough wheat to last it two months at its disposal,531 leading the Ban to issue a decree on the supply of wheat and wheat flour that rationed the sale of wheat flour. On 20 January 1941, the Banate administration issued a decree on flour and bread ration cards, which the Drava Banate was then the first Yugoslav banate to introduce in practice on 1 February 1941. The category of bread and flour included pasta as well as other products made out of wheat or rye flour. Food ration cards were available to people who did not own any land or owned only as much as to still be exempt from paying the national land tax. Each month, adults were entitled to 4 kg of wheat flour each and children to 2 kg (0 to 6 years) or 3 kg (6 to 14 years). Workers who performed heavy manual labour were entitled to 5 kg of flour per month.532
26A day before the ration cards were introduced, on 31 January 1941, a young man wrote the following in his diary: "Today is not only the last day of the month, but also the last day when we're able to buy bread without bread ration cards. People have invaded the bakeries. The housewives are nervous and confused: they're crowding in front of bread shops as if a large amount of bread they'd buy would keep for longer."533 However, people "gradually got used to or were rather forced to get used to the bread and flour ration cards and to the amount of food these cards could buy. It's hard to get used to corn flour bread: a hard crust on the outside, while the bread is moist on the inside. This bakery product is similar to baked polenta shaped like bread."534 In spite of the previous assurances from the bakers, the bread apparently wasn't very appetizing: "Bread is no longer the bread we've been used to. The people of Ljubljana justifiably complain about the quality of unified bread /.../. They're saying it's like concrete and that it falls apart. Regarding quality, it's not much different from the corn flour loaves people call 'baked polenta'." A number of consumers agreed: "... but the bread, /.../, well, that was unappetizing. Like overcooked flour, roasted corn. The loaf would break along the crack. And as you brought it home, all you had left in your basket were clumps of sticky polenta."535 Some compared it to nothing more than mud.536
27On the eve of the attack of the Axis powers on Yugoslavia, President of Prevod reassured the people that Slovenia was stocked with enough food for the event of war, everything from rice to beans and lard,537 even sugar and salt; as Slovenia was occupied, however, it turned out his statements were not at all accurate.538 Statements given by the Italian authorities indicated that the shops and depots of the area they had occupied only held enough comestibles to satisfy about 15 days of demand.539 Things were no better in the area occupied by the Germans.540
28Due to the worsening economic situation, the system of rationed supply, which remained in use during the occupation, was updated numerous times in the period from the summer of 1941 to the spring of 1945: an increasing number of foodstuffs (not just flour, bread and pasta, but also meat, potatoes, rice, milk, salt, sugar, oils and lard etc.) and other bare necessities (fuel, soap, clothes, footwear, tobacco etc.) could only be purchased with ration cards and also gradually declined in quality and available quantity.
29Throughout the war, the authorities encouraged people to self-supply. City dwellers were advised to rent gardens, fields and meadows (financially weaker families and families with many children were allowed to rent free of charge), and some municipalities fostered the development of war gardens (e.g. the biggest of such gardens in the capital was the Tivoli park that encompassed 8,000 m² of cultivated area planted with potatoes and oats). In addition to land cultivation, authorities tried to use public media and various classes to introduce people to the keeping of small animals as those in power realized this would allow many people to at least partly take care of their own food supply and improve it without having to resort to the black market.541 In particular, the focus was on the raising of rabbits, poultry, sheep and goats, which were considered the "poor man's cows".
30To sum up, the entire of Slovenia suffered heavy shortages towards the end of the war, while for some locations, particularly cities that were cut off from their hinterland or countryside due to transport interruptions, the period from late 1944 to the liberation in May 1945 was a time of hunger.542 A woman from Ljubljana wrote to her friend in the summer of 1944: "It's hard to get new potatoes because every seller can only bring up to 5 kg, and so, you know, only few people get any. Oils and lard, they say, are impossible to get, and the only vegetables that come to the market are domestic, there are no imports. Fruits – you really have to go to great pains to get blueberries /.../. You can't even get beans if you're not treated favourably from a seller at the farmer's market. Only white and Savoy cabbage seem to be plentiful /.../. Our stomachs are like gardens, nothing in them but greens ..."543
31The impact of insufficient nutrition was reflected by the weak physical condition and the poor health of the people: Many children were malnourished and even adults started showing the typical effects of shortages – weight loss, anaemia, nervous exhaustion, rapid tiredness after any kind of work, a weak heart, skin disorders, irregular or missed menstrual cycles in women, and even an increase in tuberculosis:544 "Deaths from consumption increased literally overnight. /.../. The most appropriate explanation for having that many people die from consumption in the past year: that they had rapidly exhausted their physical (and perhaps mental) powers during the past few years and that they "grew mature" sooner. /.../. Social conditions were not aggravated so much by the housing crisis as they were by diet changes."545
* * *
32Regardless of the social structure, education and profession or income, political and religious affiliation, all people of Slovenia had three things in common during World War II: deprivation, fear and suffering. Although the majority met the occupation with pain and anger, and despite the weight of the days of war that left its mark everywhere, including Slovenian provinces (compulsory black-outs, curfew and other compulsory measures, absence of a part of the male population, long lines in front of stores, transformation of city parks into fields used for grazing by livestock etc.), life went on: "One gets wonderfully used to all such and similar inconveniences, and life tends to go its own way.546
486. The present article deals with those areas of Slovenia that were, from 1929 to 1941, part of the administrative unit of the Drava Banate (one of the nine Yugoslav banates formed in accordance with the Act Altering the Appellation and Administrative Divisions of the Kingdom after the establishment of the 6th January Dictatorship by King Aleksander Karađorđević[pers.]) whose capital was Ljubljana, and which previously (from 1922 to 1929) belonged to two different administrative or territorial units – the Ljubljana Unit and the Maribor Unit. For details see: Jurij Perovšek[pers.]: Dravska banovina in banski svet [The Drava Banate and Ban's Council]. In: Fischer[pers.] et al. (eds.)Slovenska novejša zgodovina 1, pp. 327–332.
487. For more details on this, see: Tone Ferenc[pers.]: Ozemlje in meje [Territory and Borders]. In: Fischer[pers.] et al. (eds.), Slovenska novejša zgodovina 1, pp. 575–576.
488. Bojan Godeša[pers.]: Zasedba razkosane Slovenije [Occupation of the Divided Slovenia]. In: Slovenska kronika XX. stoletja 1941–1995 [Slovenian Chronicles of the 20th Century 1941–1995]. Ljubljana, 1996, p. 10.
489. For details regarding the Nazi assimilation policies in Slovenia, see: Tone Ferenc[pers.]: Nacistična raznarodovalna politika.
492. In the autumn of 1942, only 100 students were anticipated to enrol in Maribor high schools, while Maribor had about 1,900 high school students prior to World War II. ̶ Slovenec, 12 June 1941, Iz Spodnje Štajerske.
493. Tone Ferenc[pers.]: Okupacija Slovenije 1941 [Occupation of Slovenia 1941]. In: Dokumenti slovenstva [Documents of Slovenianism]. Ljubljana, 1994, pp. 343–347.
494. For more details on the Hungarian occupation of Prekmurje, see: Godeša[pers.], Kdor ni z nami, pp. 108–117.
495. For details see: Ferdo Godina[pers.]: Prekmurje 1941–1945. Prispevek k zgodovini NOB [Prekmurje 1941–1945. Contribution to the History of the National Liberation Struggle]. Murska Sobota, 1967, p. 28.
496. See e.g.: Karl Stuhlpfarrer[pers.]: Die Operationszonen "Alpenvorland" und "Adriatisches Küstenland" 1943–1945, 7. Vienna, 1969.
497. For details, see: Mojca Šorn[pers.]: Življenje Ljubljančanov med drugo svetovno vojno [Life of the Ljubljana Citizens during World War II]. Ljubljana, 2007.
505. On the double-edged Italian occupation policies, see: Aleš Gabrič[pers.]: Odziv slovenskih kulturnikov na okupacijo leta 1941 [The Response of the Slovenian Cultural Workers to the Occupation of 1941]. Prispevki za novejšo zgodovino. Slovenci in leto 1941. Ljubljana, 2001, No. 2, pp. 211–223. Godeša[pers.], Kdor ni z nami, p. 84 and elsewhere.
506. Ivan Jerman[pers.]: Slovenski dramski igralci med 2. svetovno vojno [Slovenian Theatre Actors during World War II]. Ljubljana, 1968, p. 50.
508. For details see: Mojca Šorn[pers.]: Sistem protiletalske obrambe v Dravski banovini in v času druge svetovne vojne (s poudarkom na Ljubljani) [The System of Anti‑Aircraft Defence in the Drava Banate and During World War II (with an emphasis on Ljubljana)]. Prispevki za novejšo zgodovino, 2010, No. 3, pp. 27–36.
509. Službene novine Kraljevine Jugoslavije, 15 April 1939, pp. 435–449, Uredba o zaštiti od vazdušnog napada.
510. Službeni list kraljevske banske uprave Dravske banovine, 10 May 1939, pp. 398–403, Pravilnik o zaščiti pred zračnimi napadi.
512. Trgovski list, 13 December 1939, Organizacija gospodarstva v vojni. Uredba o državni mobilizaciji.
514. Vazdušna odbrana. List za pouku stanovništva protiv vazdušnih napada, 20 November 1936, Problem popolne zatemnitve mest. Nočna vaja za zatemnitev mesta Maribor.
515. Norme sulla protezione antiaerea. Navodila za protiletalsko zaščito. Lubiana = Ljubljana 1943, pp. 386–387, Pravila za zadržanje civilnega prebivalstva ob nočnem in dnevnem "letalskem alarmu".
518. Zdenko Čepič[pers.], Damijan Guštin[pers.] and Martin Ivanič[pers.]: Podobe iz življenja Slovencev v drugi svetovni vojni [Images from the Life of Slovenians During World War II]. Ljubljana, 2005, p. 189.
522. Baza podatkov Seznam žrtev druge svetovne vojne in zaradi nje (1941–1946) [Database "The List of Casualties of World War II and Its Aftermath (1941–1946)"]. Ljubljana: Inštituta za novejšo zgodovino, retrieved on 17 February 2009.
523. Detlef Brandes[pers.]: Die Tschechen unter deutschen Protektorat, I. Munich, Vienna, 1969, p. 159.
525. For details see: Bojan Himmelreich[pers.]: Namesto žemlje črni kruh. Organizacija preskrbe z živili v Celju v času obeh svetovnih vojn [Black Bread Instead of Bread Rolls. Food Supply Organisation in Celje during Both World Wars]. Celje, 2001, p. 130 et seq.
526. SI AS 77, box 14, Poslovno poročilo Kmetijskega oddelka kraljevske banske uprave dravske banovine za XII. redno zasedanje, p. 4.
527. SI AS 1931, box. 570, XXVIII (1–4), 12730–12750, II 40954. For details on Prevod, see also: Himmelreich[pers.] , Namesto žemlje, p. 155 et seq.
530. SI AS 77, box 15, 1. seja XIII. zasedanja, 17 February 1941, pp. 32–34. See also Trgovski list, 1 January 1941, p. 8, Nove določbe o peki in kruhu.
531. On the first day of 1941, the Drava Banate only maintained a stock of 1,100 railway cars of wheat, and the average consumption was 600 railway cars per month. – SI AS 77, box 15, 1. seja XIII. zasedanja, 17 February 1941, pp. 32–34.
532. An adult ration card specified one kilogram of flour or pasta or 3.33 kg of unified bread per week. The monthly amount for an adult was thus 4 kg of wheat flour or 13.32 kg of bread. For their ration cards, children below 6 received 2 kg of flour or 6.66 kg of bread per month, while children from 6 to 14 received 3 kg of flour 10 kg of bread for their ration cards. Manual labourers received a bonus that amounted to one kilogram of flour or 3.33 kg of bread per month. – Trgovski list, 1 January 1941, Banova odredba o prodaji moke. See also:Himmelreich[pers.], Namesto žemlje, p. 146 et seq.
533. Miran Pavlin[pers.]: Ljubljana 1941. Pričevanja fotoreporterja [Ljubljana 1941. Photojournalist's Testimonies]. Ljubljana, 2004, p. 24.
538. The situation among the Slovenian population further worsened by the poor exchange rate between Yugoslav dinars and the currencies used by the occupying forces (German marks, Italian lire and the Hungarian pengö). For details on this, see: Andrej Pančur[pers.]: Ena država, en denar? [Single State, Single Currency?]. Zgodovina za vse, 2006, No. 2, pp. 26–48.
539. Even if the piece of data is not wholly accurate, it is certain that Italians had to import comestibles from other provinces in order to supply the Province of Ljubljana. - SI AS 1790, box 144, III, II. Obletnica ustanovitve Ljubljanske pokrajine.
540. Marjan Žnidarič[pers.]: Do pekla in nazaj. Nacistična okupacija in narodnoosvobodilni boj v Mariboru 1941–1945 [To Hell and Back. The Nazi Occupation and National Liberation Struggle in Maribor 1941–1945]. Maribor, 1997, p. 146.
541. Just to illustrate the supply situation: black market flows between Ljubljana and Upper Carniola, which were quite lively during the war, dried up completely in 1945. A few weeks before the end of the war, the flow of black market foodstuffs stopped.
542. In the Province of Ljubljana, which was hit even harder than Slovenian Styria in terms of food supply, the daily amount of rationed foodstuffs in early 1945 amounted to no more than 675 calories. ̶ Šorn[pers.], Življenje Ljubljančanov, p. 192.
544. Ivo Pirc[pers.]: Zdravje v Sloveniji, II. Zdravstvene prilike in delo higijenske organizacije v Sloveniji 1922–1936. Spomenica ob petnajstletnici higijenskega zavoda v Ljubljani [Health in Slovenia, II. Health Situation and Work of the Hygienic Organisation in Slovenia 1922–1936. Memorandum at the Fifteen-Year Anniversary of the Hygienic Institute in Ljubljana]. Ljubljana, 1938, p. 595.

Question: when did the german occupation of slovakia begin

Here Stepinac talks about the Slovak case, where the German authorities immediately after the occupation in April 1941 introduced all the laws (and also the anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was permissible to pray exclusively in the German language, and the mass deportation of the Slovak began.

when did the german occupation of slovakia begin

Question: in the slovak case, what language was allowed to be used in all public

in the slovak case, what language was allowed to be used in all public

Question: what is stepinac talking about

Question: what happened to the slovak people after the german occupation

what happened to the slovak people after the german occupation

Question: where did stepinac talk about the german occupation

where did stepinac talk about the german occupation

Question: what was the official language of the third reich after 1941

what was the official language of the third reich after 1941

Question: what happened to the slovak people after the occupation

what happened to the slovak people after the occupation

Question: in which year did the german authorities introduce all the laws that were valuable in the

in which year did the german authorities introduce all the laws that were valuable in the

Here Stepinac talks about the Slovak case , where the German authorities immediately after the occupation in April 1941 introduced all the laws ( and also the anti - Jewish ) that were valuable in the Third Reich , and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was permissible to pray exclusively in the German language , and the mass deportation of the Slovak began .

Ovdje Stepinac govori o slovenskom slučaju, gdje su njemačke vlasti odmah nakon okupacije u travnju 1941. godine uvele sve zakone (pa i protužidovske) koji su vrijedili u Trećem Reichu, te zabranile korištenje slovenskog jezika na svim javnim mjestima - čak se i u crkvama smjelo moliti isključivo na njemačkom jeziku, a bile suzapočele i masovne deportacije Slovenaca.

Ovdje Stepinac govori o slovenskom slučaju, gdje su njemačke vlasti odmah nakon okupacije u travnju 1941. godine uvele sve zakone (pa i protužidovske) koji su vrijedili u Trećem Reichu, te zabranile korištenje slovenskog jezika na svim javnim mjestima - čak se i u crkvama smjelo moliti isključivo na njemačkom jeziku, a bile suzapočele i masovne deportacije Slovenaca.

Here Stepinac talks about the Slovak case, where the German authorities immediately after the occupation in April 1941 introduced all the laws (and also the anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was permissible to pray exclusively in the German language, and the mass deportation of the Slovak began.

Here Stepinac talks about the Slovak case, where the German authorities immediately after the occupation in April 1941 introduced all the laws (and also the anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was permissible to pray exclusively in the German language, and the mass deportation of the Slovak began.

In the years, all the laws (and anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was allowed to pray exclusively in German language, and the mass deportation of the Slovak began.

Finally, unlike Slovenia where the Nazis introduced racial laws and carried out a genocide over the Jews, racial laws brought and then the Holocaust in the following years carried out by the authorities of the NDH itself, with just a slightly smaller percentage of the slaughtered Jewish population, than it was the case in the neighboring areas of Slovenia and Serbia under direct German occupation.JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST: BY COUNTRY, United Statest Holocaust Memorial Museum, accessed on January 12, 2022.

Jewish Losses during the Holocaust: By Country
Before the Nazi takeover of power in 1933, Europe had a vibrant and mature Jewish culture. By 1945, most European Jews—two out of every three—had been killed.
When attempting to document numbers of victims of the Holocaust, the single most important thing to keep in mind is that no one master list of those who perished exists anywhere in the world. The estimates of today might rise or fall as new documents are discovered or as historians arrive at a more precise understanding of events.
The best estimates for Jewish losses country by country are offered below. All figures are estimates and subject to change with the discovery of new documentation.
Albania
Jewish population in 1937: approximately 200
Deaths: unknown
Austria
Jewish population of Austria in 1938: 185,026
Deaths: 65,459
Belgium
Jewish population of Belgium in 1939: 90,000
Deaths: 24,387
Bulgaria
Jewish population of Bulgaria in 1937: 50,000
Deaths: unknown
Czechoslovakia
Jewish population of Czechoslovakia in 1921: 354,000
Deaths: 260,000
Sudetenland
Jewish population in 1939: 2,363
Deaths: at least 360
Bohemia-Moravia
Jewish population in 1930: 117,551
Deaths: 77,297
Slovakia
Jewish population in 1940: 88,951
Deaths: approximately 60,000
Hungarian-occupied Southern Slovakia and Subcarpathian Rus
Jewish population in 1939: 142,000–148,000
Deaths: 114,000–120,000
Denmark
Jewish population of Denmark in 1937: 7,500
Deaths: 52–116
Estonia
Jewish population of Estonia in 1937: 4,500
Deaths: 963
France
Jewish population of France in 1937: 300,000–330,000
Deaths: 72,900–74,000
Germany
Jewish population of Germany in 1939: 237,723
Deaths: 165,200
Greece
Jewish population of Greece in 1941: 71,611
Deaths: 58,800–65,000
Bulgarian-Occupied Thrace
Deaths: 4,221
Hungary
Jewish population of Hungary in 1937: 490,621
Deaths: 297,621
Hungary (borders of 1941)
Jewish population: 825,007
Deaths: 564,507
Italy
Jewish population of Italy in 1938: 58,412
Jewish population in German-occupied Italy: approximately 43,000
Deaths: 7,858
Latvia
Jewish population of Latvia in 1939: 93,479
Deaths: 70,000
Lithuania
Jewish population of Lithuania in 1937: 153,000
Deaths: 130,000
Luxembourg
Jewish population of Luxembourg in May 1940: 3,500–5,000
Deaths: 1,200
Netherlands
Jewish population of the Netherlands in May 1940: 140,245
Deaths: 102,000
Norway
Jewish population of Norway in April 1940: approximately 1,800
Deaths: at least 758
Poland
Jewish population of Poland in 1937: 3,350,000
Deaths: 2,770,000–3,000,000
Romania
Jewish population of Romania in 1930: 756,930
Deaths: 211,214–260,000
Hungarian-occupied Northern Transylvania
Deaths: 90,295
Bessarabia and Bukovina
Jewish population in 1930: 314,000
Jewish population in 1941: 185,000
Deaths: 103,919–130,000
Soviet Union
Jewish population of the Soviet Union in 1939: 3,028,538
Deaths: approximately 1,340,000
Yugoslavia
Jewish population of Yugoslavia in 1941: 82,242
Deaths: 67,228
Slovenia (German-occupied)
Jewish population in 1937: 1,500
Deaths: 1,300
Serbia with Banat and Sandžak (German-occupied)
Jewish population in 1937: 17,200
Deaths 15,060
Macedonia (Bulgarian-occupied)
Jewish population in 1941: 7,762
Deaths: 6,982
Pirot, Serbia (Bulgarian-occupied)
Deaths: 140
Albanian-annexed Kosovo
Jewish population in 1937: 550
Deaths: 210
Croatia with Dalmatia and Bosnia-Herzegovina
Jewish population in 1937: 39,400
Deaths: 30,148
Montenegro (German-occupied)
Jewish population in 1937: 30
Deaths: 28
Backa and Baranja (Hungarian-annexed)
Jewish population in 1937: 16,000
Deaths: 13,500

Question: when will the united statest holocaust memorial museum be opened

In the years, all the laws (and anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was allowed to pray exclusively in German language, and the mass deportation of the Slovak began.

Finally, unlike Slovenia where the Nazis introduced racial laws and carried out a genocide over the Jews, racial laws brought and then the Holocaust in the following years carried out by the authorities of the NDH itself, with just a slightly smaller percentage of the slaughtered Jewish population, than it was the case in the neighboring areas of Slovenia and Serbia under direct German occupation.JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST: BY COUNTRY, United Statest Holocaust Memorial Museum, accessed on January 12, 2022.

when will the united statest holocaust memorial museum be opened

Question: where did the nazis introduce racial laws and carried out a genocide over the jew

where did the nazis introduce racial laws and carried out a genocide over the jew

Question: slovak was allowed to pray exclusively in what language

slovak was allowed to pray exclusively in what language

Question: which two countries were under direct german occupation

which two countries were under direct german occupation

Question: what language was slovak allowed to pray in

what language was slovak allowed to pray in

Question: all the laws and anti-jewish laws prohibited the use of what language in all

all the laws and anti-jewish laws prohibited the use of what language in all

Question: in which country was the holocaust carried out

in which country was the holocaust carried out

Question: all the laws and anti-jewish laws prohibited the use of what in all public

all the laws and anti-jewish laws prohibited the use of what in all public

In the years , all the laws ( and anti - Jewish ) that were valuable in the Third Reich , and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was allowed to pray exclusively in German language , and the mass deportation of the Slovak began .

Finally , unlike Slovenia where the Nazis introduced racial laws and carried out a genocide over the Jews , racial laws brought and then the Holocaust in the following years carried out by the authorities of the NDH itself , with just a slightly smaller percentage of the slaughtered Jewish population , than it was the case in the neighboring areas of Slovenia and Serbia under direct German occupation . JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST : BY COUNTRY , United Statest Holocaust Memorial Museum , accessed on January 12 , 2022 .

godine uvele sve zakone (pa i protužidovske) koji su vrijedili u Trećem Reichu, te zabranile korištenje slovenskog jezika na svim javnim mjestima - čak se i u crkvama smjelo moliti isključivo na njemačkom jeziku, a bile suzapočele i masovne deportacije Slovenaca. Naposljetku za razliku od Slovenije gdje su Nacisti uveli rasne zakone te proveli genocid nad Židovima, u NDH su rasne zakone donijele i potom holokaust u narednim godinama provodile vlasti same NDH, s tek nešto manjim postotkom pobijenog židovskog stanovništva, nego što je bio slučaj u susjednim područjima Slovenije i Srbije pod izravnom njemačkom okupacijom.JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST: BY COUNTRY, United Statest Holocaust Memorial Museum, pristupljeno 12. siječnja 2022.

godine uvele sve zakone (pa i protužidovske) koji su vrijedili u Trećem Reichu, te zabranile korištenje slovenskog jezika na svim javnim mjestima - čak se i u crkvama smjelo moliti isključivo na njemačkom jeziku, a bile suzapočele i masovne deportacije Slovenaca.

Naposljetku za razliku od Slovenije gdje su Nacisti uveli rasne zakone te proveli genocid nad Židovima, u NDH su rasne zakone donijele i potom holokaust u narednim godinama provodile vlasti same NDH, s tek nešto manjim postotkom pobijenog židovskog stanovništva, nego što je bio slučaj u susjednim područjima Slovenije i Srbije pod izravnom njemačkom okupacijom.JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST: BY COUNTRY, United Statest Holocaust Memorial Museum, pristupljeno 12. siječnja 2022.

In the years, all the laws (and anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was allowed to pray exclusively in German language, and the mass deportation of the Slovak began. Finally, unlike Slovenia where the Nazis introduced racial laws and carried out a genocide over the Jews, racial laws brought and then the Holocaust in the following years carried out by the authorities of the NDH itself, with just a slightly smaller percentage of the slaughtered Jewish population, than it was the case in the neighboring areas of Slovenia and Serbia under direct German occupation.JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST: BY COUNTRY, United Statest Holocaust Memorial Museum, accessed on January 12, 2022.

In the years, all the laws (and anti-Jewish) that were valuable in the Third Reich, and prohibited the use of the Slovak language in all public places - even in churches it was allowed to pray exclusively in German language, and the mass deportation of the Slovak began.

Finally, unlike Slovenia where the Nazis introduced racial laws and carried out a genocide over the Jews, racial laws brought and then the Holocaust in the following years carried out by the authorities of the NDH itself, with just a slightly smaller percentage of the slaughtered Jewish population, than it was the case in the neighboring areas of Slovenia and Serbia under direct German occupation.JEWISH LOSSES DURING THE HOLOCAUST: BY COUNTRY, United Statest Holocaust Memorial Museum, accessed on January 12, 2022.

“The first thing that we claim is that all the nations are under the exception before God.

1942.
Fotografija s naslovnice prikazuje Stepinčeve osobne stvari izložene u Muzeju bl. Alojzija Stepinca: nalivpero kojim je pisao, pečati, naočale...
Propovijed u prvostolnoj crkvi zagrebačkoj, na svetkovinu Krista Kralja, 25. listopada 1942.
»Ti, Kriste, Kralj si vjekova, Ti vladar sviju naroda. Ti sudac si jedincati, svih umova i srdaca!« (Himn. I. Vesp. Christi Regis)
Katolički muževi i žene! Katolički vjernici!
Kad god se ogledamo po svijetu i promatramo zbivanje oko sebe, moramo reći da je sve stvorena na ovoj zemlji podvrgnuto promjenama. Podvrgnuto je promjenama biljno i rudno carstvo. Podvrgnute su promjenama godišnje dobi. Podvrgnut je promjenama svod nebeski i dubine morske. Podvrgnut je promjenama i čovjek. Iz zibke kamo ga stavljaju majčinske ruke uči hodati, iz dječačke stupa u mladenačku dob, iz mladenačke u muževnu, da se za kratko vrijeme kao klonuli starac nađe na rubu groba i vrati u prah iz kojeg je stvoren. Promjenljiva je i ljudska vlast na zemlji. Danas strepe pred pojedincima milijuni ljudi, a sutra im se jedva znade za ime.
Ali ima jedna vlast, koja ne pozna kraja, koja ne pozna suparnika, koja ne pozna straha, koja ne pozna promjene. To je kraljevska vlast Isusa Krista Sina Božjega, za kojega veli apostol: »Isus Krist jučer je i danas, isti u vijeke!« (Heb 13,8). Tomu besmrtnom Kralju pjeva danas Crkva pjesme: »Ti Kriste Kralj si vjekova, Ti vladar svih naroda, Ti sudac jedinstveni, svih umova i srdaca!« Tome »Kralju kraljeva i Gospodaru gospodara« (Otk 19,16) došli smo se pokloniti sa živom vjerom, dubokom poniznošću i raskajanim srcem. Zamislimo se danas u Njegovu kraljevsku vlast i naš odnos prema Njemu i kao pojedinci i kao narodi. Kad bi si i pojedinci i narodi bili svjesni što su zapravo pred Bogom i koja im je funkcija, bilo bi na zemlji manje jada, a više radosti.
Što smo kao pojedinci? Pojedinci smo slični onome Lazaru u grobu. Ostao bi u svome ništavilu dovijeka, da se nad njegov grob nije nadvio život svijeta Isus Krist i rekao:
»Lazare, iziđi napolje!« (Iv 11,43). Svaki je pojedinac od nas ništavilo zemaljsko i takav bi ostao do vijeka, da ga Božja ljubav i Božja snaga nije dozvala u život, i da ga ne podržava u životu. To je neoboriva činjenica. Svaki ispravan čovjek mora govoriti sa svetim Pavlom apostolom: »Milošću Božjom jesam što jesam!« (1 Kor 15,10).
Što da sudimo dakle o onim pojedincima, koji oholo dižu glave, kao da ne postoji više Bog na zemlji niti imade više mjesta zakonu Evanđelja? Morali bismo im reći nešto slično što je i Krist rekao za nevjerni grad Kafarnaum: »I ti Kafarnaume, zar ćeš se do neba podići? Do pakla ćeš sići!« (Mt 11,23).
A što su pred Bogom rase i narodi na zemlji? Vrijedno je, da se i o tome upitamo u doba, kad su klasne, rasne i narodnosne teorije postale prvim predmetom raspravljanja među ljudima.
Prva stvar koju tvrdimo jest, da su svi narodi bez iznimke pred Bogom ništica. »Svi su narodi, govori prorok, kao ništa pred Njim i smatra ih za ništa i ništavilo.« (Iz 40,17). Te riječi prorokove našle su već mnogo puta u povijesti svijeta svoju potvrdu, kad je Božja ruka iz raznih razloga pomela pojedine narode s lica zemlje. Ona je to u stanju učiniti i danas sa svakim narodom, jer je »malo i veliko stvorio Gospod« (Mudr 6,7), ako se kao narod ne bude ravnao zakonima od Boga postavljenim.
Drugo što tvrdimo jest, da svi narodi i rase potječu od Boga. Stvarno postoji jedna rasa, a to je Božja rasa. Njezin rodni list nalazi se u Knjizi Postanka, kad je Božja ruka iz gliba zemaljskoga sazdala prvoga čovjeka i udahnula mu životni duh (Post 2,7).
Na sličan način načinio mu je i družicu, a onda ih blagoslovio govoreći: »Rastite i množite se i napunite zemlju!« (Post 1,28). Svim pripadnicima te rase sasvim je jednak i ostat će do konca svijeta dolazak na ovaj svijet i odlazak s ovoga svijeta, jer je sve bez iznimke zapisano prstom Božjim: »Prah si i u prah ćeš se pretvoriti.« (Post 3,19). Pripadnici te rase mogu biti više ili niže kulture, mogu biti bijele ili crne boje, mogu biti odijeljeni oceanima, mogu živjeti na sjevernom ili južnom polu, ali bitno ostaju rasa koja od Boga proizlazi i Bogu ima da služi prema normama naravnog i pozitivnog zakona Božjeg, zapisanog u srcima i dušama ljudi i objavljenom po Sinu Božjem Isusu Kristu, vladaru svih naroda.
A čemu onda razni narodi i koja im je funkcija? Oni su tu svi bez razlike zato da služe proslavi Boga. Jer i ako je Bog u sebi biće jednostavno, nama ljudima mnogo više odskače Njegova veličina i ljepota iz raznolikosti stvorenih stvari. Kako divan mora biti Bog, kad je u stanju stvoriti tako šaroliko biljno carstvo? Tako šaroliko rudno carstvo? Tako raznoliko životinjsko carstvo? Tako golemi broj zvijezda nebeskih? Tako goleme oceane? A zar ne odskače izvanredno Njegova veličina, mudrost i snaga, kad je stvorio toliki broj naroda na zemlji s tako raznolikim jezicima? Zbog te raznolikosti jezika i naroda može biti mnogo plemenitog natjecanja među narodima i unaprjeđivanja kulture, kao što je i mnogo življi život u obiteljima, gdje je više djece!
Konačno narodnost kao takva može biti jaka kao ograda od moralne pokvarenosti, koja se širi iz drugog naroda. Imao je Bog dakle velikih i mudrih razloga, kad je stvorio šarenilo naroda, i dao zapovijed iskrene ljubavi prema vlastitom narodu u srca i duše ljudi.
No ta raznolikost ne smije biti izvorom međusobnog uništavanja. Jer treće što tvrdimo, svaki narod i svaka rasa, kako se danas odrazuju na zemlji, imade pravo na život dostojan čovjeka i na postupak dostojan čov jeka. Svi oni bez razlike, bili pripadnici ciganske rase ili koje druge, bili Crnci ili uglađeni Europejci, bili omraženi Židovi ili ponosni Arijci imadu jednako pravo da govore: »Oče naš koji jesi na nebesima! « (Mt 6,9). A ako je Bog svima podijelio to pravo, koja ga ljudska vlast može nijekati? Svi narodi bez razlike kako se zvali imadu jednaku dužnost, da se udaraju u prsa i da govore: »I otpusti nam duge naše, kao što i mi otpuštamo dužnicima našim!« (Mt 6,12).
Zato je Katolička Crkva uvijek osuđivala, a i danas osuđuje svaku nepravdu i nasilje, koje se počinja u ime klasnih, rasnih ili narodnosnih teorija. Ne može se istrijebiti s lica zemlje inteligencija jer to možda prija radničkoj klasi, kao što je učio i učinio boljševizam. Ne može se istrijebiti s lica zemlje Cigane ili Židove, jer ih se smatra inferiornom rasom. Ako se budu na laku ruku primjenjivali principi rasnih teorija, koje nemaju temelja, da li uopće postoji za bilo koji narod još kakva sigurnost na zemlji?
Crkva je Katolička imala odvažnosti, da u bližoj prošlosti (kao i uvijek kad je trebalo) digne ovdje svoj glas protiv zakulisnog rada internacionalne masonerije, protiv moralne depravacije naše omladine putem plaćene nearijske štampe, protiv zločina pobačaja dirigiranih sa strane besavjesnih lovaca za imetkom i užicima, i imala je odvažnosti da kaže mušku riječ u obrani naših hrvatskih nacionalnih prava, čak i okrunjenim glavama. Ali ona bi se iznevjerila svojoj zadaći, kad ne bi s istom dosljednošću dizala i danas glas na obranu sviju, koji se žale na nepravde, bez obzira kojoj rasi ili narodu pripadaju. Nitko nema prava da na svoju ruku ubija ili na koji mu drago način oštećuje pripadnike druge rase ili narodnosti. To može samo zakonita vlast, ako je nekome dokazana krivica, radi koje zaslužuje kaznu.
To traže i pravo shvaćeni interesi i pravo shvaćena ljubav prema vlastitom narodu, koja za katolika jest i ostaje ne prazno slovo nego moralna dužnost, za koju je odgovoran Bogu.
Katolički muževi i žene! Katolički vjernici! Blagdan je danas Krista Kralja. Ne Kralja čija je vlast od danas do sutra, nego vladara vjekova! A za toga vladara stoji pisano: »Narod i kraljevstvo, koje Ti ne bi služilo, izginut će, takovi narodi sasvim će se zatrti!« (Iz 60,12). To je povijest dokazala već mnogo puta. To će ona dokazati opet, ako današnji narodi budu otklonili zakon Evanđelja i odbacili Krista.
Vaša je sveta dužnost raditi na tome, da se duh istinskoga Evanđelja unosi u naš javni i privatni život.
A u Evanđelju uz Boga prvo mjesto zauzima i zapravo jedino mjesto ljudska ličnost. Čovjek je od Boga postavljen za krunu svega stvorenja, za vladara stvorenju . »Rastite i množite se i napunite zemlju i vladajte njome i budite gospodari od riba morskih i ptica nebeskih i svih životinja što se miču po zemlji!« (Post 1,28). I ta ljudska ličnost, koju je ovo naše moderno doba degradirala na nivo roba stvorovima, ima opet postati centrumom oko kojega se kreće sve stvorena prema planu određenom od Stvoritelja svijeta. Jer i najzadnja ljudska ličnost, zvala se kako mu drago i pripadala kojoj mu drago rasi ili narodu, nosi na sebi utisnut pečat Boga živoga, neumrlu dušu.
Jedan od razloga, koji je duboko vjernoga Krištofa Kolumba tjerao preko oceana, bila je želja da nove narode privede Kristu. Kad su ga nakon njegova povratka zapitali o novim zemljama, opisao je blago i čudesa te nove zemlje ushićenim riječima. No završio je svoj govor riječima: »Indija (kako je on mislio za Ameriku) Indija je lijepa i bogata, ali najljepši biser Indije to je duša Indijanaca!« Da! To je najljepši biser svakoga čovjeka, kojega izgubljenog da nađe, nije se žacao sam Sin Božji Isus Krist da siđe s nebesa, da proda ne samo sve što ima, nego da položi i svoj vlastiti život na križu, da taj biser, čovječju dušu, izvadi iz blata grijeha, pridigne i spasi.
Katolički muževi i žene! Katolički vjernici! Puno se puta dogodi, da čovjek ide preko polja i brda, a da ni ne sanja, da gazi preko bisera ili zlata, koje je sakrivena pod nogama. Neznanje. Ali to nije tako tragično. Puno je tragičnije, da ljudi hladnokrvno prelaze preko onoga što je najljepše u čovjeku, preko onoga, što ga čini sličnim Bogu, preko neumrle duše i vlastite i tuđe. Tjerajte to neznanje. Neka si budu svi svjesni svoga dostojanstva čovjeka! Neka si budu svjesni svoga kraljevskog poziva djeteta Božjega napose danas, kad slavimo blagdan Krista Kralja, Kralja vjekova, Kralja naroda, ali nadasve Kralja neumrlih ljudskih duša, kojemu slava i čast u vijeke. Amen.
IZVOR: CP, sv. XXIV, 1716.-1718.
IZVOR: BATELJA, Juraj (prir.) Blaženi Alojzije Stepinac: Propovijedi, govori, poruke, 1941. – 1946., Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2000., str. 208–212.
Propovijed na svršetku duhovnih konferencija sveučilištaraca prigodom Svete Mise i sv. Pričesti u bazilici Srca Isusova, u Zagrebu, 19. ožujka 1942.
Jer drugog temelja nitko ne može postaviti osim onoga koji je postavljen, a to je Isus Krist! (1Kor 3,11)
Katoličke akademičarke i akademičari!
Nije ovo prvi put da vam progovoram s ovoga svetoga mjesta u času kad ste ispunili svoju kršćansku dužnost, pristupivši k sv. uskrsnoj ispovijedi i pričesti, nakon obavljenih duhovnih konferencija. Ali je prvi put, da vam progovoram s ovoga mjesta, nakon što se obistinio san vaše mladosti i postala zbiljom Nezavisna Država Hrvatska. Ono za što su pali milijuni hrvatskih života u prošlosti, ono za što su istrunule kosti nebrojenih junaka našega roda i naroda. Da zbog svega toga življe kola krv i u vašim žilama, i da ponosnije nosite na ramenu glavu, neće nikoga začuditi, koji znade, da je sloboda jednoga naroda jedno od najvećih njegovih dobara. Ta dovoljno je da se obratimo pjesniku slobode Dživi Franu Gunduliću, koji je njezinu blagodat iskusio u svom rodnom gradu Dubrovniku, i iz iskustva, i zato iz punine srca mogao ispjevati one stihove:
O lijepa, o draga, o slatka slobodo
dare u kom sva blaga Višnji nam Bog je do,
Sva srebra, sva zlata, svi ljudski životi,
Ne mogu bit plata tvoj čistoj ljepoti!
Da dakle i u vašim žilama življe teče krv, da i vaše mlado srce veselije kuca, da i vaše oči radosnije gledaju u svijet, neće nikoga začuditi, koji shvaća što znači sloboda jednoga naroda. Još manje će začuditi predstavnike one Crkve, koja ljubav prema narodu svome ne smatra trgovinom nego dužnošću, ne smatra samo dozvoljenom nego zapovijedanom. One Crkve, koja je oduvijek bila najveći pobornik istinske slobode svakoga naroda. Ta tko je bio, recimo, veći pomagač našem narodu u stoljetnoj borbi s nekrstom za očuvanje njegove slobode, nego Sveta Stolica, koja tu našu borbu nije pratila praznim riječima i obećanjima nego izobilnom pomoći i vrućim molitvama. Ali i danas, kad se radi o biti i ne biti mnogih a napose malih naroda, dovoljno je da se sjetimo božićne alokucije Sv. Oca Pija XII., koji je u istoj dovoljno naglasio, da se mir među narodima ne može postići osim poštivanjem pravde i slobode i malih naroda, makar iza njih i ne stajala milijunska vojska.
No, baš zato, jer je sloboda jednoga naroda tako veliko dobro, želio bih, dragi akademičari i akademičarke, da svratim vaš pogled na temelj, na kojem počiva istinska i trajna sloboda i sreća jednog naroda. To nisu niti prazni ugovori, niti bombarderi, niti prijateljstva, niti novčana snaga naroda sama po sebi, ako ne prethodi nešto drugo, mnogo vrijednije. A to drugo nije ni više ni manje nego Isus Krist prema riječima apostolovim: »Jer drugoga temelja nitko ne može postaviti osim onoga koji je postavljen, a to je Isus Krist!« Drugim riječima, potpuno i čitavo kršćanstvo! Jer što vrijede i najljepši ugovori, ako se oni smatraju samo hrpom papira, koja se može poderati onaj čas, kad prividni interesi naroda ili bolje volja vlastodržaca zaželi drukčije, i kad nemaju osjećaja, da se obveze slobodno sklopljenog ugovora moraju obdržavati? Što vrijede, recimo, i najbolji bombarderi, tenkovi, brodovi, topovi, ako njima upravljaju mlitavci i samoživci? Ta već naša narodna riječ kaže: Boj ne bije svijetlo oružje, već boj bije srce u junaka! Što vrijede sva prijateljstva, ako se ona baziraju samo na egoizmu, koji prijateljstva sklapa samo zato, da što više koristi izbije za sebe? Što vrijedi i najveće narodno bogatstvo, ako su sinovi dotičnog naroda postali prodane mješine, koje su spremne služiti onome tko više plati?!
Nikad, dakle, ne možemo dovoljno naglasiti, da bi sva vaša sloboda bila pusta fikcija, koja nosi u sebi klicu smrti, ako sav vaš javni i privatni život ne bi bio prožet duhom Evanđelja i ako naše kršćanstvo ne bi bilo čitavo i potpuno. Vi ste, govori apostol, »slobodni, ali ne da biste imali slobodu kao pokrivač pakosti nego kao sluge Božje. Sve poštujte, braću ljubite, Boga se bojte, kralja štujte.« (1 Pt 2,16). Ta recite mi, zar ima veće karikature slobode i rodoljublja negoli je, recimo, mladić kojemu su usta puna hvale i domovini i njezinoj slobodi, a već je razvratnim svojim životom strovalio možda u propast nekoliko djevojaka, koje bi mogle postati dobre majke i vrijedne domaćice?
Zar ima veće karikature slobode i rodoljublja negoli je, recimo, djevojka, koja se ističe u javnosti rodoljubnim radom, a već prije nego je stupila u brak nosi na duši teret zločina ubojstva djeteta, a možda i više njih, a koje bi djece domovina, da su rođena u zakonitom braku i čestita odgojena, trebala više nego korice kruha? Zar ima veće karikature slobode i rodoljublja od liječnika, kojemu su usta možda puna hvale domovini i njezinoj slobodi, a ordinacija mu je grobnica narodne budućnosti, u kojoj osobna pohlepa za imetkom prelazi preko svih zakona i Božjih i državnih, koji danas u istinskom interesu narodnog opstanka s punim pravom ubojstva djece kažnjavaju smrću?
Recite mi, što bismo sudili o svećeniku, koji bi se s punim ustima raznosio o slobodi, a dodijala mu možda stroga disciplina Crkve i srami se svoga zvanja i svećeničkog odijela i upušta se u vrtlog dnevnih rasprava, koje na njega ne spadaju, a u isto vrijeme zanemaruje odgoj mladeži, pomaganje sirotinje, bolesnika itd.? Zar ne bi bio karikatura slobode i rodoljublja onaj, kojemu su usta puna hvale domovini i njezinoj slobodi, a krade, pljačka i ubija do čega dođe, protiv svih Božjih i ljudskih zakona? Ili zar nije karikatura slobode i rodoljublja onaj, koji ga najviše dokazuje kletvama i klatarenjem po kavanama i birtijama, ako ne možda i javnim kućama, dok će domovina od svega toga imati samo neugodnost da snosi možda kasnije za njega i slične mu teret besplatnog uzdržavanja u ludnicama i bolnicama?
Sloboda, dakle, bez poštivanja Božjega zakona i njegova vršenja u potpunosti, bila bi pusta fikcija. Pa ako površni duhovi ne mogu da shvate zašto Crkva tu istinu toliko naglašuje, lako ćete je shvatiti vi, koji živite u intimnom saobraćaju s Kristom u Presvetom Sakramentu. Možda bih tima površnim duhovima mogao najbolje odgovoriti na pitanje o unutarnjoj vrijednosti kršćanstva za narodni život i slobodu riječima nekog obraćenog ljudožderskog poglavice. Kad su ga misionari priveli k svjetlu Evanđelja, i kad su ga naučili čitati, on, koji se prije zabavljao pečenjem na ražnju svojih žrtava, počeo je marljivo čitati katekizam. I dok je tako jednog dana sjedio zaduben u katekizam, neki tobože prosvijetljen europski trgovac, prolazeći mimo, upita ga, što čita? Poglavica mu bez i jedne riječi pruži katekizam. »No, odgovori trgovac, pa koga bijesa imaš od te knjižice?
Zar ne bi mogao čitati kakvu drugu knjigu?« »Tako?« – odvrati uvrijeđeni poglavica. »Da znaš«, nastavi isti, »da znaš, da čitam jednu vrlo pametnu stvar, mogu ti reći, da bih i tebe okretao na ražnju da sam te dobio u ruke prije negoli sam postao kršćanin i čuo što uči katekizam.« I pravo je odgovorio. Jer sloboda kojom ne ravna duh i zakon Kristovog evanđelja, brzo će se izroditi. Nikada se valjda nije izvikivalo ime slobode više negoli za vrijeme francuske revolucije. A ipak je Talleyrand morao izreći onu tešku riječ: »O slobodo, koliko je zločina počinjeno u tvoje ime!«
Dragi akademičari i akademičarke! Kad je Stvoritelj svijeta stvarao čovjeka kao slobodno biće, imao je za to sigurno mudre namjere. Dao mu je ovo veliko moralno dobro zato, da se čovjek usavršava i napreduje, ali ne u zlu nego u dobru i istini. I svaki onaj, koji bi slobodu izrabljivao tako da pusti uzde razuzdanosti i opakosti, griješi protiv naravnog zakona i kopa svojoj slobodi grob. Vjerujem da vam je svima na srcu istinska sloboda, i osobna i narodna. Velim istinska, jer ona, koja prelazi preko svih zakona i Božjih i ljudskih, ne zaslužuje ime slobode već ropstva, prema riječima Kristovim: »Svaki koji čini grijeh, rob je grijehu!« (Iv 8,34). A istinskoj slobodi i pojedinca i naroda je temelj Isus Krist. Sloboda je naime, kako rekoh, dana od Boga da se pojedinac i čitav narod usavršuje u dobru i napreduje.
A da se čovjek, a i narod, uzmogne usavršavati u dobru i napredovati, potrebno je dvoje: prava spoznaja i dobra volja. A jedno i drugo dolazi od Krista. Po Njemu, Sinu Božjemu, dolazi pravo svjetlo potrebno za pravu spoznaju, kao što govori Krist: »Ja sam svjetlo svijeta! Tko ide za mnom taj ne hoda u tmini!«[136] Bez Njega su pogani tužno i bespomoćno morali vapiti – ignoramus et ignorabimus[137] – i istodobno se valjali u najsramotnijim grijesima, bijedni robovi još bjednijih strasti. Bez Krista bi ista sudbina zadesila i nas pojedince i naš narod. Po Kristu dolazi i dobra volja i snaga, da ono, što smo spoznali kao dobro, provedemo u život. To je najvažnije. Jer nema sumnje, da današnji svijet mnogo toga znade. Ali koja mu korist od toga znanja kad mora da kaže kao i stari pogani: »Video meliora proboque deteriora sequor!«[138] Da može slijediti i izvršiti ono što je spoznao kao dobro, potrebna mu je snaga s visine, koju nam je priskrbio Isus Krist.
Znam vrlo dobro, katoličke akademičarke i akademičari, da danas u najvećem dijelu čovječanstva vlada druga parola, a koja bi lako mogla dospjeti i do vaših ušiju. Narodna stvar, kažu, gubi kad se Krist i kršćanstvo upleće u javni život. No kad se sličan razgovor vodio jednom u nekoj tvornici, ustao je neki radnik i progovorio pred svima: »Jest, mi samo gubimo, kad se Krist i kršćanstvo plete u naš javni i privatni život. I ja sam već vrlo mnogo izgubio radi toga. Izgubio sam toljagu, s kojom sam do sada mlatio ženu. Izgubio sam flašu iz ruke, koja me nije ostavljala ni danju ni noću i koja mi je stvarala pakao u kući. Izgubio sam zao glas, na koji sam došao kao pijanica i razbijač. Izgubio sam sva zla svojstva radi kojih me poznalo malo i veliko. Ali sam zato dobio više nego sam mogao sanjati. Dobio sam mirnu savjest, dobio sam opet raj u kući, dobio sam opet svoju dobru ženu i dobru djecu, dobio sam slobodu o kakvoj prije nisam mogao ni sanjati, slobodu djece Božje, koje ne bih dao ni za što na svijetu!«
Jest! Ako, dragi akademičari i akademičarke, hoćete da izgradite solidne temelje svojoj ličnoj sreći, ako hoćete da izgradite solidne temelje hrvatskoj narodnoj i državnoj slobodi, sreći i napretku, onda to možete izgraditi samo na jednom temelju. »Jer drugoga temelja nitko ne može postaviti osim onoga koji je postavljen, a to je Isus Krist!« (1 Kor 3,11).
Katolički list, br. 13. (1942.), 145.–147.
IZVOR: BATELJA, Juraj (prir.) Blaženi Alojzije Stepinac: Propovijedi, govori, poruke, 1941. – 1946., Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2012., str. 174–178.
Propovijed studentima organiziranima u Akademskom križarskom bratstvu »Mahnić«, u bazilici Srca Isusova u Zagrebu, 25. siječnja 1942.
Svaki je čovjek katolik apostol u svojoj okolini riječju i primjerom!
Danas slavi Sveta Mati Crkva blagdan Obraćenja sv. Pavla. Najljepša pouka koju nam blagdan Obraćenja sv. Pavla apostola pruža jest ona riječ koju je sv. Pavao sam zapisao: »Milost njegova, koju mi je dao, nije bila bez ploda.« (1 Kor 15,10). Mi znamo, da nije bilo većeg progonitelja Crkve, nego što je bio sv. Pavao prije obraćenja. Mi znamo, da je jurio od sudnice do sudnice židovske da vodi u tamnicu muževe i žene koji su ispovijedali Ime Isusovo. Mi znamo da je i u Damask pošao da pohvata tamošnje kršćane i da ih odvede u tamnicu. Ali znamo da mu se na tom putu ukazao Isus Krist koji mu je rekao: »Savle, Savle, zašto me progoniš?«. Uplašeni Savao je pitao: »Tko si Ti, Gospodine? «, a on reče: »Ja sam Isus, koga Ti progoniš. « A on drhćući i čudeći se reče: »Gospodine, što hoćeš da činim?«[134]
Milost Božja taknula je sv. Pavla, i od najvećeg progonitelja postao je najveći apostol. Od svoga obraćenja nekoliko je puta preplovio more da propovijeda kršćanstvo i Evanđelje. Znamo da je nekoliko puta bio bičevan i kamenovan zato što je širio Kraljevstvo Božje. Znamo da je bačen u tamnicu zato što je propovijedao Krista. Znamo da je taj apostol svom otvorenošću branio Evanđelje pred namjesnicima rimskim Feliksom i Festom. U Rimu je dvije godine bez prekida naučavao Kristovu nauku. Znamo da mu je u Rimu odrubljena glava. Znamo da i danas djeluje u svijetu preko svojih divnih poslanica. Kad čovjek gleda golemi napor sv. Pavla, onda mu mora dati za pravo: Milost Božja u njegovu životu nije bila bez ploda. Takvo što treba da može reći svaki kršćanin. Bog nas poziva da sudjelujemo s milošću, da ona ne bude bez ploda u nama.
Znamo onu priču Isusovu o talentima. Jedan je primio pet talenata i zaradio je još pet. Gospodar ga pohvalio i nagradio. Isto tako i onoga koji je uz dva primljena još druga dva donio. A onaj s jednim došao i počeo se ispričavati. Ali znamo da se gospodar nije s tim zadovoljio, nego ga je ukorio: »Zli i lijeni slugo! Znao si da žanjem gdje nisam sijao!«[135] Nije radio. Plod koji Krist očekuje i o kom govori sv. Pavao jest da milost Božja ne bude bez ploda.
Nije li to ono što je rekao pokojni papa Pio XI., kad je pozivao svijet na suradnju u Katoličkoj akciji? Nažalost, u našem narodu nema još uvijek dovoljno razumijevanja za tu Katoličku akciju. A ipak to nije ništa neobično. Svaki je naime čovjek katolik na ovom svijetu, bez razlike kako se zove, da li je mlad ili star, učen ili neuk, pozvan da bude apostol u svojoj okolini riječju i primjerom. Jedno je sigurno: svaki čovjek, ako hoće spasiti svoju dušu, mora živjeti kako ga uče zapovijedi. Svaki katolički mladić i djevojka dužni su da žive čistim životom, da budu putokazom onima, koji su na stramputici. Svaki je katolički bračni par dužan da živi čistim bračnim životom u slozi i ljubavi, da bude primjerom onima, koji su zastranili. Svaki je kršćanin dužan nedjeljom i blagdanom ići na Svetu Misu i barem jedanput godišnje na sv. ispovijed i pričest. Kad sve ovo čini, zar ne vrši apostolat dobrog primjera?
Otkuda dekristijanizacija u svijetu? Zato što kršćani nisu vršili svoju dužnost. Svaki je kršćanin dužan poštivati sveto ime Božje da bude primjer onima koji ga hule i psuju. Mora paziti da ne škodi tuđem dobrom glasu i da ne prisvaja tuđu imovinu. I svemu životu da pokaže put i da drugima svijetli primjerom . To je prvi i najveći apostolat Katoličke akcije, koji ljudi tako teško shvaćaju.
Ali Bog je dao jednom čovjeku pet talenata, a drugomu dva. Onaj koji je primio pet talenata dužan je i više učiniti. Apostol mora biti svaki kršćanin, bio on muško ili žensko, malo ili veliko. Ali oni koji su, kao ovi akademičari križari, za više pozvani, treba da i riječima i perom i djelima šire i brane katoličku istinu putem katoličke štampe, časopisa, predavanja i lijepim kršćanskim životom. Ako budu to izvršili, onda će moći reći na koncu života sa sv. Pavlom: »Milost njegova, koju si mi dao, nije bila bez ploda.« (1 Kor 15,10).
Taj je rad postepen, kako nas na to i sama narav upućuje. Jedan putnik priča, da je na Libanonu vidio u Svetome Pismu toliko opjevani cedar u opsegu od 14 metara. Smatra se, da je to drvo još za Salomona postojalo. Znamo, da hrast sporo raste iz onog malog žira, ali tokom vremena bude veliko stablo. Tako i mi od najranijih dana moramo iskoristiti svaku priliku, da razvijemo i dobro upotrijebimo milost Božju. Zato velim ponovno, dužnost nam je da tako živimo te budemo i mi mogli reći sa sv. Pavlom: »Milost njegova nije bila bez ploda u meni.« (1 Kor 15,10).
Jedan pisac je postavio pitanje: Na čemu priroda zavidi čovjeku? I odgovara: Na tome, što čovjek može uvijek biti bolji i bolji. Jer ni anđeo ne može većma služiti Bogu, nego mu je Bog dao, a đavao se ne može više poboljšati, jer je otvrdnuo u zlu. Niti čovjek iza groba. Niti nijema priroda, bilje i životinje, ne mogu biti bolji, jer nemaju razuma ni slobodnu volju. Taj je privilegij pridržan čovjeku, tako dugo dok je čovjek na ovome svijetu. Čovjek mora dakle izrabiti priliku da postaje sve bolji.
Veliki pjesnik Dante u svom djelu Divina Commedia opisuje kako je u čistilištu gledao niz ljudi koji su u divljem trku i neviđenom brzinom jurili da ih je jedva mogao prepoznati. Rečeno mu je da su to oni koji su najviše ljenčarili na ovom svijetu i nisu se trsili da izrabe vrijeme i iskoriste milost. I zato moraju tako trčati u čistilištu da isprave ono, što su ovdje propustili. Braćo, upišimo opomenu, koju nam daje sv. Pavao: »Milost Božja neka ne bude bez ploda u mojoj duši.« Nastojte svi, i koji niste članovi Križarske organizacije, vi koji ste manje primili, da budete primjeri kršćanskog života. A vi, mladi akademičari Križari, nastojte da budete apostoli riječju i perom i uzornim životom, da naš hrvatski privatni i javni život krene tokom kršćanskim, jer samo tako može naša draga domovina imati sretnu budućnost. Amen.
Nedjelja, br. 5. (1. veljače 1942.), 1.–2.
IZVOR: BATELJA, Juraj (prir.) Blaženi Alojzije Stepinac: Propovijedi, govori, poruke, 1941. – 1946., Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2012., str. 168–170.
Propovijed prigodom blagoslova župne crkve sv. Mihovila i otvorenja nove župe u naselju Dubrava u Zagrebu, 1. siječnja 1942.
»Sveti Mihovile Arkanđele, brani nas u boju, od pakosti i zasjeda đavolskih budi nam zaklon!«
Dragi moji vjernici!
Božjom pomoću dovršili smo ovu župnu crkvu, posvećenu sv. Mihovilu Arkanđelu. Srcem punim zahvalnosti prema svemogućem i dobrom Bogu, koji je jači od svih ratnih neprilika i prilika, otvaramo ovu novu župu na istočnoj periferiji našega Zagreba. Otvaramo je usred ovog radničkog naselja, koje kao da niče iz zemlje, otkad je naša državna vlast pristupila rješavanju pitanja radničkih stanova. Posvetili smo ovu župnu crkvu i ovu župu sv. Mihovilu Arkanđelu. Pitat će možda tkogod zašto je ova crkva i župa posvećena upravo njemu? Pustinjak, sv. Antonije, kažu da je rekao jednom: »Doći će vrijeme, kad će ljudi poludjeti, i ako vide jednoga koji nije lud kao oni, ustat će protiv njega i vikati -lud si - samo zato jer nije lud kao što su oni.«
Nije li to vrijeme došlo danas, kad ogroman broj ljudi živi samo za ovaj svijet? I kad vide jednog, koji se trudi da se pobrine najprije za svoju dušu, koja će živjeti preko groba, onda ga smatraju ludom.
Ova dakle župna crkva, posvećena vojvodi nebeske vojske sv. Mihovilu Arkanđelu, ima da svraća vaš pogled i vaše misli i želje na jedan drugi svijet. Onaj svijet, koji jedini ima trajnu vrijednost. Onaj svijet blaženih duhova, kamo smo i mi po Božjem milosrđu određeni da dođemo, ako izvršimo što Bog od nas traži. Onaj svijet, kamo se ne stiže bez velikih borbi, muka i pogibelji, ali za koji se isplate sve žrtve i muke. Onaj svijet blaženih duhova, kojemu je na čelu sv. Mihovil Arkanđeo, kojega kao čuvara i zaštitni ka časti Sveta Crkva. I ne uzalud, braćo! Jer vjera je Svete Crkve, koju potvrđuje iskustvo, da postoje zli dusi ili đavoli, koji se trude svim silama da čovjeku naškode i da ga upropaste. Vjera je Svete Crkve, koju potvrđuje iskustvo, da postoje dobri dusi ili anđeli koji su od Boga određeni da pomažu čovjeku kako bi se spasio i bio zauvijek sretan. Pa ako čujete mnogog danas da se možda izruguje tomu, onda se sjetite, kao što je rekao sv. Antonije, da je došlo vrijeme, kad će ljudi poludjeti i smatrati nekog koji je na pravom putu samo zato ludim, jer nije lud kao što su oni. Ta već je pred tisuće godina rekao psalmist: »Reče luda u srcu svome, nema Boga!«(PS 14,1). Kako se onda ne bi našla luda na ovome svijetu, koja kaže: Nema ni đavola ni anđela.
Ali nije za nas mjerodavno ono što kaže budala, nego ono što kaže neprevarljiva učiteljica istine, Sveta Mati Crkva. Ona nam pak kaže da postoje zli dusi ili đavoli, koji nastoje čovjeku naškoditi gdje mogu, da ga strovale u pakao.
Gospodin Bog nije stvorio đavla kakav je sada, nego ga je stvorio lijepa, sretna, blažena. U pakao je bačen onda, kad se kušao podići da bude jednak Bogu. Iz beskrajne sreće u tren oka strovalio se u beskrajnu bijedu i muku. Odonda kuha njegov bijes na čovjeka. Mnogi sveci tvrde, a među njima i sv. Toma Akvinski, da đavle više muči zavist radi toga, što će ljudi doći na njihova mjesta u nebu, nego i sama paklena vatra, koja ih muči dan i noć kroz vjekove. I zato, jer đavao ne može Bogu ništa, nastoji gdje može da naškodi Božjem stvorenju - čovjeku. I doista, dovoljno je baciti samo jedan pogled na povijest čovječanstva, da se vidi kako bi đavao želio da uništi sve istinske vrijednosti i dobra čovječja na zemlji, u prvom redu vjeru, kršćansku civilizaciju, slobodu, mir, blagostanje, ljubav, i namjesto toga stvoriti kaos, u kojem ljudi sami sebe uništavaju i zatiru kao zvijeri, da konačno propadnu zauvijek u pakao, mjesto vječnoga bola, plača i proklinjanja.
On se nije srami o, kako nam svjedoči sveto Evanđelje, da i samoga Krista kuša navesti na zlo, na oholost i preuzetnost, dakako bez uspjeha, kad ga je pozvao neka skoči s vrha hrama samo zato, da ga svijet vidi. On je zaveo u propast prve ljude u raju zemaljskom, kad im je lagao da će biti jednaki Bogu ako jedu sa zabranjenog drveta. on je, kako svjedoči Sveto Pismo, zaveo najprije na lakomost, a onda na izdaju apostola Judu, koji će zaslijepljen đavolovim nastojanjem prodati za trideset srebrnika Isusa Krista. A tek što ga je naveo na toliko zlo, onda ga je naveo na još gore, govoreći mu, da za taj grijeh nema više oproštenja, pa je nabolje da se ubije.
I Juda se objesio slušajući savjet sotonin, umjesto da se sjetio riječi Kristovih: »Veća je radost na nebu nad jednim grješnikom koji čini pokoru, nego nad devedeset i devet pravednika, kojima ne treba pokora!« (Lk 15,7). Đavao je, kako nam svjedoči Sveto Pismo, uništio sve imanje (dakako ne bez dozvole Božje) onom pravedniku Jobu, a iza toga udario ga strašnom bolešću, da je pokriven gadnim čirevima od glave do pete, sjedio na smetištu, zanemaren i od prijatelja i od vlastite žene (usp. Job 2,7-9). Đavli su, kako nam svjedoči Sveto Pismo, opsjednuli mnoge ljude u doba Kristovo i mučili ih na razne načine, prije nego ih je Krist istjerao. Nisu ni danas rijetki slučajevi u poganskim zemljama, da imade ljudi, koji su opsjednuti od đavla. Đavao nastoji posebnim načinom da naškodi, i ako je moguće uništi, vrhovnog glavara Svete Crkve, i biskupe i svećenike. To znamo iz riječi samoga Sina Božjega Isusa Krista kad govori apostolima: »Šimune, Šimune, evo sotona zatraži, da vas rešeta kao pšenicu.« (Lk 22,31). Htio je da uništi vjeru u dušama apostola, a i danas nastoji da je uništi u dušama svećenika prije svega, jer oni rade na uništenju kraljevstva sotonina. Zato razumijte, dragi moji vjernici, zašto u svakoj revoluciji naprije navaljuju na svećenike i biskupe. Znade naime dobro đavao, ako njih uništi, da mu je onda dalje lak posao. Ali on udara bez razlike i na sve ostale ljude, i zato nas opominje sv. Petar apostol: »Budite trijezni i bdijte, jer protivnik vaš đavao kao ričući lav obilazi, tražeći koga da proguta!« (1 Pt 5,8). To su evo činjenice, koje dovoljno govore, kako je dobar Bog, kad je nama ljudima, naočigled tolikih pogibelji koje nam prijete sa strane pakla, dao svete anđele za zaštitnike, a njima na čelu sv. Mihovila Arkanđela, kojemu smo posvetili ovu župnu crkvu i župu.
Vjera je, rekao sam, Svete Crkve, a koju potvrđuje iskustvo, da postoje dobri anđeli, koji žele naše istinsko dobro i koji nas pomažu u životnoj borbi na više načina. Oni nam
nadahnjuju dobre misli i potiču volju na dobro. Oni su na vidljiv način upozorili pobožne pastire na rođenje Sina Božjega. Oni su na vidljiv način upozorili žene na uskrsnuće Sina Božjega iz groba. Oni su na vidljiv način upozorili apostole i učenike prilikom Kristovog Uzašašća na nebo, da će Krist opet doći na ovaj svijet da sudi sve ljude. A tako svaki dan na nevidljivi način upozoruju na pogibelji, koje mu prijete, i na dobro, koje mu valja činiti.
Oni prinose Bogu naše molitve i naša dobra djela. To nam svjedoči Sveto Pismo za arkanđela Rafaela, kad je, opraštajući se od svetog starca Tobije i njegova sina, rekao: »Kad si se molio i pokapao mrtve i ostavljao objed svoj i sakrivao mrtve u kući svojoj i obnoć ih ukopavao, ja sam prinosio molitvu tvoju Gospodu!« (Tob 12,12). Slično rade i kod ostalih ljudi, ne zato što Bog ne bi znao za molitvu svećenika i vjernika, nego zato, da je podupru svojim svetim željama, da bude uspješnija pred Bogom.
Oni nas štite u pogibeljima. Sveto Pismo svjedoči da nije ni vlas s glave pala mladićima u peći babilonskoj, jer su anđeli bili s njima. Danielu nije pala ni vlas s glave, makar je sjedio usred krvožednih lavova u jami lavskoj.[1] Sv. je Petru otvorio vrata tamnice i izveo ga da nitko od svih stražara nije primijetio. Mladog je Tobiju, svjedoči nam Sveto Pismo, obranio od zasjeda đavola, koji je bio pogubio već sedam muževa.
Oni su glasnici volje Božje čovjeku. Tako šalje Gospod Bog anđela Abrahamu, kad je htio da žrtvuje svoga sina Izaka i već zamahnuo nožem da ga zakolje. Anđeo ga sprječava u tome i poučava što ima činiti. Anđeo javlja Zakariji da će mu Bog dati sina, komu neka nadjene ime Ivan. Anđeo javlja i Presv. Djevici Mariji, da će postati majkom Sina Božjega.
Kad dakle promatramo, braćo, a i ne govorimo o drugim slučajevima, onda uistinu možemo reći, da je lud svaki onaj, koji ne računa s nevidljivim svijetom, odakle nam prijete tolike pogibelji, ali odakle nam jedino može doći sigurna pomoć u svim zbivanjima zemaljskog života. Srcem dakle punim zahvalnosti prema Bogu Stvoritelju podigosmo ovu župnu crkvu i otvaramo danas ovu župu na čast sv. Mihovila Arkanđela, da u ovo bezbožno vrijeme bude na pomoć svima župljanima, i našoj nadbiskupiji, i gradu Zagrebu, i čitavoj našoj domovini.
Pomolimo se dakle danas u Svetoj Misi od svega srca i preporučimo sebe i sve svoje zaštiti sv. Mihovila Arkanđela, kako nas to lijepo uči Sveta Mati Crkva, kad na koncu Mise svaki dan moli: »Sveti Mihovile Arkanđele, brani nas u boju, od pakosti i zasjeda đavolovih budi nam zaklon!« Neka nam brani dar sv. vjere, »bez koje, po riječima apostolovima, nije moguće ugoditi Bogu!« (Heb 11,6). Neka nas brani od zasjeda đavolovih, da nam grijeh nikad ne rani duše. Neka štiti napose ovu malu dječicu, da im srca ostanu čista i nevina. Neka nam svima bude u pomoć u najteži čas, kada bude valjalo poći na sud Božji, da se na vagi Božje pravde vagne sve što smo u životu mislili, radili, govorili ili činili, da taj sud ispadne povoljno za nas, te zajedno s njime, vođom nebeske vojske, uzmognemo hvaliti i slaviti Trojedinoga Boga, kroz sve vijeke vjekova.
Vama pak, časni oci kapucini, kojima je povjerena ova župa, stavljam na srce, da povjereno stado pasete slično kao što je napisano na nadgrobnome spomeniku jednog dobrog župnika: »Oves suas pavit amore, more, ore, re, e!« Pasite i vi ovo stado ljubavlju Kristovom. Pasite ih primjerom svetoga života. Pasite ih marljivim tumačenjem riječi Božje i kršćanskog nauka. Pasite ih stvarno, to jest od sveg srca i samo Boga radi, ne iz zemaljskih motiva. Pasite ih i milostinjom u prvom redu duhovnom, a koliko budete mogli i tjelesnom, već prema bijedi pojedinca.
A vi pak, dragi vjernici, kao prave ovce Kristove, nastojte ići za vašim duhovnim pastirima da po zagovoru sv. Mihovila Arkanđela, patrona vaše župe, skupa s njima prispijete sretno u život vječni - Amen!
Katolički list, br. 3. (1942.), 25.-26.
IZVOR: BATELJA, Juraj (prir.) Blaženi Alojzije Stepinac: Propovijedi, govori, poruke, 1941. – 1946., Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2012., str. 157–161.
Ispiši stranicu

Question: who said all the nations are under the exception before

“The first thing that we claim is that all the nations are under the exception before God.

who said all the nations are under the exception before

Question: who is under the exception before god

Question: what does stepinac claim all the nations are under

what does stepinac claim all the nations are under

Question: what did stepinac say about all the nations

what did stepinac say about all the nations

Question: how does stepinac say all the nations are under the exception before god

how does stepinac say all the nations are under the exception before god

“ The first thing that we claim is that all the nations are under the exception before God .

»Prva stvar koju tvrdimo jest, da su svi narod pred iznimke pred Bogom ništica.

»Prva stvar koju tvrdimo jest, da su svi narod pred iznimke pred Bogom ništica.

“The first thing that we claim is that all the nations are under the exception before God.

“The first thing that we claim is that all the nations are under the exception before God.

For her, the king in the royal palace is the same as the last poor and the Ciganin under the castle.

She does not know any significant differences between them as a man.

Napokon je čovjek koji se smatra prvim među hrvatskim katoličkim prelatima jasno i glasno osudio zločine pročinjene u NDH prema Židovima i drugim narodima, te digao glas protiv rasizma i nacionalizma, što je bio teret koji se često vješao Katoličkoj crkvi u Hrvatskoj o vrat.
Riječ je o govoru kardinala Josipa Bozanića pred zagrabačkom katedralom na Dan sjećanja na žrtve holokausta koji se u svijetu od 2005. godine obilježava 27. siječnja, u spomen na oslobođenje koncentracijskog logora Auschwitz.
Simbolično, dogodilo se to na istom mjestu, na trgu pred katedralom gdje je 31. listopada 1943. godine na istu temu govor održao nadbiskup Alojzije Stepinac s gotovo identičnom porukom:
- Optužuju nas također da smo pristaše rasizma; Crkva je međutim svoj stav o tome odavno izrekla. Katolička Crkva ne pozna rasa koje gospoduju i rasa koje robuju. Katolička Crkva pozna samo rase i narode kao tvorevine Božje (...) Sistem strijeljanja stotine talaca radi zločina kojem se ne može otkriti krivca, poganski je sistem, koji nikad nije urodio dobrim plodom – kazao je Stepinac u govoru kojeg su ustaške vlasti zabranile tiskati. Upravo je Stepinac još 1938. osudio nacizam i rasizam, te godinu ranije osnovao Odbor za pomoć židovskim izbjeglicama iz Njemačke, a za vrijeme rata tajno im pomagao i spašavao i njih kao i progonjene Srbe i hrvatske antifašiste, te u nekoliko navrata prosvjedovao protiv ustaških zločina - posebno u Jasenovcu - da bi nakon rata bio proglašen 'fašističkim ideologom'.
Može se stoga kazati kako je kardinal Bozanić izabrao pravo mjesto za svoj govor koji su pohvalili predstavnici židovskih organizacija u Hrvatskoj, dok je u dijelu medija sasvim prešućen...
- Ideologija rasizma, usmjerena protiv Boga i čovjeka, nastala je na neistini o čovjeku i o židovskom narodu, širila se mržnjom, do neizrecive mjere patnje, koju ni riječi ni slike ne mogu izraziti. Trebamo dati posebnu pozornost onome što se događalo u našoj sredini, u Hrvatskoj, bez ikakve zadrške ističući istinu o strahotama Jasenovca i drugih logora, stratišta nevinih ljudi. U odmaku od sedamdeset i četiri godine od završetka Drugoga svjetskog rata spominjemo se i velikoga stradanja hrvatske židovske zajednice, a posebno zagrebačkih Židova, duboko utkanih u život i kulturu našega Grada, kojih je od 11 tisuća preživjelo manje od dvije tisuće. Na tome je tragu neprihvatljivo dopustiti da se danas ponovno budi bilo koji oblik antisemitizma. Nama kršćanima sasvim je jasno – kako je rekao i papa Franjo – da kršćanin ne može biti antisemit. Kršćanstvo i bilo koji oblik mržnje prema čovjeku i drugom narodu, jedno drugo isključuju – kazao je kardinal Bozanić, dodavši kako primjera širenja takve mržnje ni danas ne nedostaje, a razvijaju se na neistinama s razornim plodovima sukoba, netrpeljivosti i mržnje, s posljedicama trpljenja ne samo pojedinaca, određenih skupina, nego i cijelih naroda.
- Danas su nam dragocjen uzor, kompas i putokaz ljudi koji su se suprotstavili silama zla, koji su izložili sebe i svoje živote nasuprot nepravednom i neljudskom sustavu, da bi branili i čuvali tuđe živote. Nama su posebno znakoviti kršćani koji su se na razne načine zauzimali za Židove, predajući i svoje živote za njih. Na našoj prvostolnici ostavljamo spomen-natpis kao sliku suza zbog žrtava Holokausta, sliku vapaja koji uzdižemo zbog grijeha čovjeka – zaključio je Bozanić.

Question: where does the king live in greece

For her, the king in the royal palace is the same as the last poor and the Ciganin under the castle.

She does not know any significant differences between them as a man.

Question: the king in the royal palace is the same as whom

the king in the royal palace is the same as whom

Question: who is the same as the last poor and the ciganin under the castle

kralj u kraljevskoj palači jednako kao i

who is the same as the last poor and the ciganin under the castle

Question: who is the same as the last poor

Question: how does the king of the royal palace compare to the last poor

how does the king of the royal palace compare to the last poor

Question: who was the last poor king in greece

Question: who does alojzije stepinac belong to

Question: where does stepinac live in greece

For her , the king in the royal palace is the same as the last poor and the Ciganin under the castle .

She does not know any significant differences between them as a man .

Za nju je kralj u kraljevskoj palači jednako kao i zadnji siromah i Ciganin pod šatorom. Ona među njima ne pozna bitne razlike kao čovjeka.

Za nju je kralj u kraljevskoj palači jednako kao i zadnji siromah i Ciganin pod šatorom.

Ona među njima ne pozna bitne razlike kao čovjeka.

For her, the king in the royal palace is the same as the last poor and the Ciganin under the castle. She does not know any significant differences between them as a man.

For her, the king in the royal palace is the same as the last poor and the Ciganin under the castle.

She does not know any significant differences between them as a man.

On 27 October 1943, the Germans invaded the family house in Krašić in Mijin, where the brother Stepin was found dead.

Some historians claim the murder of Stepincheb Brother Miya was a reason for the sharp Stepinch prophecy, while others claim that Stepinch was<unk> for the murder of his brother only a few days after Miya's body was found.

Bilo je to 31. listopada 1943. u zagrebačkoj katedrali. Tog je dana svijetom odjeknula propovijed zagrebačkog nadbiskupa Alojzija Stepinca u kojoj je žestoko i otvoreno osudio progone protiv Hrvata, Srba, Židova, Roma, muslimana, te je napomenuo da je dužnost Crkve braniti osnovna ljudska i narodna prava. Njegova propovijed širila se svijetom, prenosili su je saveznički mediji, širili je partizani u šumi, a ustaše i Nijemci bili su bijesni. Njemačka obavještajna služba slala je tajna izvješća u Berlin, a ustaše su pak planirali odmah za vrijeme propovijedi izvršiti atentat na Stepinca, pa su u zadnji trenutak odustali, ali su ga zato javno napadali i omalovažavali.
Što je rekao u propovijedi
Stepinac je u propovijedi naveo: „Jedni nas optužuju, da nismo pravodobno i da nismo kako bi trebalo ustali protiv zločina, koji su se zbivali u pojedinim krajevima naše domovine. Njima odgovaramo prije svega, da mi nismo niti želimo biti bilo čija politička trublja, koja prilagođuje svoj glas časovitim željama i potrebama pojedinih stranaka ili pojedinaca. Mi smo uvijek naglašavali u javnome životu principe vječnoga zakona Božjega bez obzira radi li se o Hrvatima, Srbima, Židovima, Ciganima, katolicima, muslimanima, pravoslavnima ili bilo kome drugome. Ali mi ne možemo zvati na uzbunu niti fizički bilo koga siliti da te Božje zakone vrši, jer svaki čovjek ima slobodnu volju i svaki će za svoja djela odgovarati prema riječima apostolovim, da će: “svaki svoje breme nositi”!... Odgovorit ćemo konačno i onima, koji nas optužuju, da smo pristaše rasizma, jer kako vidite, Katolička Crkva je u nečijim glavama za sve kriva. Mi smo svoje stanovište prema rasizmu definirali otkad rasizam postoji, a ne možda danas. A to stanovište je kratko i jasno. Katolička Crkva ne pozna rasa koje gospoduju, i rasa koje robuju. Katolička Crkva pozna samo rase i narode kao tvorevine Božje, a ako koga više cijeni, to je onaj, koji ima plemenitije srce a ne jaču pesnicu. Za nju je čovjek jednako Crnac iz centralne Afrike, kao i Europejac. Za nju je kralj u kraljevskoj palači jednako kao i zadnji siromah i Ciganin pod šatorom.“
Mnogi su kasnije zaključili, ali i protiv Stepinca to koristili, da je Stepinčeva žestoka, zacijelo dotad najžešća ratna propovijed protiv ustaškog režima zapravo imala povod u činjenici da su mu Nijemci (ne ustaše, kako se negdje tvrdi) 27. listopada ubili rođenog brata Miju (rođen 1905., dok je Alojzije rođen 1898.).
Radio je za NOP
Tu je priču o Stepinčevu bratu ponovno osvježio episkop slavonski Jovan Ćulibrk progovorivši o Alojziju Stepincu. No što se zapravo dogodilo? Isusovac Vladimir Horvat još je 1996. objavio članak u časopisu „Obnovljeni život“ u kojemu je dokazao da ubojstvo nije bilo povod za takvu žestoku nadbiskupovu propovijed. Naime, Mijo Stepinac bio je blizak Komunističkoj partiji kao i njegova supruga Mica, te je radio za Narodnooslobodilački pokret. Tog dana, 27. listopada 1943., Nijemci su ušli u obiteljsku kuću u Krašiću, brata mu izveli i likvidirali ga. Međutim, obitelj nije odmah znala da je ubijen. Horvat tvrdi da je obitelj tek nakon nekoliko dana pronašla ubijenog Miju te da je tek tada javljeno nadbiskupu u Zagreb da mu je brat ubijen. Da je tome tako, Horvatu je tada to potvrdio tadašnji krašićki župnik Josip Balog na temelju župnih knjiga, a to mu je potvrdio i Mijin sin Boris u Zagrebu.
>> Ugledni srpski povjesničar: Stepinac nije ustaški vikar, nego antikomunist
>> 'Za nas Stepinac nije svetac! Ne razumijem te demonstracije ispred jama kamo su nas bacali'
Ćulibrk: Svi će Srbi morati dobro odvagati svaku riječ o Stepincu
Iako se nakon intervjua episkopa slavonskog Jovana Ćulibrka, koji je objavljen u srbijanskom tjedniku Nedeljnik, očekivala burna reakcija SPC-a, političara..., izostala je. Ćulibrk, koji u SPC-u slovi za jednoga od najboljih poznavatelja holokausta i genocida u Drugom svjetskom ratu, poručio je da će svi Srbi morati dobro odvagati svaku riječ, prošlu i buduću, u pogledu Alojzija Stepinca. Rekao je kako je na sudskom procesu Stepinac pokazao hrabrost. Za ulogu katoličkih svećenika u Drugom svjetskom ratu Ćulibrk kaže da se ona svela na srpsko-hrvatske odnose bez uvida i razumijevanja njegova općeg okvira.
Episkop Ćulibrk rođen je u Zenici 1965., a u njegovoj biografiji može se pročitati i da je bio rezervist 63. padobranske brigade iz Niša. Dosad je zabilježio i više od 140 padobranskih skokova.
– Ako sam na nešto u životu ponosan, poslije monaškog i svećeničkog čina, to je crvena padobranska beretka – rekao je svojedobno za medije Ćulibrk koji je 1991. godine diplomirao na Filozofskom fakultetu u Zagrebu južnoslavenske jezike i književnost. (Branimir Bradarić)

Question: when did stepin die in the german army

On 27 October 1943, the Germans invaded the family house in Krašić in Mijin, where the brother Stepin was found dead.

Some historians claim the murder of Stepincheb Brother Miya was a reason for the sharp Stepinch prophecy, while others claim that Stepinch was<unk> for the murder of his brother only a few days after Miya's body was found.

Question: who killed stepin's brother in 1943

Question: where was stepin's family house located

Question: what was the name of the brother killed by germans in 1943

what was the name of the brother killed by germans in 1943

Question: in which year was stepin's brother killed

in which year was stepin's brother killed

Question: where was stepinac's family house located

where was stepinac's family house located

On 27 October 1943 , the Germans invaded the family house in Krašić in Mijin , where the brother Stepin was found dead .

Some historians claim the murder of Stepincheb Brother Miya was a reason for the sharp Stepinch prophecy , while others claim that Stepinch was < unk > for the murder of his brother only a few days after Miya 's body was found .

Nijemci su 27. listopada 1943. upali u Mijinu obiteljsku kuću u Krašiću i oteli Stepinčevog brata koji je poslije pronađen mrtav. Neki povjesničari tvrde je ubojstvo Stepinčebog brata Mije bio povod za oštru Stepinčevu propovijed, dok drugi tvrde da je Stepincu javljeno za ubojstvo brata tek nakon nekoliko dana, kada je Mijino tijelo pronađeno.

Nijemci su 27. listopada 1943. upali u Mijinu obiteljsku kuću u Krašiću i oteli Stepinčevog brata koji je poslije pronađen mrtav.

Neki povjesničari tvrde je ubojstvo Stepinčebog brata Mije bio povod za oštru Stepinčevu propovijed, dok drugi tvrde da je Stepincu javljeno za ubojstvo brata tek nakon nekoliko dana, kada je Mijino tijelo pronađeno.

On 27 October 1943, the Germans invaded the family house in Krašić in Mijin, where the brother Stepin was found dead. Some historians claim the murder of Stepincheb Brother Miya was a reason for the sharp Stepinch prophecy, while others claim that Stepinch was<unk> for the murder of his brother only a few days after Miya's body was found.

On 27 October 1943, the Germans invaded the family house in Krašić in Mijin, where the brother Stepin was found dead.

Some historians claim the murder of Stepincheb Brother Miya was a reason for the sharp Stepinch prophecy, while others claim that Stepinch was<unk> for the murder of his brother only a few days after Miya's body was found.

The same has happened in other cities.

On April 13, 1941, the Germans, the German minorities and the Uprisings burned the synagogue in Osijek.

Osijek
OSIJEK (Hung. Eszék, Ger. Esseg), town in E. Croatia; until 1918 in Austria-Hungary. Jews were first mentioned in Osijek after the Austrian conquest of Belgrade in 1688, when some 500 Jewish prisoners were taken to Osijek where they had to wait until they were ransomed by European Jewish communities (Moses Sofer, Et Sofer, Fuerth, 1691). Jews from the Austrian Empire began settling in Osijek under difficult conditions in the middle of the 18th century. They had no official right of residence until 1792. Religious services were held in the town from 1830, and the community was founded in 1845; it had 40 members in 1849. The congregation school and ḥevra kaddisha were founded in 1857; a synagogue was built in 1867. When emancipation was granted to Jews in Croatia in 1873, the community prospered and was the largest one in Croatia until 1890. In 1900 there were 1,600 Jews in Osijek. In the 20th century Osijek had two Jewish communities–one in the upper and another one in the lower town–and communal life was intensive. In 1940 there were 2,584 Jews in the two communities.
Holocaust Period
After the German conquest of Yugoslavia in April 1941, Croatia became the "Independent Croatian State" under A. *Pavelić. On April 13 Germans, Volkdeutsche (very numerous in this region), and Pavelić's ustaše (paramilitary collaborators) looted Jewish property, imposed a contribution of 20,000,000 dinars, and made all economic activity impossible for Jews; Jewish families were evicted from the center of town. On April 13 a mob of Germans, Volkdeutsche, and ustaše burned the main synagogue and destroyed the Jewish cemetery, but mass persecution did not start until June 1942. In December 1941 a camp for 2,000 Jewish women and children was established in an old mill in Djakovo, near Osijek. In February 1942 approximately 1,200 women and children from the Stara Gradiška camp were transferred to Djakovo until, because of an epidemic, the camp was liquidated and its inmates sent for extermination to Jasenovac. In June 1942 the community was ordered to build a settlement on the road to Tenje, a nearby village, where the Jews would be left unmolested. The leaders of the community were hoodwinked into building the settlement and organizing the life in it. Three thousand Jews from Osijek, and later from other places in the region, were confined there; by August 1942 they had all been sent either to Jasenovac or Auschwitz. Only Jews married to gentiles and a few who were in hiding remained in Osijek; ten managed to return from the death camps.
Contemporary Period
In 1947 there were 610 Jews in the community, including the surrounding area, and in 1949, after the immigration to Israel, 220. In 1965 a monument to Jewish fighters and victims of Nazism from Osijek and Slavonia was dedicated in a square in Osijek; it was created by Oscar Nemon of London, a former native of Osijek. At the beginning of the 21st century the Jewish population of Osijek was around 200.
BIBLIOGRAPHY:
Schwarz, in: Jevrejski almanah, 3 (1927/28), 193–6. ADD. BIBLIOGRAPHY: Dva stoljeća židovske povijesti i kulture u Zagrebu i Hrvatskoj (1998), issued by Zagreb Jewish community.
Sources: Encyclopaedia Judaica. © 2008 The Gale Group. All Rights Reserved.

Question: where was the synagogue burned in 1941

The same has happened in other cities.

On April 13, 1941, the Germans, the German minorities and the Uprisings burned the synagogue in Osijek.

Question: when was the synagogue burnt down in osijek

"13 . travnja 1941 . godine , Nijemci , njemački manjinci i ustaše spalili su sinagogu u Osijeku .

The same has happened in other cities.

when was the synagogue burnt down in osijek

Question: what was burned in osijek on april 13 1941

The same has happened in other cities.

what was burned in osijek on april 13 1941

Question: who burned the synagogue in osijek

the Germans, the German minorities and the Uprisings

Nijemci , njemački manjinci i ustaše spalili su sinagogu u Osijeku

The same has happened in other cities.

the Germans , the German minorities and the Uprisings

Question: who burned the synagogue in osijek in 1941

Nijemci , njemački manjinci i ustaše spalili su sinagogu u Osijeku

The same has happened in other cities.

who burned the synagogue in osijek in 1941

Question: in which year was the synagogue in osijek burnt down

The same has happened in other cities.

in which year was the synagogue in osijek burnt down

On April 13 , 1941 , the Germans , the German minorities and the Uprisings burned the synagogue in Osijek .

Slično se ponovilo i u drugim gradovima. 13. travnja 1941. godine, Nijemci, njemački manjinci i ustaše spalili su sinagogu u Osijeku.

Slično se ponovilo i u drugim gradovima.

13. travnja 1941. godine, Nijemci, njemački manjinci i ustaše spalili su sinagogu u Osijeku.

The same has happened in other cities. On April 13, 1941, the Germans, the German minorities and the Uprisings burned the synagogue in Osijek.

On April 13, 1941, the Germans, the German minorities and the Uprisings burned the synagogue in Osijek.

On April 18, 1941, the NDH authorities introduced the Legislative Decree on the Conservation of Croatian Property, which abolished all legal transactions between Jews and Jews and third parties, concluded within two months before the proclamation of the NDH (which will later be taken as the first step in the Holocaust in the NDH).

on 30 April 1941.

Question: how long did the legislative decree on conservation of croatian property last

On April 18, 1941, the NDH authorities introduced the Legislative Decree on the Conservation of Croatian Property, which abolished all legal transactions between Jews and Jews and third parties, concluded within two months before the proclamation of the NDH (which will later be taken as the first step in the Holocaust in the NDH).

on 30 April 1941.

how long did the legislative decree on conservation of croatian property last

Question: what did the nh introduce on april 18, 1941

Legislative Decree on the Conservation of Croatian Property

Zakonsku odredba o sačuvanju hrvatske imovine

on 30 April 1941.

Legislative Decree on the Conservation of Croatian Property

what did the nh introduce on april 18, 1941

Question: when was the legislative decree on conservation of croatian property passed

"18 . travnja 1941 . godine NDH vlasti su uvele Zakonsku odredba o sačuvanju hrvatske imovine , kojom su poništeni svi pravni poslovi između Židova međusobno i Židova i trećih osoba , sklopljeni unutar dva mjeseca prije proglašenja NDH ( što će se kasnije uzimati za prvi korak u holokaustu u NDH ) .

on 30 April 1941.

when was the legislative decree on conservation of croatian property passed

Question: what was burned in osijek on april 13, 1941

on 30 April 1941.

what was burned in osijek on april 13, 1941

On April 18 , 1941 , the NDH authorities introduced the Legislative Decree on the Conservation of Croatian Property , which abolished all legal transactions between Jews and Jews and third parties , concluded within two months before the proclamation of the NDH ( which will later be taken as the first step in the Holocaust in the NDH ) .

13. travnja 1941. godine, Nijemci, njemački manjinci i ustaše spalili su sinagogu u Osijeku. 18. travnja 1941. godine NDH vlasti su uvele Zakonsku odredba o sačuvanju hrvatske imovine, kojom su poništeni svi pravni poslovi između Židova međusobno i Židova i trećih osoba, sklopljeni unutar dva mjeseca prije proglašenja NDH (što će se kasnije uzimati za prvi korak u holokaustu u NDH). Dana 30. travnja 1941.

18. travnja 1941. godine NDH vlasti su uvele Zakonsku odredba o sačuvanju hrvatske imovine, kojom su poništeni svi pravni poslovi između Židova međusobno i Židova i trećih osoba, sklopljeni unutar dva mjeseca prije proglašenja NDH (što će se kasnije uzimati za prvi korak u holokaustu u NDH).

On April 13, 1941, the Germans, the German minorities and the Uprisings burned the synagogue in Osijek. On April 18, 1941, the NDH authorities introduced the Legislative Decree on the Conservation of Croatian Property, which abolished all legal transactions between Jews and Jews and third parties, concluded within two months before the proclamation of the NDH (which will later be taken as the first step in the Holocaust in the NDH). on 30 April 1941.

On April 18, 1941, the NDH authorities introduced the Legislative Decree on the Conservation of Croatian Property, which abolished all legal transactions between Jews and Jews and third parties, concluded within two months before the proclamation of the NDH (which will later be taken as the first step in the Holocaust in the NDH).

Stepinac was committed to the salvation of many Jews during the war, and Dr. Stepan Steiner estimates that more than a hundred Zagrebese Jews were saved by his merit.

In 1943, Stepinac contacted a number of Jews he managed to protect, urging them to leave Zagreb as soon as possible, because the life of Stepinc himself is already in danger.

Izvorni znanstveni članak
A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS
Esther Gitman
Puni tekst: engleski pdf 219 Kb
str. 47-72
preuzimanja: 5.025
APA 6th Edition
Gitman, E. (2006). A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS. Review of Croatian History, II (1), 47-72. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/15845
MLA 8th Edition
Gitman, Esther. "A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS." Review of Croatian History, vol. II, br. 1, 2006, str. 47-72. https://hrcak.srce.hr/15845. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Gitman, Esther. "A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS." Review of Croatian History II, br. 1 (2006): 47-72. https://hrcak.srce.hr/15845
Harvard
Gitman, E. (2006). 'A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS', Review of Croatian History, II(1), str. 47-72. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/15845 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Gitman E. A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS. Review of Croatian History [Internet]. 2006 [pristupljeno 11.10.2022.];II(1):47-72. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/15845
IEEE
E. Gitman, "A QUESTION OF JUDGEMENT: DR. ALOJZIJE STEPINAC AND THE JEWS", Review of Croatian History, vol.II, br. 1, str. 47-72, 2006. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/15845. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
The author presented in her article letters, documents and media clippings to highlight the thoughts, deeds and actions of Archbishop Alojzije Stepinac during the years 1941 through 1945. She did that to present an account by which the readers will have an opportunity to understand the historical context and within this context evaluate Dr. Stepinac's conduct and predicament in his role as the head of the Archdiocese of Zagreb and as a citizen and human being.
Ključne riječi
Alojzije Stepinac, Jews, WWII, Holocaust
Hrčak ID:
15845
URI
https://hrcak.srce.hr/15845
Posjeta: 6.151 *

Question: in which year did stepinac contact a number of jews he managed to protect

Stepinac was committed to the salvation of many Jews during the war, and Dr. Stepan Steiner estimates that more than a hundred Zagrebese Jews were saved by his merit.

In 1943, Stepinac contacted a number of Jews he managed to protect, urging them to leave Zagreb as soon as possible, because the life of Stepinc himself is already in danger.

in which year did stepinac contact a number of jews Alojzije Stepinac managed to protect

Question: how many jews were saved by stepinac

Question: who estimates that more than a hundred zagrebese jews were saved by his

. Stjepan Steiner iznosi procjenu da je njegovom zaslugom spašeno više stotina zagrebačkih

who estimates that more than a hundred zagrebese jews were saved by his

Question: who was the zagreb doctor who saved many jews during the war

who was the zagreb doctor who saved many jews during the war

Question: what is the danger to stepinac's life

Question: why did stepinac urge the jews to leave zagreb

je već i život samog Stepinca u opasnosti

why did stepinac urge the jews to leave zagreb

Stepinac was committed to the salvation of many Jews during the war , and Dr. Stepan Steiner estimates that more than a hundred Zagrebese Jews were saved by his merit .

In 1943 , Stepinac contacted a number of Jews he managed to protect , urging them to leave Zagreb as soon as possible , because the life of Stepinc himself is already in danger .

Alojzije Stepinac se tijekom rata se zauzeo za spašavanje mnogih Židova, te dr. Stjepan Steiner iznosi procjenu da je njegovom zaslugom spašeno više stotina zagrebačkih Židova. 1943. godine je Stepinac kontaktirao brojne Židove koje je do tada uspijevao štititi, uputivši ih da što prije napuste Zagreb, jer da je već i život samog Stepinca u opasnosti.

Alojzije Stepinac se tijekom rata se zauzeo za spašavanje mnogih Židova, te dr. Stjepan Steiner iznosi procjenu da je njegovom zaslugom spašeno više stotina zagrebačkih Židova.

1943. godine je Stepinac kontaktirao brojne Židove koje je do tada uspijevao štititi, uputivši ih da što prije napuste Zagreb, jer da je već i život samog Stepinca u opasnosti.

Stepinac was committed to the salvation of many Jews during the war, and Dr. Stepan Steiner estimates that more than a hundred Zagrebese Jews were saved by his merit. In 1943, Stepinac contacted a number of Jews he managed to protect, urging them to leave Zagreb as soon as possible, because the life of Stepinc himself is already in danger.

Stepinac was committed to the salvation of many Jews during the war, and Dr. Stepan Steiner estimates that more than a hundred Zagrebese Jews were saved by his merit.

In 1943, Stepinac contacted a number of Jews he managed to protect, urging them to leave Zagreb as soon as possible, because the life of Stepinc himself is already in danger.

Stepinac gave many Jews to be hidden in monasteries, hospitals, parishes and other church facilities.

Ruth Dajč r. Perl na crkvenom sudištu 17. veljače 1993. svjedočila je o ulozi kardinala Alojzija Stepinca u njezinom životu te kako ju je spasio.
Donosimo svjedočanstvo Ruth Dajč r. Perl na crkvenom sudištu, 17. veljače 1993.:
Godine 1941. moja majka i ja obratile smo se Karitasu Zagrebačke nadbiskupije za materijalnu pomoć i jer se nadbiskup zanimao za moga oca koji je bio zarobljen i smješten u logor u Jasenovcu. U listopadu iste godine bila je uhićena i moja majka. Prije nego me napustila savjetovala mi je, da se u slučaju opasnosti za život ili bilo koje druge potrebe, moram obratiti nadbiskupu Stepincu.
Kad je državna vlast odvela moju majku u zatvor u Đorđićevu ulicu, a zatim u Savsku cestu u Zagrebu, ja sam ostala na ulici, jer mi je bilo naređeno napustiti stan u kojem smo stanovali. Našavši se sama, na ulici, otišla sam u Nadbiskupski dvor potražiti pomoć nadbiskupa Stepinca.
Došavši na Dvor predstavila sam se nadbiskupovom tajniku, a taj me je odveo izravno nadbiskupu. Nadbiskup Stepinac je znao razloge moga dolaska i, kad sam ušla u njegovu sobu, on je ustao, došao mi ususret, i rekao mi da se ne bojim, jer da će se on pobrinuti za mene. Znao je samo za uhićenje moga oca, ali nije znao da je uhićena i moja mama.
Nakon razgovora, ne znajući kamo bih pošla, nadbiskup me povjerio jednoj osobi, mogla je to biti katolička časna sestra, koja me odvela u samostan Sv. Terezije na Vrhovcu, br. 4. U samostanu tih sestara bila sam jako dobro primljena, i one su sa mnom postupale kao s jednom od njih. Tu sam susrela i druge židovske djevojke koje su bile smještene i pomagane.
Među njima se sjećam Sabine Berkeš (sada je već umrla), Kolete Njemirovski (čiji je otac bio poznati zbar u Zagrebu). Da sam spašena u tom trenutku strašnih progona, dugujem zanimanju i pomoći nadbiskupa Stepinca. Mnogi Židovi su se u tom razdoblju spašavali da su sklapali mješovite brakove.
Znam da je nadbiskup Stepinac pomogao mnogim Židovima u odlasku u Dalmaciju, gdje su talijanske vlasti bile naklonjene prema njima. Mnogi Židovi su se uspjeli spasiti sakrivajući se po selima, a mnogim drugima pomogli su katolički svećenici.
Moja je majka preživjela jer je poznavala jednoga od sudaca koji ju je često pozivao kao tumača za vrijeme ispitivanja uhićenih Židova. Upoznala sam mnoge osobe i među Židovima i među pravoslavnima, koje su bile u kontaktu s nadbiskupom Stepincem i koje o njemu govore s velikim poštovanjem i velikom zahvalnošću koje su po njemu primili.
Ja osobno, iznimno cijenim nadbiskupa Alojzija Stepinca, jer je učinio mnoga dobra i uvijek je nastojao pomoći osobama koje su bile u potrebi, neovisno o njihovom vjerničkom uvjerenju.
Izvor: Batelja, J., Blaženi Alojzije Stepinac – svjedok Evanđelja ljubavi, Knjiga 3, Dokumenti II, Postulatura blaženoga Alojzija Stepinca, Zagreb, 2010, 544.

Question: when did stepinac try to get jews to leave zagreb

Stepinac gave many Jews to be hidden in monasteries, hospitals, parishes and other church facilities.

when did stepinac try to get jews to leave zagreb

Question: where did stepinac order the jews to leave in 1943

where did stepinac order the jews to leave in 1943

Question: where did stepinac give jews to be hidden

monasteries, hospitals, parishes and other church facilities

, po župama i drugim crkvenim objektima .

monasteries , hospitals , parishes and other church facilities

where did stepinac give jews to be hidden

Question: who did stepinac protect in zagreb

Question: where did stepinac hide jews

Question: who gave many jews to be hidden in monasteries, hospitals, parishes

who gave many jews to be hidden in monasteries, hospitals, parishes

Stepinac gave many Jews to be hidden in monasteries , hospitals , parishes and other church facilities .

1943. godine je Stepinac kontaktirao brojne Židove koje je do tada uspijevao štititi, uputivši ih da što prije napuste Zagreb, jer da je već i život samog Stepinca u opasnosti. Stepinac je dao sakriti mnoge Židove u samostanima, bolnicama, po župama i drugim crkvenim objektima.

Stepinac je dao sakriti mnoge Židove u samostanima, bolnicama, po župama i drugim crkvenim objektima.

In 1943, Stepinac contacted a number of Jews he managed to protect, urging them to leave Zagreb as soon as possible, because the life of Stepinc himself is already in danger. Stepinac gave many Jews to be hidden in monasteries, hospitals, parishes and other church facilities.

Stepinac gave many Jews to be hidden in monasteries, hospitals, parishes and other church facilities.

Jugoslavensko-komunističko-velikosrpske lažne optužbe o zagrebačkom nadbiskupu bl. Alojziju Stepincu jedna po jedna s vremenom polako »padaju u vodu«, a sve više činjenica o njegovoj stvarnoj zauzetosti i konkretnoj skrbi za mnoštvo potrebitih iz različitih naroda, vjera, svjetonazora, političkih uvjerenja, staleža i dobi, ne samo tijekom Drugoga svjetskoga rata, kako to s pravom mnogi prvo ističu, nego i prije rata i u poraću, izlazi na vidjelo.
U toj širokoj nadbiskupovoj humanitarno-karitativnoj lepezi istaknuto mjesto zauzima njegovo spašavanje pripadnika židovskoga naroda već od 31. prosinca 1938. kada je u Zagrebu osnovao Akciju za pripomoć izbjeglicama s ciljem pružanja svekolike pomoći Židovima koji su potražili utočište u Hrvatskoj pred nadirućim nacizmom u Europi. Akcija je Židovima pružala materijalnu pomoć, organizirala liječničku njegu, posredovala u dobivanju potrebnih dokumenata, omogućavala učenje stranih jezika… Njegova, bez pretjerivanja, svesrdna pomoć, koja je od mnogih, nažalost, zbog ideološko-interesnih razloga kasnije omalovažena, zanemarena i podcijenjena, nastavljena je i u vrijeme ratnoga vihora, koji je pogodio brojne židovske obitelji i pojedince, o čemu su dosad pisali pojedinci, među kojima je, svakako, »lavovski« dio »odradio« jedan od najboljih poznavatelja Stepinčeva života i djela dr. Juraj Batelja, postulator kauze za proglašenje svetim bl. Alojzija Stepinca. Nizu njegovih historiografskih djela i znanstvenih članaka uskoro će se pribrojiti i knjiga koja će zasigurno već naslovom privući pozornost šire javnosti: »Blaženi Alojzije Stepinac i spašavanje Židova u Drugom svjetskom ratu«, čije je predstavljanje, po njegovim riječima, predviđeno za 7. svibnja, a bit će popraćeno i prigodnom izložbom. Zbog njezine aktualnosti i intrigantnosti te brojnih novih povijesnih činjenica koje donosi, vrijedi npr. spomenuti dosad potpuno nepoznato poglavlje o Židovima spašenima u Vinogradskoj bolnici u Zagrebu. Očuvanu dokumentaciju o toj akciji spašavanja postulaturi je predao zagrebački Židov Marko Danon, čijega je otca spasio nadbiskup Stepinac. Dr. Batelja spominje kako tu temu, koja se cjelovito tek treba osvijetliti, također istražuju zagrebačke milosrdnice budući da su one bile ne samo osnivateljice bolnice, nego i izravno uključene u akciju spašavanja Židova u dogovoru s nadbiskupom Stepincem pod vodstvom ravnateljice bolnice s. Bogoljube Jazvo, kao i ekipa koju je okupio sadašnji ravnatelj bolnice dr. Mario Zovak.
Klinički bolnički centar »Sestre milosrdnice« osnovan je 1846. godine i jedna je od najstarijih i najvećih zdravstvenih ustanova u Hrvatskoj. No prva redovnica koja je preuzela dužnost upraviteljice g. 1934. bila je s. Anuncijata Ivanušec, koja je zatekla teško financijsko stanje i nužnost hitne obnove pojedinih oronulih odjela, zbog nepodmirenih dugova onodobnoga ministarstva u Beogradu i pojedinih banovina. Situacija oko budućnosti bolnice bila je toliko dramatična da je ondašnji zagrebački nadbiskup koadjutor Alojzije Stepinac s popisom dugova osobno otputovao u Beograd i od ministara socijalne politike dr. Dragiše Cvetkovića i građevine dr. Marka Kožulja zatražio da se dugovi podmire, što je uskoro i učinjeno, tako da je, bez pretjerivanja, bolnica spašena zahvaljujući nadbiskupu Stepincu. Upravu bolnice g. 1940. preuzela je s. Bogoljuba Jazvo, osoba iznimnih organizacijskih sposobnosti i dotadašnja ravnateljica Ženske realne gimnazije sestara milosrdnica u Zagrebu. Opisujući bolnicu u to vrijeme, piše: »Danas naša bolnica ima 1085 bolničkih kreveta… Uz to imamo još Vilu sv. Vinka za bolesne sestre sa 70 kreveta, tako da zapravo broj bolesničkih kreveta iznosi 1155. Liječnika ima 52, sestara u dvorbi bolesnika 152, pomoćnog osoblja 168, činovnika 9, apotekar 1, duhovnik 1 stalni i 1 pomoćni te 3 ispovjednika-redovnika franjevca.«
Svjestan krajnje nezavidne situacije u kojoj su se našli Židovi, nadbiskup je Stepinac došao na spasonosnu ideju za njih da ih zaštiti u Bolnici sestara milosrdnica, što je predložio zagrebačkoj Židovskoj bogoštovnoj općini, jer je uživala svojevrsni imunitet od policijskih pretraga. Dogovor je brzo postignut pa je Općina počela slati osobe na »liječenje« i plaćala njihove troškove. Njih su redovnice i liječnici skrivali u različitim sobama ili po odjelima s tobožnjim »dijagnozama«. Nikakvih uvjeta ili ograničenja nije bilo, što je vidljivo iz dosad pronađene dokumentacije, pa su pojedinci, ovisno o konkretnoj situaciji i pogibelji, boravili po više mjeseci i godina, kao npr. Viktor Berfest i Stjepan Deutsch po dvije godine, a Leo Braff tri godine. Berfest, svjetski poznat kipar i medaljer, preživio je rat, kao i Deutsch, otac poznate pjevačice Lee Deutsch, koja je, nažalost, bila ubijena. Molbe, bez liječničke uputnice, redovito su potpisivali dr. Hugo Kon, predsjednik Općine, i dr. Miroslav (Šalom) Freiberger, nadrabin. Stvarnu liječničku uputnicu, prema očitovanju njih dvojice, imao je samo Salamon Hochstädter, a potpisao ju je i izdao dr. Nöthig.
Molbe za prijam »bolesnika« bile su kratke po istoj šabloni, tek s neznatnim razlikama. Tako npr. za Jakoba Maestra glasi: »Umoljavamo Vas ovime, da primite na liečenje na naš trošak za vrieme, koliko će to biti potrebno Jakob-a Maestro, koji Vam je doveden po Društvu za spasavanje 21. siječnja 1943.«, a za Oskara Scheibera s datumom 16. travnja 1943.: »Izvolite primiti na liečenje g. Oskara Scheibera, iz Zagreba, na trošak potpisane obćine. Obćina će snositi troškove liečenja za sve potrebno vrieme.« Svi Židovi primljeni u bolnicu imali su dijagnozu tuberkuloza i glaukom, i to onu vrstu glaukoma koja izaziva slijepilo, što je bila još jedna vrsta osiguranja da se na te odjele nitko ne će usuditi ući u kontrolu. Stoga su se Židovi mogli nesmetano u njoj skrivati sve do kraja rata. Nažalost, dvoje od njih je umrlo, muškarac izvan bolnice, a žena u bolnici.
S. Bogoljuba Jazvo nije se ni trenutak premišljala kad joj je nadbiskup Alojzije Stepinac predložio da spašavaju Židove smještajući ih u bolnicu kojom je upravljala, pa se mirno može reći da je ona, uz sve druge koji su sudjelovali u toj akciji, istinska heroina. Rođena je u Livnu 24. prosinca 1897. krsnoga imena Lucija, nakon završene osnovne škole gimnaziju je pohađala u zagrebačkom samostanu kod sestara milosrdnica, gdje ju je »obuzela živa želja da se posve daruje Bogu«, kako je to zapisano u njezinu životopisu. Nakon nekoliko godina priprema i formacije prve je redovničke zavjete u Družbi sestara milosrdnica sv. Vinka Paulskoga položila 1918., a vječne 1923. Studirala je na zagrebačkom Sveučilištu postigavši zvanje srednjoškolskoga profesora, pa je nastavnički rad započela u sestarskoj Realnoj gimnaziji u Zagrebu, gdje je deset godina do g. 1940. bila ravnateljica. Umješno i uspješno vodila je tu prosvjetnu ustanovu s više od 1000 učenica. Godine 1940. postala je ravnateljica bolnice i bila sve do 1945. kada su je nove vlasti nasilno smijenile, a ona je otišla u Dock Sud u Argentinu, gdje je sve do smrti 26. listopada 1975. djelovala na odgojnom, organizacijskom i prosvjetnom radu u tamošnjoj redovničkoj provinciji, pod geslom »Za Boga i domovinu«.
Osim tih Židova koji su se liječili po preporuci Židovske bogoštovne općine u Zagrebu, treba spomenuti i one koji su se skrivali u bolnici na Očnom odjelu pod nadzorom njegova predstojnika dr. Vilka Pancena. Spašeni su Židovi kasnije svjedočili da su svi zaposleni u bolnici prema njima bili korektni i da nije bilo nikakvih ni javnih ni anonimnih prijava policiji i Gestapu. Nadbiskup Stepinac, kadgod je to bilo potrebno, i osobno je tražio od pojedinih liječnika da bolesnike prime na liječenje u Vinogradsku bolnicu.
Opisani način spašavanja Židova funkcionirao je do 1943. kada su specijalne jedinice SS-a došle u Zagreb i uhitile između 1000 i 1500 Židova, među kojima i 20 zaposlenika Židovske općine te njezina predsjednika dr. Kohna i nadrabina dr. Freibergera, koji su bili odvedeni u Auschwitz. Tako je Općina u svibnju 1943. prestala s radom i više nije mogla financirati »liječenje« Židova u bolnici, no odlukom nadbiskupa Stepinca Katolička Crkva nastavila je snositi te troškove do kraja rata.
Uz redovnice milosrdnice s ravnateljicom bolnice s. Jazvo, u spašavanju ugroženih Židova sudjelovali su liječnici: spomenuti dr. Panac, dr. Milan Žepić, predstojnik Plućnoga odjela, na kojem je radio i dr. Kurt Hühn, predstojnik Kirurgije dr. Vatroslav Florschütz i voditelj jednoga od dvaju kirurških odjela dr. Branko Vinek.
Temeljem dosad pronađene dokumentacije na odjelima Bolnice sestara milosrdnica u Zagrebu spašeni su sljedeći Židovi: Viktor Bernfest (r. 1894.), Margarita Böhm (r. 1895.), Leo Braff (r. 1896.), Chaja Brandler (primljena 16. travnja 1943.), Stjepan Deutsch (…), Berta Dorner (primljena 22. travnja 1943.), Zlata Frankl (r. 1909.), Martin Freund (r. 1889.), Bernard Fürst (r. 1883.), Maks Hirschl (r. 1869.), Salamon Hochstädter (r. 1882.), Malvina Jungwirth (r. 1868.), Zlata Kellert (r. 1892.), Mavro Klein (primljen 16. veljače 1943.), Jakob Maestro (Jakica) (r. 1929.), Ringl Osias (primljen 9. srpnja 1943.), Alfred Samek (r. 1878.), Oskar Scheiber (primljen 16. travnja 1943.), Sara Schönbrod (primljena 18. svibnja 1943.), Ivana Spielger (primljena 22. ožujka 1943.), Mattea Vanda (…) i Berta Wolmuth (r. 1866.).
»Oslobodioci« uhićuju, strijeljaju i nacionaliziraju
Spomenuta akcija spašavanja Židova nije ništa značila »oslobodilačkoj« partizanskoj vojsci pa je uskoro nadbiskup Stepinac bio proglašen »zločincem« i »narodnim neprijateljem«. Osim toga, vojska je odmah nakon ulaska u Zagreb zauzela Bolnicu milosrdnih sestara u Vinogradskoj ulici i odmah je preuzela imenujući 1. lipnja 1945. »druga« Antu Krvavicu za upravnika. Istoga su dana djelatnici zloglasne Ozne iz bolničkoga Dječjega odjela odveli s. Blandu Stipetić, koju su ubrzo strijeljali nakon montiranoga sudskoga postupka s potpisom također zloglasnoga komunističkoga tužitelja Vlade Ranogajca, čije ime na sramotu Zagreba i cijele Hrvatske još uvijek krasi jednu zagrebačku ulicu, i s. Beatu Nemec, koja je osuđena na pet godina logorske kazne. Tjedan dana kasnije uhićena je i upraviteljica s. Bogoljuba Jazvo, koja je, istina, ubrzo puštena na slobodu, ali je morala napustiti bolnicu. Klasičnom staljinističkom metodom novoustoličena je komunistička vlast optužila milosrdnice »da ne upravljaju uspješno pomenutom bolnicom i tako ne izvršuju zadatke, koja ima ova javna zdravstvena ustanova, radi čega je i liječenje i prehrana bolesnika pogoršana, a opstanak bolnice doveden u pitanje, kao što je onemogućeno i daljnje redovito plaćanje osoblja bolnice«, te je uspostavila prinudnu upravu. Sve je to bila priprava za skorašnju nacionalizaciju bolnice, izbacivanje redovnica s radnih mjesta i popunjavanje civilnim osobljem, uklanjanje raspela iz svih prostorija… Dakako, milosrdnicama je i oduzeta, tj. nacionalizirana i vila za bolesne sestre, a sve su redovnice dobile otkaz iz njihove bolnice 1. listopada 1948. Teško je proniknuti nakon svega u njihove osjećaje, ali one su spremno prihvatile križ na zahvalnoj svetoj misi slavljenoj sutradan pjevajući: »Tebe Boga hvalimo…«!
Gotovo cijeli život istražuje povijest svoje obitelji te stradavanje i spašavanje svojih sunarodnjaka Židova u Drugom svjetskom ratu živahan, uvijek spreman za razgovor, otvoren i prepun povijesnih detalja, još uvijek i mladolik 71-godišnji Zagrepčanin Marko Danon, nekadašnji odvjetnik i direktor trgovačkoga društva te sadašnji vlasnik privatne tvrtke. Rođen je u obitelji otca magistra agronomije i majke profesorice njemačkoga i francuskoga jezika, a strast za upornim i mukotrpnim traganjem za povijesnom istinom rodila mu se nakon spoznanja da je zagrebački nadbiskup Alojzije Stepinac spasio život njegovu otcu Moiseu i otkrića da mu se otac, baka, djed i stric, koji su nakon prirodne smrti pokopani na zagrebačkom groblju Mirogoju, nalaze na popisu ubijenih u jasenovačkom logoru! »Tata je zahvaljujući bl. Alojziju Stepincu bio smješten u dvorcu/kuriji Rauch u Pušći kod udruge učiteljica, gdje je proveo cijeli rat. Nitko ga nije dirao, čak štoviše tamošnji je župnik zvonio na poseban način, iako se, iskreno, ne sjećam koja su to zvona bila u kombinaciji, kako bi se on skrio kada bi Gestapo dolazio u pretraživanje i kontrolu. Dakle, u znak zahvalnosti nadbiskupu Stepincu moja je moralna dužnost bila sva saznanja, svjedočenja i pribavljene dokumente predati na ‘pravo’ mjesto – postulatoru dr. Batelji.«

Moj je otac 15.001. Židov kojega je spasio kardinal Alojzije Stepinac, započeo nam je svoju obiteljsku priču Marko Danon, zagrebački poduzetnik kojemu je otac bio židovskoga podrijetla, a majka Hrvatica i koji je velik dio svojega života posvetio proučavanju obiteljske povijesti i načinu na koji su preživjeli strahote Drugoga svjetskog rata i holokaust.
– Odgovor se zacijelo skriva u tome što je moja baka, koja je bila Židovka, završila isusovačku gimnaziju u Travniku. Nakon škole došla je u Zagreb, u kojemu je sigurno imala kolege i prijatelje iz školskih dana koji su također iz Bosne došli u Zagreb i kao isusovci bili na određenim pozicijama te je zacijelo uz njihovu pomoć došla do kardinala Stepinca kako bi mojem ocu, prije početka rata, nakon što je završio Agronomski fakultet, pomogao oko zaposlenja, jer se ni tada nije bilo lako zaposliti – kaže Marko Danon dodajući da je otac dobio posao u Maksimiru, ali je ubrzo izbio rat i morao se skloniti iz Zagreba.
– Kardinal Stepinac pomogao mu je tada da dođe u kuriju Rauch u Pušći, koju je držala udruga učiteljica i gdje su se brinuli za malu djecu. Tata je ondje, praktički, proveo cijeli rat. Svi su znali da je Židov, nitko ga nikada nije dirao, jedino je velika opasnost bila kada je Gestapo prolazio da ga ne uhite.
Tata je govorio da je župnik, a crkva u Pušći na vrhu je brda, zvonio na poseban način kako bi njemu dojavio da se sakrije. A nekoliko puta čak se sakrio i u samoj crkvi da ga gestapovci ne uhvate, jer oni su imali zadatak po cijeloj Hrvatskoj i po cijeloj Europi hvatati Židove i deportirati ih u Auschwitz. I tata je cijeli rat ondje proveo i preživio zahvaljujući njima – kaže Marko Danon.
Mislio da je gotov
Njegov otac tada još nije bio oženjen, rodio se u Sarajevu 1913., nakon čega se cijela obitelj seli u Trst, a iz Trsta 1919. doseljava se u Zagrebu, u kojem je rođen i Marko 1947.
– Tata nikada o tome što se zbivalo s njime u ratu nije volio govoriti. Valjda je imao neku vrstu PTSP-a, što je logično ako su svaka dva-tri mjeseca gestapovci dolazili loviti ljude i on se u strahu za svoj život morao skrivati. Čim ga se o tome nešto pitalo, on je preusmjeravao razgovor na neku drugu temu – kaže Marko Danon dodajući da im je otac ipak znao ispričati neke epizode toga dramatičnog vremena.
– Došao je tako jednom u Zagreb za vrijeme rata i upao u veliku raciju u kojoj su uz ustaše sudjelovali i gestapovci. Već je mislio da je gotov jer je imao lažne dokumente na ime Stjepan Danić, ali ga je u jednom trenutku netko primio za ruku. Bio je to sin ustaškog ministra Puka, koji je s mojim tatom išao u razred.
Uzeo ga je pod ruku i rekao vojnicima da im se žuri, predstavio se kao ministrov sin i tatu nisu ni legitimirali. Pozvao je tatu nakon toga na piće, ali on je bio toliko prestrašen da nije prihvatio taj poziv – kaže Marko Danon i dodaje da bi volio da mu se netko iz obitelji Puk, unuk ili bilo tko od bliže rodbine, javi da bi mu zahvalio na toj gesti.
– Molio bih da se jave da bih im zahvalio što su mi spasili tatu. Jer da su ga u toj raciji uhvatili s lažnim dokumentima, sigurno bi odmah otkrili da su lažni i on bi završio u Auschwitzu. A tatino pravo ime bilo je Moise Danon, imao je kovrčavu crnu kosu i morao se kratko šišati tijekom rata jer bi se izdaleka vidjelo da je Židov.
Ako se dosad držalo da je Katolička crkva u Hrvatskoj spasila 15.000 ljudi, mogu reći da je moj tata 15.001. kojega je spasila Crkva na čelu s kardinalom Stepincem – ponavlja Marko Danon dodajući da zna da je ime njegova oca bilo na popisima koje je kardinal Stepinac nosio u Vatikan papi Piju XII.
– Stepinac je za vrijeme rata triput išao k papi i svaki put, koliko znam, nosio mu popise s imenima ljudi za koje je imao informacije da su bili po logorima i zatvorima ili uhićeni. Onda je s papom i njegovim prvim pomoćnikom, kasnije papom Pavlom VI., koji je bio genijalan čovjek, razmatrao kako spasiti te ljude.
Papa Franjo otvorio je 2014. tajne arhive i pojedini ljudi dobivaju dozvole da te arhive pregledavaju. Molio sam nedavno njemačkog povjesničara Michaela Hesemanna, koji je na neki način službeni biograf posljednjih papa, a dobio je dozvolu od pape Franje da još pregledava te arhive, da možda nađe te popise, naročito 1941., 1942. i 1943., ako ih papa Pio XII. nije uništio bojeći se da bi Nijemci našli mnogo toga.
Čekam da ovih dana on objavi knjigu koja bi mogla baciti novo svjetlo na te događaje – kaže Marko Danon dodajući da je siguran da bi, kada bi se u vatikanskim arhivima pronašli neki novi dokumenti koji bi potvrdili da je Stepinac s papom Pijom XII. pokušao spasiti ljude, sigurno i jedan i drugi vrlo brzo bili proglašeni svetima.
Za optužbe tipa da je papa Pio XII. bio „Hitlerov papa“, Marko kaže da se za neka zbivanja u povijesti treba pričekati da prođe mnogo vremena da bi se promijenio pogled na njih.
– Tako je 1967. Pinchas Lapide, sveučilišni profesor u Tel Avivu, napisao knjigu u kojoj je izračunao da je Crkva na čelu s Pijom XII. spasila oko 850.000 Židova. I to u razdoblju prije i za vrijeme rata, jer je rat počeo 1939., a Pio XII. već je prije rata počeo spašavati Židove zato što je prije rata počeo njihov progon.
Ta brojka objavljena je prije 50 godina, a američki istraživači povećali su je za još nekoliko desetaka tisuća i sigurno je dosegao već 900.000. Moj je tata među njima i on je jedan od Židova koje je spasila Crkva za vrijeme, prije i poslije rata – kaže Marko Danon dodajući da se taj broj povećava, jer se npr. u arhivima zemalja Južne Amerike stalno pronalaze novi dokazi o tome da je papa tražio da te zemlje zbrinu Židove.
– Papa nije volio koristiti izraz Židovi pa je koristio izraz “katolici nearijevci”, jer bi možda imali problema da su im kao Židovima dozvolili dolazak u te zemlje. U Brazilu su nedavno našli 5000 takvih dozvola, zatim u Paragvaju, Kostariki, sve su zemlje na intervenciju pape dopuštale useljavanje Židova i brojka se kreće od 85.000 pa čak možda do sto tisuća ljudi. SAD, Engleska i Švicarska bile su gotovo posve zatvorene pa se papa morao snalaziti u drugim zemljama.
Svakako treba spomenuti Tursku, koja je bila neutralna i gdje je nuncij bio poslije veliki papa Ivan XXIII., koji je spasio uistinu mnogo ljudi. I Stepinac je zato mnogo ljudi poslao u Tursku – kaže Marko Danon.
Posebno je zanimljivo kako je papa Pio XII., čiju 60. obljetnicu smrti obilježavamo 9. listopada, organizirao spašavanje Židova u Rimu.
– Dva dana prije nego što je Njemačka okupirala Italiju, on je dobio informaciju da će Gestapo uhititi 5000 rimskih Židova i poslati ih u Auschwitz. I mobilizirao je sve u Vatikanu da idu od kuće do kuće i mole te Židove da se sklone u Vatikan. Mnogi od njih nisu vjerovali da bi im se to moglo dogoditi jer su u Rimu živjeli dvije tisuće godina.
Oko 4000 Židova ipak se sklonilo u Vatikan, sve je bilo popunjeno, pun je bio i Castengandolfo, papinski ljetnikovac, gdje je papa smjestio Židove baš kao i Stepinac u Brezovici, po čemu su identični, jer je Stepinac radio ono što je radila Katolička crkva. Kad je došlo 300 SS-ovaca uhititi rimske Židove, njih više nije bilo. Svi su bili kod pape – kaže Marko Danon, prisjećajući se anegdote iz 1947. kada je papa Pio XII. prvi put na audijenciju pozvao te Židove iz Rima koje je Crkva spasila.
Stepinac radio poput Vatikana
On kaže da je iz svega posve logično da je kardinal Stepinac radio sve što je radio i Vatikan, tj. vrh Katoličke crkve.
– Ne bi postao kardinal da je radio nešto drugo i na svoju ruku. Za prekrštavanje je papa prvi rekao da se to radi ako se tako mogu spasiti ljudi te da se prekrsti svatko tko to želi. Na primjer, nuncij u Mađarskoj je 1944., kada je prijetila opasnost da bi mnogo Židova moglo biti prevezeno u Auschwitz, dijelio bianco papire po getu i pitao koliko ih ima u obitelji, da svakome napišu ime i da su prešli na katoličku vjeru jer će se možda spasiti. I na taj je način spasio mnogo Židova i proglašen je pravednikom među narodima – dodaje Marko Danon i povlači paralelu sa stradanjem Židova u Srbiji.
– Vrh Srpske pravoslavne crkve krajem 1941. zaključio je da nijedan Židov ne smije prijeći na pravoslavnu vjeru i svi su Židovi istrijebljeni. U nekoliko mjeseci riješili su se svih Židova iz logora u Banjici – objašnjava nadalje, a na optužbe protiv kardinala Stepinca, koje uglavnom dolaze iz Srbije, da nije spasio dovoljno ljudi u Drugom svjetskom ratu kaže da je spasio onoliko ljudi koliko je mogao.
– Spasio je oko 15.000 ljudi. On je bio najhrabriji u svojem vremenu jer se usudio doći pred katedralu i govoriti protiv ubijanja ljudi, čak su mu iz Vatikana preporučili da manje govori i dali mu signal da se malo stiša u kritici vlasti, jer je bolje djelovati i spašavati ljude, a ako ga likvidiraju, Crkva neće moći ništa učiniti.
Spašeno je ljudi koliko se moglo spasiti. Stepinac je stalno na Kaptolu imao jednoga ili dvojicu iz Gestapoa koji su ga pratili – kaže Marko Danon dodajući da su najaktivniji ljudi oko pape Pija XII. kasnije postali papama, poput Pavla VI. I Ivana XXIII., a Stepinac je završio u zatvoru.
– Jedna od glavnih optužbi bilo je prekrštavanje, jer je to bila jedina opcija da se netko spasi. Nijemci bi ih tada ostavljali na miru, premda su i njih znali likvidirati. Poslije rata mogli su se vratiti u bilo koju vjeru – kaže Marko Danon dodajući da je tema prekrštavanja veliko područje za manipulacije i laži, s kojima se i sam susreo istražujući sudbinu svoje obitelji u Drugom svjetskom ratu.
– Nedavno sam vidio jednu objavu da mi je tata poginuo u Jasenovcu i da je na popisu tamošnjih žrtava. Da je to notorna laž, potvrđuje grobnica mojega oca na Mirogoju, gdje se vidi da je umro 1969. A ja sam rođen 1947., dakle poslije rata… Zato sam i počeo sve istraživati, gdje je tata bio i što je radio.
Uglavnom, tata, baka i djed te tatin brat preživjeli su rat. Mislim da je to najviše zahvaljujući tome što je baka završila spomenutu isusovačku gimnaziju i imala je dobre kontakte u katoličkim krugovima – kaže Marko Danon, kojega je istraživanje povijesti njegove obitelji odvelo i mnogo šire pa je posebnu pozornost posvetio proučavanju pontifikata pape Pija XII.
– Njega optužuju da je bio Hitlerov papa, a posve se zanemaruje činjenica da je Vatikan potpisao konkordat s Njemačkom kad je Hitler došao na vlast i da je u njega ugrađena odredba da ljudi smiju prijeći s jedne vjere na drugu te da ih Nijemci pritom ne smiju dirati.
Vatikan je već tada vidio i znao kojim će smjerom ići Njemačka. Naime, Pio XII. bio je nuncij prvo u Bavarskoj, kasnije u cijeloj Njemačkoj i jako je dobro poznavao situaciju u Njemačkoj – kaže Marko Danon, a došao je i do podataka da je Vatikan sudjelovao i u pokušajima rušenja Hitlera.
– Kažu da je bilo sedam pokušaja atentata na Hitlera, a da je u dva neizravno bio uključen i Vatikan, preko Amerike i Engleske. Dakle, papa se jako uključio. Također, brojka od 900.000 Židova koje je Crkva spasila vjerojatno je najveća u povijesti da je jedna institucija spasila toliko ljudi. Nikad toliko nije spašeno. Onda ga je propaganda proglasila Hitlerovim papom, kao što su i Stepinca da je bio ustaški vikar – kaže Marko Danon dodajući da se ipak tijekom vremena mijenjaju informacije i stavovi.
Istina i dokazi
– Mnogi američki povjesničari istražuju taj dio povijesti i dolazi se do novih podataka. U svim zemljama nunciji su imali zadatak spasiti što više Židova i toga su se oni morali držati. Stepinac nije mogao nešto drugo raditi kontra Vatikana, jer bi ga u roku od nekoliko mjeseci smijenio i ne bi postao kardinal.
U kratko vrijeme toliko inteligentnih i visokoobrazovanih ljudi bilo je u vrhu Katoličke crkve što se rijetko u povijesti može naći. I oni su praktički do dolaska Ivana Pavla II. vodili Vatikan i Katoličku crkvu. U Grčkoj je Ivan XIII. spasio mnogo Židova, iz Soluna otišli su u Španjolsku, više od 60.000 Židova za vrijeme rata došlo je u Španjolsku.
Hitler je prijetio Francu da će okupirati zemlju ako ih ne isporuči u Auschwitz, ali Franco se nije dao. Andora, Portugal… bilo je Židova koji su odande išli u Južnu Ameriku iz Lisabona – kaže Marko Danon i navodi podatak o smrti pape Pija XI. u tri sata u noći 9. listopada točno prije 60 godina, kada su papino tijelo vozili po čuvenoj rimskoj ulici Via Apia do Vatikana, uz koju su stajale kolone ljudi, među kojima su bili brojni Židovi, koji su se opraštali od poglavara Katoličke crkve.
Na pitanje kako to da je on, premda židovskog porijekla, odlučio braniti Katoličku crkvu, papu Pija XII. i kardinala Stepinca od optužbi za ulogu u Drugom svjetskom ratu kaže:
– Ja govorim istinu i za svaku tvrdnju mogu dati deset knjiga koje su napisali Židovi. Nisam ja to izmislio. Pisali su američki Židovi ili oni iz Izraela. Ta brojka od 900.000 koje je spasila Crkva općeprihvaćena je u svijetu. I ti se argumenti mogu naći u toj literaturi i apsolutno se mogu koristiti, a ja mogu svjedočiti i sudbinom vlastite obitelji i mojega oca kojega je spasio kardinal Stepinac – zaključio je Danon.
>> Pogledajte razgovor s Darkom Pavičićem o pedofiliji u Crkvi

Alojsii Stepinac had preached against racism before and during the war, although it was not quite certain in them that he attacked some concrete procedures by the NDH and Germany authorities.

Izvorni znanstveni članak
NADBISKUP STEPINAC I NACIONALSOCIJALIZAM U SVJETLU IZVJEŠĆA GESTAPOA
Frano GLAVINA
Puni tekst: hrvatski pdf 601 Kb
str. 85-96
preuzimanja: 1.652
APA 6th Edition
GLAVINA, F. (1997). NADBISKUP STEPINAC I NACIONALSOCIJALIZAM U SVJETLU IZVJEŠĆA GESTAPOA. Croatica Christiana periodica, 21 (40), 85-96. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/81409
MLA 8th Edition
GLAVINA, Frano. "NADBISKUP STEPINAC I NACIONALSOCIJALIZAM U SVJETLU IZVJEŠĆA GESTAPOA." Croatica Christiana periodica, vol. 21, br. 40, 1997, str. 85-96. https://hrcak.srce.hr/81409. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
GLAVINA, Frano. "NADBISKUP STEPINAC I NACIONALSOCIJALIZAM U SVJETLU IZVJEŠĆA GESTAPOA." Croatica Christiana periodica 21, br. 40 (1997): 85-96. https://hrcak.srce.hr/81409
Harvard
GLAVINA, F. (1997). 'NADBISKUP STEPINAC I NACIONALSOCIJALIZAM U SVJETLU IZVJEŠĆA GESTAPOA', Croatica Christiana periodica, 21(40), str. 85-96. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/81409 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
GLAVINA F. NADBISKUP STEPINAC I NACIONALSOCIJALIZAM U SVJETLU IZVJEŠĆA GESTAPOA. Croatica Christiana periodica [Internet]. 1997 [pristupljeno 11.10.2022.];21(40):85-96. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/81409
IEEE
F. GLAVINA, "NADBISKUP STEPINAC I NACIONALSOCIJALIZAM U SVJETLU IZVJEŠĆA GESTAPOA", Croatica Christiana periodica, vol.21, br. 40, str. 85-96, 1997. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/81409. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ključne riječi
Hrčak ID:
81409
URI
https://hrcak.srce.hr/81409
Posjeta: 2.526 *

Question: who preached against racism in germany during the war

Alojsii Stepinac had preached against racism before and during the war, although it was not quite certain in them that he attacked some concrete procedures by the NDH and Germany authorities.

who preached against racism in germany during the war

Question: what did stepinac preach against during the war

what did stepinac preach against during the war

Question: who did stepinac attack during the war

Question: who preached against racism in germany during ww2

who preached against racism in germany during ww2

Question: in which country was stepinac born

Alojsii Stepinac had preached against racism before and during the war , although it was not quite certain in them that he attacked some concrete procedures by the NDH and Germany authorities .

Alojzije Stepinac je i prije i tijekom rata održavao propovijedi protiv rasizma, iako u njima nije posve određeno napao neke konkretne postupke vlasti NDH i Njemačke.

Alojzije Stepinac je i prije i tijekom rata održavao propovijedi protiv rasizma, iako u njima nije posve određeno napao neke konkretne postupke vlasti NDH i Njemačke.

Alojsii Stepinac had preached against racism before and during the war, although it was not quite certain in them that he attacked some concrete procedures by the NDH and Germany authorities.

Alojsii Stepinac had preached against racism before and during the war, although it was not quite certain in them that he attacked some concrete procedures by the NDH and Germany authorities.

Aloyzia Stepinac later gave to hide a greater number of Jews in the Sister Mercy Hospital in Zagreb.

Nadbiskup Stepinac imao je dogovor s predsjednikom Židovske općine dr. Hugom Khonom i nadrabinom Miroslavom Šalomom Freibergerom da se Židovi, koje Općina pošalje u bolnicu i jamči da će im platiti liječenje, bolnica odmah prima na liječenje, otkrio je Večernji list.
Blaženi kardinal Alojzije Stepinac spašavao je Židove skrivajući ih od ustaša u Bolnici sestara milosrdnica tijekom rata, objavio je Večernji list na Stepinčevo. Činio je to, kako piše Večernjak, u dogovoru sa Židovskom općinom Zagreb, a te dosad neotkrivene podatke ustupio im je zagrebački poduzetnik židovskog podrijetla Marko Danon.
„Kontaktirao sam Židovski muzej u Beogradu i začudio sam se kad su mi poslali podatke o svim Židovima koji su se liječili u bolnici Sestara milosrdnica i koji su se ondje skrivali! Krenuo sam provjeravati imena u bolničkoj dokumentaciji i zaključili smo da su imena istinita te da su se ti ljudi liječili u bolnici i ondje se skrivali. Dakako, nama je sada teško reći to se liječio, a tko se skrivao, jer su te dijagnoze koje su napisane u liječničkim dokumentima vrlo teške dijagnoze i pitanje je jesu li ti ljudi doista bolovali od tih bolesti ili im je tako napisana dijagnoza poslužila kako bi se mogli dugo vremena skrivati u bolnici“, rekao je Večernjem listu Marko Danon, objašnjavajući kako su neki ljudi jako dugo bili u bolnici, čak nekoliko godina.
„Na primjer, jedan je čovjek bio pune tri godine! Zvao se Leo Braff i bio je, zapravo, Nijemac koji je iz Njemačke pobjegao u Kraljevinu Jugoslaviju i onda je 1942. posredstvom Židovske općine Zagreb došao u bolnicu. Naime, Židovska općina Zagreb imala je dogovor s nadbiskupom Stepincem da svatko koga oni preporuče bolnica ga primi na liječenje. Tako se Leo Braff tri godine skrivao u bolnici i preživio rat. Na spisku preživjelih Židova u Zagrebu nalazi se i njegovo ime“, kaže Danon, koji je došao do bolničke dokumentacije za pojedine pacijente koja uključuje pismo Židovske općine, potvrde o smještaju u bolnicu te potvrde o uplati bolničkih troškova.
„Nadbiskup Stepinac imao je dogovor s predsjednikom Židovske općine dr. Hugom Khonom i nadrabinom Miroslavom Šalomom Freibergerom da se Židovi, koje Židovska pošalje u bolnicu i jamči da će im platiti liječenje, bolnica odmah prima na liječenje. To je išlo zacijelo tako brzo da bi npr. oni danas poslali dopis, a čovjek bi već sutra bio primljen u bolnicu. To je funkcioniralo do svibnja 1943. kad je došao Himmler u Zagreb, s njime su došle i SS jedinice, kada su pohapsili mnogo Židova po Zagrebu, između ostaloga predsjednika općine dr. Khona i nadrabina Freibergera i odvezli ih u Auschwitz. Praktički poslije toga Židovska općina je vegetirala s jednim ili dva čovjeka koji su ostali i više nije mogla plaćati bolnice nikakve troškove za liječenje u bolnici, pa je zacijelo od toga svibnja 1943. do kraja rata, za te Židove koji su se skrivali u bolnici, troškove podmirivala Zagrebačka nadbiskupija. Oni su, u svakom slučaju, još dvije godine bili u bolnici“, rekao je Danon, napominjući kako se Židovi u to vrijeme nisu mogli liječiti u državnim bolnicama, nego isključivo u Sestara milosrdnica kojom je upravljala Katolička crkva i koja je imala svoju autonomiju, pa NDH na nju nije imala utjecaja.
„Da nije bilo Bolnice sestara milosrdnica, Židovi u Zagrebu, nažalost, bez obzira u kojem su statusu bili, arijevaca ili mješotivi brakovi ili da su prešli na katoličku vjeru, ne bi mogli biti liječeni u drugim bolnicama, koje su bile pod upravom NDH. Mogli su se liječiti isključivo u Bolnici sestara milosrdnica i skrivati se ondje“, kaže Danon, dodajući kako su sestre milosrdnice prije rata tu bolnicu osuvremenile tako da je bila najbolja i najopremljenija bolnica u Kraljevini Jugoslaviji. Od kvalitete kadrova pa nadalje, od kirurgije, oftamologije i drugih odjela. U bolnici je radilo 159 časnih sestara.
„One su s liječnicima bile silno odane svojim poglavaricama i nadbiskupu Stepincu i prema mojim informacijama nikada nijednog Židova koji je bio u bolnici nisu prijavili. Ni Gestapou, ni SS-ovcima, niti ustaškoj policiji. Nikome! Zamislite koliko su se one straha nauživale tijekom rata da im na odjelu ne pronađu Židove. Mogli su ih sve strijeljati zbog toga. A onda su poslije rata doživjele nesretnu sudbinu jer su protjerane iz bolnice. I to 1. listopada 1948. njih 70 te 1. rujna 1949. sve ostale. A bolnicu sv. Vinka, koju su držale za liječenje časnih sestara, sa 70 kreveta, također su komunisti uzeli i potjerali van bolesne sestre. Mogle su sa sobom uzeti samo deset kreveta“, rekao je Danon Večernjem listu.
Sestrama milosrdnicama, dolaskom komunističkog režima, bile oduzete sve odgojne i zdravstvene ustanove, sestre su bile prisiljene baviti se teškim fizičkim radom na gospodarstvima. Istovremeno su se uključile u župski pastoral, vođenje crkvenog pjevanja i katehizacije u brojnim župama na području bivše Jugoslavije. Sestre koje su izbačene iz bolnice spavale su po hodnicima samostana u Frankopanskoj ulici u Zagrebu i prema sjećanju starijih redovnica, to je bilo jedno od najtežih vremena za njihov red.

Question: who hid jews in sister mercy hospital

Alojzije Stepinac je kasnije dao posakrivati veći broj Židova u bolnici Sestara milosrdnica u

Aloyzia Stepinac later gave to hide a greater number of Jews in the Sister Mercy Hospital in Zagreb.

Question: where did stepinac hide the jews

Question: where is the sister mercy hospital

Question: alojzije stepinac hid what in sister mercy hospital

alojzije stepinac hid what in sister mercy hospital

Question: where did stepinac hide jews in zagreb

Aloyzia Stepinac later gave to hide a greater number of Jews in the Sister Mercy Hospital in Zagreb .

Alojzije Stepinac je kasnije dao posakrivati veći broj Židova u bolnici Sestara milosrdnica u Zagrebu.

Alojzije Stepinac je kasnije dao posakrivati veći broj Židova u bolnici Sestara milosrdnica u Zagrebu.

Aloyzia Stepinac later gave to hide a greater number of Jews in the Sister Mercy Hospital in Zagreb.

Aloyzia Stepinac later gave to hide a greater number of Jews in the Sister Mercy Hospital in Zagreb.

Some of them he gave hiding in other places, such as later Israeli police general Dan Berama/Milivo Fuchs and his mother Erna Fuchs, to whom he guaranteed documents with false names, ordered them to be released and threw them to the village.

Svoj je život počeo kao Milivoj Fuchs, progonjeni hrvatski dječak židovske krvi, a okončao ga 78 godina kasnije kao Dan Baram, general izraelske vojske, političar i diplomat. No tijekom tog iznimnog života s dva imena i dva lica, dostojnog literarnog predloška ili scenarija za kakav film, jedno se nikada nije promijenilo: dugih je pet desetljeća, sve do kasne jeseni svog života, putovao s kontinenta na kontinent kako bi posjećivao mjesno groblje u Šćitarjevu nedaleko od Velike Gorice gdje leži svećenik kojemu je dugovao svoj život.Magazin Hrvati i Židovi Tek je svaki peti Židov u NDH živ dočekao 1945.
Milivoj Fuchs rodio se 1931. u Zagrebu u židovskoj obitelji, no njegovo pučkoškolsko obrazovanje i djetinjstvo naprasno su prekinuti uspostavom NDH u kojoj ni za dječake u dobi od 10 godina poput njega nije bilo života. S roditeljima Miroslavom i Ernom uhićen je smjesta po donošenju rasnih zakona, dok su mu baka i djed s majčine strane nestali u Auschwitzu. Glava obitelji Miroslav odveden je u zatvor u Osijek, dok su dječak i majka utamničeni u Zagrebačkom zboru koji se nalazio na mjestu današnjeg Studentskog centra. Njihovi bližnji nisu se mirili s najcrnjim scenarijem pa se Ernin šogor Friedrich Gross za pomoć obratio Alojziju Stepincu.
“Znalo se da nadbiskup pomaže Židovima na razne načine, od pribavljanja propusnica pa nadalje. Stepinac je odmah dao izraditi nove dokumente za obitelj Fuchs i ubrzo je njegov izaslanik stigao pred Zbor s dopisom o hitnom puštanju na slobodu majke i djeteta te njihovim novim osobnim iskaznicama na prezime Radičević, a nadbiskup im je dao izraditi i krsne listove. S novim imenima upućeni su u rafineriju Olex u Svetoj Klari gdje su se krili sve dok gospođa Fuchs nije ponovno potražila pomoć nadbiskupa Stepinca koji ih je potom poslao u Šćitarjevo k svom prijatelju župniku Dragutinu Jesihu.MAGAZIN HRVATI I ŽIDOVI Spasonosni bijeg u antifašističke odrede: Moj tata je partizan!
Osim Fuchsovih, u podrumu župnog ureda krili su se i drugi Židovi, pa i komunisti”, navodi spisateljica i novinarka Miriam Steiner-Aviezer, članica Komisije za priznavanje pravednika među narodima i autorica knjige “Hrvatski pravednici”. U Šćitarjevu su ostali do jeseni 1944. godine, sve do noći 27. studenoga, kada su dotrčali suseljani i rekli da bježe glavom bez obzira jer su ustaše doznali za njih. No onaj kojemu su dugovali svoje živote svoju je dobrotu platio vlastitim. “Ustaše su ga one noći izvukli iz stana, odvukli na obalu Save i mučili, a potom ga izboli noževima i leš mu bacili u rijeku”, kazala je Steiner-Aviezer.
Milivoj i njegova majka uspjeli su se spasiti i pobjeći natrag u Svetu Klaru, u okrilje rafinerije mineralnih ulja Olex koja je nakon uspostave Pavelićeve nacističke tvorevine postala utočište progonjenih Židova i čiji bi se vlasnik mogao nazvati hrvatskim Schindlerom. Njen vlasnik bio je imućni trgovac i industrijalac Franjo Sopianec koji je sa suprugom i četvero djece stanovao u vlastitoj vili na Zelengaju, a kada je 1944. ustaška vojska ušla u Olex, vlasnik je prebacio obitelj Fuchs u urede svoje kompanije u Ratkajev prolaz. Ondje su živi dočekali kraj rata, a Milivoj se nastavio obrazovati u muškoj realnoj gimnaziji. Odmah nakon mature 1949. s majkom je naposljetku otišao u Izrael. Kako piše časopis “Most”, prvih je godina nakon repatrijacije živio u kibucu Sha’ar HaGolan, a zatim u mošavu Beit Zayit pokraj Jeruzalema.MAGAZIN HRVATI I ŽIDOVI Tko su hrvatski heroji koji su spašavali progonjene Židove
Godine 1953. počeo je raditi u prometno-turističkom poduzeću Eged, a iduće godine promijenio je ime u Dan Baram. Završio je časničku školu u izraelskoj vojsci 1960. te sudjelovao u arapsko-izraelskim ratovima kao časnik topništva. U vojsci je ostao do 1973. u činu bojnika, da bi nakon Jomkipurskog rata prešao u policiju gdje je postao jedan od osnivača Mishmar ezrahija (Nacionalne garde). Bio je na raznim dužnostima u strukturama državne sigurnosti, stekao je čin policijskog brigadnog generala i obavljao je funkcije u glavnom stožeru izraelske policije sve do 1988. kada je umirovljen.
Kada je počela agresija na Hrvatsku, Dan Baram odmah je prepoznao da se ne radi ni o kakvom građanskom ratu ni o borbi protiv povampirenog fašizma, kako je to definirala velikosrpska propaganda po svijetu, niti je nasjeo na antihrvatsku propagandu vrlo snažnog prosrpskog lobija koji je stigmatizirao Hrvatsku i Hrvate etiketama nacizma. Dan Baram odlučio je suprotstaviti se tim klevetama i pomoći svojoj domovini Hrvatskoj i hrvatskom narodu koji mu je spasio život u najtežim vremenima prošlog velikog rata.
U znak zahvalnosti za iskazanu potporu Hrvatskoj u godinama velikosrpske agresije predsjednik Franjo Tuđman odao mu je priznanje imenovanjem za počasnog konzula RH u Izraelu 1993. godine.FILIPINSKI PREDSJEDNIK Duterte stigao u povijesni posjet Izraelu
Tijekom tih godina Dan Baram sve je češće boravio u Hrvatskoj koristeći svaku pri- liku da mračne godine Drugog svjetskog rata rasvijetli svojim osobnim svjedočanstvima. Osvrnuo se i na činjenicu da je zbog pokrštavanja Židova u cilju njihova spašavanja Katolička crkva često bila predmet napada te se tvrdilo da je to činila prisilno.
– Nije bilo prisilnog pokrštavanja – kategorički je tvrdio Baram naglašavajući da i danas čuva svoj krsni list izdan od Zagrebačke nadbiskupije.
– Uopće nije bilo čina krštenja, samo smo dobili krsne listove. U svom životu nisam čuo ni za jednog zagrebačkog Židova da je bio prisilno kršten. Neki Židovi to su dobrovoljno činili iz uvjerenja da će ih to spasiti – posvjeočio je Baram.Spomenik hrvatskim žrtvama Fra Knezović o spornom spomeniku: kad je Istra bila u NDH?
Usto se osobno založio da velečasni Jesih bude proglašen pravednikom među narodima, evo i zašto. Dragutin Jesih rođen je 8. Svibnja 1895. u Stenjevcu kod Zagreba u obitelji koja se doselila iz Zagorja. U braku krojača Antuna i Ane rođeno je šest sinova, a njih trojica postala su svećenici: Ljudevit, Pavao (kasnije zagrebački prebendar) te najmlađi Dragutin. Pučku i srednju školu pohađao je u Zagrebu, no uoči mature s nekoliko studenata i mladomisnika odlazi u Ameriku da ondje postane i služi kao svećenik za naše hrvatske iseljenike. Početkom prosinca 1913. stupio je u sjemenište u gradu St. Francis, gdje je pet godina učio filozofiju i teologiju sve dok ga nadbiskup Mundelein nije zaredio za svećenika 17. ožujka 1918. godine.
Kao mladomisnik služio je u Milwaukeeju. Među hrvatskim iseljenicima postao je izuzetno aktivan nakon što je s još nekoliko svećenika utemeljio Hrvatsku katoličku zajednicu (CCU) u Garyju, dok je u svojoj župi osnovao Hrvatsko katoličko dobrotvorno i prosvjetno društvo “Presveto Srce Isusovo”. Bio je urednik i autor u hrvatskim tiskovinama “Naša nada”, “Glas istine”, “Narodne novine”, “Američki Hrvat”. No, vučen nostalgijom i domoljubljem, vratio se u Hrvatsku 1930. godine gdje je kraće vrijeme bio upravitelj župe u Požeškom Brestovcu te se istaknuo u radu s mladima, potom služi u župama Ruševo, Sladojevci i Gradec gdje tiska i financira karitativni list “Dobrotvor” kao poveznicu između Hrvata u Americi i Hrvatskoj. Nakon uspostave NDH imenovan je za župnika u Šćitarjevu gdje je od ustaške ruke stradao u jesen 1944. godine.PROSLAVA OLUJE Evo kako su Izraelci odgovorili Srbiji zašto su njihovi avioni letjeli nad Kninom
Upravo na inicijativu Dana Barama, dječaka kojeg je spasio, Jeruzalemski memorijalni centar Yad Vashem posmrtno je, kao jednom od 103 hrvatska pravednika, dodijelio medalju i povelju Pravednika među narodima vlč. Dragutinu Jesihu koji je skrivao nekoliko židovskih obitelji, među njima i zagrebačku obitelj Fuchs. No Danu Baramu ni to nije bilo dovoljno da vrati svoj dug. U dokumentarnom filmu Jakova Sedlara o Stepincu zabilježena je izjava policijskog časnika Dana Barama kako je uvjeren, s obzirom na sve dokumentirane izjave Židova u Yad Vashemu, da će Stepinac na kraju biti proglašen pravednikom među narodima, no u tome za života nije uspio. Posljednje godine svog života Dan Baram proveo je nezasluženo turobno.
Nakon 13 godina na dužnosti počasnog konzula Republike Hrvatske u Izraelu, taj mu je status 2006. godine pod nejasnim okolnostima oduzeo tadašnji predsjednik Mesić, opravdavajući svoju odluku proceduralnim pogreškama prilikom imenovanja. Ipak, sljedeće godine dodijeljeno mu je odličje Reda kneza Branimira za osobit doprinos razvitku prijateljskih odnosa i suradnje između Republike Hrvatske i Države Izrael. Umro je u Jeruzalemu dvije godine kasnije, 2009., a njegova smrt u hrvatskim medijima prošla je potpuno nezapaženo i, još bolnije, obavijest o smrti propustila je navesti i židovska zajednica. Objavljena je samo u biltenu iseljenika “Most” te Glasilu hrvatskog diplomatskog kluba. No Dan Baram, kao i dječak Milivoj Fuchs koji je do smrti živio duboko u njemu, otišao je mirno znajući da je pomogao otrgnuti zaboravu svećenika koji je, spašavajući Židove u olovnim vremenima Drugog svjetskog rata, uistinu svjedočio Kristov nauk te naposljetku svoju dobrotu platio životom.
Magazin Hrvati i Židovi je u prodaji!
Pogledajte video o misterioznim ljudima - tko su zelena djeca, svjedokinja Kennedyjeva ubojstva...:
Pratite nas

Question: who was stepinac's mother

Some of them he gave hiding in other places, such as later Israeli police general Dan Berama/Milivo Fuchs and his mother Erna Fuchs, to whom he guaranteed documents with false names, ordered them to be released and threw them to the village.

Question: what nationality was dan berama/milivo fuchs

what nationality was dan berama/milivo fuchs

Question: what was stepinac's real name

Some of them he gave hiding in other places , such as later Israeli police general Dan Berama / Milivo Fuchs and his mother Erna Fuchs , to whom he guaranteed documents with false names , ordered them to be released and threw them to the village .

Alojzije Stepinac je kasnije dao posakrivati veći broj Židova u bolnici Sestara milosrdnica u Zagrebu. Neke od njih dao je sakriti po drugim mjestima, poput primjerice kasnijeg izraelskog policijskog generala Dana Berama/Milivoja Fuchsa i njegovu majku Ernu Fuchs, kojima je osigurao isprave s lažnim imenima, uredio da budu pušteni na slobodu i sklonio ih na selo.

Neke od njih dao je sakriti po drugim mjestima, poput primjerice kasnijeg izraelskog policijskog generala Dana Berama/Milivoja Fuchsa i njegovu majku Ernu Fuchs, kojima je osigurao isprave s lažnim imenima, uredio da budu pušteni na slobodu i sklonio ih na selo.

Aloyzia Stepinac later gave to hide a greater number of Jews in the Sister Mercy Hospital in Zagreb. Some of them he gave hiding in other places, such as later Israeli police general Dan Berama/Milivo Fuchs and his mother Erna Fuchs, to whom he guaranteed documents with false names, ordered them to be released and threw them to the village.

Some of them he gave hiding in other places, such as later Israeli police general Dan Berama/Milivo Fuchs and his mother Erna Fuchs, to whom he guaranteed documents with false names, ordered them to be released and threw them to the village.

It is estimated that by Stepin's merit during World War II, about four hundred Zagrebese Jews were saved from death.

Question: how many zagrebese jews were saved from death by stepin

It is estimated that by Stepin's merit during World War II, about four hundred Zagrebese Jews were saved from death.

how many zagrebese jews were saved from death by stepin

Question: what was the name of stepinac's mother

Question: how many jews were saved in world war ii

how many jews were saved in world war ii

Question: what nationality is the police general dan berama/milivo fuchs

what nationality is the police general dan berama/milivo fuchs

Question: during which war were four hundred zagrebese jews saved

during which war were four hundred zagrebese jews saved

Question: how many jews were saved from death by stepin

how many jews were saved from death by stepin

Question: where did stepin get the documents he gave

where did stepin get the documents Alojzije Stepinac gave

It is estimated that by Stepin 's merit during World War II , about four hundred Zagrebese Jews were saved from death .

Neke od njih dao je sakriti po drugim mjestima, poput primjerice kasnijeg izraelskog policijskog generala Dana Berama/Milivoja Fuchsa i njegovu majku Ernu Fuchs, kojima je osigurao isprave s lažnim imenima, uredio da budu pušteni na slobodu i sklonio ih na selo. Procjenjuje se da je Stepinčevom zaslugom tijekom Drugoga svjetskog rata od smrti spašeno oko četiri stotine zagrebačkih Židova.

Procjenjuje se da je Stepinčevom zaslugom tijekom Drugoga svjetskog rata od smrti spašeno oko četiri stotine zagrebačkih Židova.

Some of them he gave hiding in other places, such as later Israeli police general Dan Berama/Milivo Fuchs and his mother Erna Fuchs, to whom he guaranteed documents with false names, ordered them to be released and threw them to the village. It is estimated that by Stepin's merit during World War II, about four hundred Zagrebese Jews were saved from death.

It is estimated that by Stepin's merit during World War II, about four hundred Zagrebese Jews were saved from death.

In 2019, the book was published by Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Salvation of Jews and Serbs in World War II with numerous documents and evidence of persons who witnessed Stepin's activities to save Serbs and Jews exposed to persecution.

Among the persons who witnessed the Stepin's illusions was Dr. Amiel Shomrony, who during World War II was the personal secretary of the Zagreb suburb of Miroslav Salom Freiberg.

Djevojčica se zvala Renata Bauer. Rođena je 18. lipnja 1937. godine.
Njezin otac bio je Vladimir, a majka Silvija rođena Spitzer. Za vrijeme rasnih progona u NDH, nadbiskup Alojzije Stepinac smjestio ju je kod sestara karmelićanki Božanskog Srca Isusova na Vrhovcu. Tamo je boravila od 27. kolovoza 1942. do 18. lipnja 1943.. Renata je bila krštena i časne sestre su je poučile da u slučaju dolaska Nijemaca, ako bi je pitali kako se zove, kaže svoje katoličko ime. To joj je spasilo život.
Nakon operacije krajnika 2. svibnja 1943. nakratko se vratila u Dom sv. Terezije, a onda ju je preuzela obitelj Bruckner u Novim Dvorima kod Zaprešića. Nakon Drugog svjetskog rata je odvedena u Beograd s drugom židovskom djecom u sirotište koje se nalazilo u današnjoj ulici Visokog Stevana 2. Nakon nekog vremena obitelj Bruckner vratila ju je u Zagreb, a 1952. vratila se u Izrael gdje je nastavila živjeti u skladu sa židovskom vjeroispovijesti.
Dugogodišnja istraživanja
Kada su pročitali ove podatke, Dror Levanon i njegovi sinovi Moran i Assaf, počeli su plakati. Renata Bauer, naime je Dronova majka, Moranova i Assafova baka, a budući da više nije u stanju posvjedočiti sinu i unucima kako je spašena, oni su odlučili to sami otkriti.
- Posjetili su me iznenada na moj imendan, 23. travnja,Tražili su podatke o načinu kako je spašena njihova majka. Kad su u Domu sv. Terezije na Vrhovcu u Zagrebu ugledali knjigu s podatcima o njihovoj majci i baki, proplakali su. Renata danas živi u kibucu Beit Zera. Gotovo svaki tjedan netko mi se javi za razgovor na ovu temu - priča mi mons. dr.sc. Juraj Batelja dok sjedimo u zagrebačkoj maloj Kavani u kojoj je nekoliko dana prije primio svjedočanstvo Zdenka Thune r. Kalinić, supruge poznatog zagrebačkog liječnika Sigmunda Thunea, čije je roditelje pak spasio nadbiskup Stepinac.
Ono što mi je upravo ispričao, nalazi se i u njegovoj novoj knjizi “Blaženi Alojzije Stepinac – Spašavanje Židova i Srba u Drugom svjetskom ratu” koja će sutra biti predstavljena javnosti i koja izlazi u vrlo znakovito vrijeme. Sama knjiga plod je dugogodišnjih istraživanja, sabire 120 dokumenata i svjedočanstava koji svjedoče o Stepinčevu spašavanju Židova i Srba u Drugom svjetskom ratu, i nakon 39 godina prikupljanja dokumentacije i svjedočanstava, kopanju po Hrvatskom državnom arhivu u Zagrebu, u Arhivu Postulature blaženoga Alojzija Stepinca, u Arhivu Međunarodnog Crvenog križa u Ženevi, u brojnim crkvenim arhivima i arhivima državnih ustanova u RH, u Londonu, Washingtonu, Beogradu, Sarajevu, Batelja ih je odlučio predati javnosti. U samim dokumentima ima i onih o stranim agentima koji svoje središnjice obavještavaju o djelovanju Stepinca, isječci iz novina različitih pokreta otpora, kao i brojne osobne zahvale muškaraca i žena srpskog i židovskog porijekla zbog zaštite koju im je pružio Stepinac.
Sam susret s mons. Bateljom dogodio se baš na dan kada je javnost upoznata sa govorom pape Franje u avionu nakon povratka u Rim s trodnevnog putovanja u Bugarsku i Sjevernu Makedoniju. Papa Franju u tom govoru naveo je kako je Stepinac bio” krepostan čovjek, zato ga je Crkva proglasila blaženim”, kako mu se “vjernici mogu moliti”, ali i kako je u “jednom trenutku procesa došlo se do nerazjašnjenih točaka koje se tiču povijesti”, te kako je papa za razrješenje tih točaka molio pomoć patrijarha Irineja, velikog patrijarha”.
Dok sam sjedio s mons. Bateljom, teolog Antun Šuljić već je objavio kako ne razumje papinu hvalu patrijarhu SPC-a Irineju kao “velikom patrijarhu”, komentatori na društvenim mrežama su počeli udarati po samom papi, a poslijepodne se javio i zadarski nadbiskup Želimir Puljić koji je presedanom nazvao da se jedna Crkve miješa u kanonizaciju druge Crkve i da je to papa uvažio.
'Ad calendas graceas'
Papa je uistinu uvažio pismo patrijarha Irineja, osnovao Mješovitu Komisiju i, složan je katolički kler, odgodio proglašenje Stepinca svetim unatoč tome što je za taj potpis Kongregacija dala zeleno svijetlo. Sve to poprilično buni katoličke vjernike koji su uvjereni kako se papa na uštrb blaženog Stepinca približava pravoslavlju.
U takvom ozračju izlazi ova dokumentima puna knjiga, a sam mons. Batelja, kao postulator postupka za proglašenje blaženim i svetim kardinala Stepinca, kaže kako je postupak pravno okončan i kako se samo “čeka pravorijek Svetoga Oca o kanonizaciji.”
- Mislim da unatoč polemikama i povišenim tonovima, to neće ići “ad calendas graecas!” - kaže mons. Batelja. Samo izdavanje knjige, uvjerava me mons. Batelja, nije tempirano ni uz kakav povod ili dodatni izazov, ali napominje kako “povoda i izazova ima napretek” već uz sam završetak njegove službe.
- Mislim da je u 70. godini to opravdano, želio sam hrvatskoj javnosti pružiti štivo koje može biti iskonski izvor za poznavanje i vrednovanje povijesnih činjenica – kaže mi mons. Batelja i dodaje kako će knjiga paralelno biti objavljena i na engleskom jeziku.
Sama ideja objavljivanja ove nove knjige mons. Batelja na engleski jezik vrlo je jasna. Pokazati istinu o Stepincu ne samo hrvatskoj, već i svjetskoj javnosti, i tako pokazati da je sve ono što su lobisti SPC činili po svijetu po pitanju Stepinca, bila laž. Sam nadbiskup Puljić u svom komentaru na nedavne papine riječi prisjetio se razgovora s patrijarhom Irinejom.
- U jednom razgovoru sa mnom, patrijarh Irinej pozvao se na tu knjigu. Ja sam ga pitao:”Gdje ste Vi našli te podatke”. Patrijarh je rekao: “U Magnum crimen”. A “Magnum crimen” je pamflet protiv Katoličke Crkve. Postoje stotine stranica Stepinčevog zauzimanja za djecu, pravoslavce, Židove, sve dokumentirano. Brojni kritičari hrvatske države u to vrijeme i Crkve u Hrvatskoj idu na tu liniju – naveo je Puljić.
Sam mons. Batelja kaže mi kako je knjiga na engleskom već spremna za tisak.
- Ako se tvrdi i po svijetu širi promidžba da Stepinac nije zaštitio ugrožene Srbe i Židove i u svjetlu takve propagande stvara se slika o njemu, nadam se da će ova knjiga na engleskom jeziku pridonijeti boljem poznavanju Stepinca u svijetu. Uostalom, on nije samo hrvatski blaženik. On po oživotvorenju Evanđelja pripada baštini Opće Crkve i čitavog čovječanstva – kaže mi mons. Batelja koji uvjeren u neupitnost Stepinčeve svetosti, prati “nepravdu kojom se zadnje dvije godine sustavno pokušava narušiti vjerodostojnost pastirske službe bl. Stepinca.”
Jedan od mogućih razloga izdavanja knjige svakako je ponašanje i tumačenje patrijarha Irineja. Poznato je da su mnogi hrvatski klerici i povjesničari bliski Crkvi s čuđenjem popratili tumačenje kojima je patrijarh SPC Irinej pokušao prikazati riječi zagrebačkog nadbiskupa Alojzija Stepinca prigodom puča 27. ožujka 1941. godine. Mons. Batelju mi kaže kako je jasno da su “taj puč izvršili velikosrpski krugovi, potpomognuti SPC-om”.
Preslušavanje pred njemačkom tajnom policijom
Sam Irinej je pak taj događaj protumačio ovako. “Dok danas sve civilizirane nacije i historijska nauka daju visok značaj puču kojim se 27. marta 1941. godine Jugoslavija otrgla iz Trojnog pakta, kardinal Stepinac je isti puč proglasio izdajom za koju je optužio Pravoslavnu crkvu. Pravoslavlje je proglasio za “najveće prokletstvo Europe” i upravo te riječi zabilježio u svom dnevniku odmah poslije kobnih događaja koji će uvesti Jugoslaviju u rat, dovesti do njenog pada i do stvaranja Nezavisne (sic!) Države Hrvatske.«
- Patrijarh je očito zaboravio prosudbu srpske historiografije koja otkriva da nije zagrebački nadbiskup Stepinac, a ni Ante Pavelić, srušio Kraljevinu Jugoslaviju. Naime, posljedica državnog udara 27. ožujka 1941., u koji je bila duboko upletena SPC, bila je »slom Jugoslavije i njezino teritorijalno čerečenje« i da je iz toga košmara došlo do proglašenja Nezavisne Države Hrvatske 10. travnja 1941. Uostalom, kako drukčije protumačiti izjavu patrijarha Gavrila (1937.-1950.) na preslušavanju pred njemačkom tajnom policijom nakon uhićenja 16. lipnja 1941. da »on nije bio protiv Trojnog pakta«. Kao Hrvat, nadbiskup Stepinac se nije slagao ni s pristupom Jugoslavije Trojnom paktu ni s beogradskim pučistima, pa o njihovu preuzimanju vlasti 27. ožujka 1941. upisuje u Dnevnik kako je položaj Hrvata »upravo grozan. Od Hitlera nemaju se dobru nadati. Od velikosrba također ničemu dobru«. Njegove privatne dnevničke bilješke o velikosrbima, o Srbima i o raskolu treba promatrati u tom povijesnom kontekstu. Nadbiskup Stepinac je državni udar i odnos SPC prema njemu nazvao bizantinizmom. S pravom. Radilo se o izigravanju državnog zakona i državnih uredbi. Pronjemački režim je i u Srbiji i u NDH prouzročio brojne zločine.
Nadbiskup Stepinac je pisanom riječi, osobnim zauzimanjem kod vlasti NDH štitio ugrožene ljude i pomagao im. Javno je s propovjedaonice osuđivao rasnu ideologiju i progone ljudi zbog vjerske, narodne ili socijalne pripadnosti. Te odvažne riječi ozlojedile su njemačkog vojnog predstavnika u Zagrebu Edmunda Glaisea von Horstenaua pa je izjavio: »Kad bi jedan biskup u Njemačkoj tako govorio, s propovjedaonice živ ne bi sišao.« - priča mons. Batelja.
U samoj knjizi Batelja potanko opisuje i dokumentira kako je u “Bolnice časnih sestara milosrdnica u Zagrebu s ravnateljicom s. Bogoljubom Jazvo (1940.-1945.), a s potporom nadbiskupa Stepinca, spašeno više od 250 Židova.” Svi ti Židovi imali su dijagnozu tuberkuloza i glaukom, i to onu vrstu glaukoma koja izaziva slijepilo – tako da se na te odjele nitko nije usudio ući u kontrolu”.
Isto tako navodi se kako su spašeni bili Stjepan Deutsch, otac poznate glumice Lee Deutsch i Viktor Bernfest, svjetski poznati kipar i medaljer, koji je bio suprug Mile Wood koja je iz zahvalnosti nadbiskupu Stepincu što je spasio Viktora napravila brojna kiparska djela kršćanske tematike. Navode se i brojna druga židovska imena, kao i ona koja su uz Renatu Bauer spašeni u Domu sv. Terezije na Vrhovcu u Zagrebu: Ruth Dajč Perl, Sabina Berkeš, Koleta Njemirovski, Ilonka Schmidt, Karla-Dragica Haas, Nada i Elza Bek..... Posebno poglavlje u knjizi posvećeno je spašavanju 85 djece izbjegle sa starateljima iz Poljske.
- Među njima su bila židovska djeca, a moguće i pokoje dijete poljskih roditelja. U neimaštini redovito su se obraćali za pomoć nadbiskupu Stepincu koji je iz vlastitih sredstava, iz pomoći Međunarodnog Crvenog križa ili dobrotvora ovoj djeci u Crikvenicu, a poslije i u Malinsku, proslijedio novčanu svotu od 2.828.438 kuna – objašnjava mons. Batelja.
U samoj knjizi objavljeni su dokumenti i svjedočanstva koja su mons Batelji “potvrda Stepinčeve hrabrosti u obrani svih ugroženih i Židova i Srba i Roma.”
Vođa u emigraciji
- U knjizi su navedena imena stotina Židova i Srba koji svoj život zahvaljuju nadbiskupu Stepincu. Spasio je čitave obitelji, pojedince, djecu i bračne drugove. Osobito su značajne intervencije nadbiskupa Stepinca radi spašavanja pojedinih ljudi i skupina ugroženih Židova i Srba. O tome svjedoče u knjizi priloženi dokumenti, zatim njegovi javni nastupi u kojima je hrabro osuđivao ubijanje nevinih ljudi i uništavanje njihove imovine. Možemo se diviti njegovoj hrabrosti kojom je žrtvu otimao iz lavljih ralja. Koji ga optužuju da nije dovoljno učinio neka reknu ime laika, klerika, političara u Europi koji je učinio više. Prisjetimo se riječi Stepinčeva odvjetnika na suđenju 1946. godine dr. Ive Politea koji je u obrani nadbiskupa Stepinca ustvrdio: »Htio bih naći onoga, tko se usred okupiranog Zagreba, u jeku okupacije, u šumi njemačkih i ustaških bajuneta, a sam bez oružja, ovako hrabro usprotivio tada još najmoćnijem Hitleru, manje moćnome Mussoliniju i još manje moćnome Paveliću? - kaže Batelja.
U samoj knjizi se navode i imena onih koji u Stepincu pomagali u spašavanju Židova i Srba poput gosp. Amiel Shomrony, tajnika nadarabina Freibergera ili Diana Budisavljević, dr. Marko Vidaković te 21 ilegalna skupina sačinjena uglavnom od srpskih intelektualaca među kojima je bilo mnnogo istaknutih imena.
- Za što učinkovitiju pomoć izbjeglim Židovima nadbiskup Stepinac se 11. siječnja 1939. posebnim pismom obratio na adrese uglednijih građana katolika u kojem je napomenuo da je »uslijed žestokih i nečovječnih progona« velik broj Židova bio prisiljen napustiti svoj dom i da »kršćanska dužnost« nalaže da im se pomogne. Zbog te plemenite akcije mrzitelji Židova su Nadbiskupa u prijetećem pismu prozvali »anacionalnim« i zaprijetili mu da će biti protjeran sa svog položaja i iz države bez obzira na to nosi li na »grudima potajno Davidovu Zvijezdu ili javno svećenički ornat«. A što se tiče odnosa nadbiskupa Stepinca prema Srbima vrijedno je prisjetiti se njegova razmišljanja nad riječima božićne čestitke koju mu je za Božić 1959. uputio dr. Vladko Maček, vođa Hrvatske seljačke stranke u emigraciji.
Naime, Mačekovu tvrdnju da početak europskog ujedinjenja, a posebno rastuće prijateljstvo između bivših vječnih neprijatelja Njemačke i Francuske, mogu biti ohrabrujući uzor za odnos između Hrvata i Srba, Nadbiskup je komentirao na Badnjak 1959., manje od dva mjeseca prije svoje smrti: “Lijepa je misao i originalna, kako [Maček] stavlja za primjer Hrvatima i Srbima pomirenje Njemačke i Francuske. Ne mržnju, ne osvete, nego pametni dogovor – ljubav će donijeti mir i našem i srpskom narodu - zaključuje Batelja.

Question: who was the person who witnessed stepin's illusions

In 2019, the book was published by Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Salvation of Jews and Serbs in World War II with numerous documents and evidence of persons who witnessed Stepin's activities to save Serbs and Jews exposed to persecution.

Among the persons who witnessed the Stepin's illusions was Dr. Amiel Shomrony, who during World War II was the personal secretary of the Zagreb suburb of Miroslav Salom Freiberg.

who was the person who witnessed stepin's illusions

Question: when will stepin's book be published

Question: dr. amiel shomrony was the personal secretary of which zagreb

dr. amiel shomrony was the personal secretary of which zagreb

Question: who published the book salvation of jews and serbs in world war ii

who published the book salvation of jews and serbs in world war ii

Question: during which war was alojzije stepinac executed

during which war was alojzije stepinac executed

Question: what is the meaning of stepin's book

Spašavanje Židova i Srba u Drugom svjetskom ratu s brojnim dokumentima i iskazima osoba koje su svjedočile Stepinčevim aktivnostima spašavanja Srba

Question: serbs and jews were exposed to what in world war ii

serbs and jews were exposed to what in world war ii

Question: what is the title of the book published by jurja batelje bla�

Salvation of Jews and Serbs in World War II

Spašavanje Židova i Srba u Drugom svjetskom ratu s brojnim dokumentima i iskazima osoba koje su svjedočile Stepinčevim aktivnostima spašavanja Srba

Salvation of Jews and Serbs in World War II

what is the title of the book published by jurja batelje bla�

In 2019 , the book was published by Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Salvation of Jews and Serbs in World War II with numerous documents and evidence of persons who witnessed Stepin 's activities to save Serbs and Jews exposed to persecution .

Among the persons who witnessed the Stepin 's illusions was Dr. Amiel Shomrony , who during World War II was the personal secretary of the Zagreb suburb of Miroslav Salom Freiberg .

Godine 2019. objavljena je knjiga Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Spašavanje Židova i Srba u Drugom svjetskom ratu s brojnim dokumentima i iskazima osoba koje su svjedočile Stepinčevim aktivnostima spašavanja Srba i Židova izloženih progonima. Među osobama koje su posvjedočile o Stepinčevim zalaganjima bio je dr. Amiel Shomrony, koji je za vrijeme Drugoga svjetskog rata bio osobni tajnik zagrebačkog nadrabina Miroslava Šaloma Freibergera.

Godine 2019. objavljena je knjiga Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Spašavanje Židova i Srba u Drugom svjetskom ratu s brojnim dokumentima i iskazima osoba koje su svjedočile Stepinčevim aktivnostima spašavanja Srba i Židova izloženih progonima.

Među osobama koje su posvjedočile o Stepinčevim zalaganjima bio je dr. Amiel Shomrony, koji je za vrijeme Drugoga svjetskog rata bio osobni tajnik zagrebačkog nadrabina Miroslava Šaloma Freibergera.

In 2019, the book was published by Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Salvation of Jews and Serbs in World War II with numerous documents and evidence of persons who witnessed Stepin's activities to save Serbs and Jews exposed to persecution. Among the persons who witnessed the Stepin's illusions was Dr. Amiel Shomrony, who during World War II was the personal secretary of the Zagreb suburb of Miroslav Salom Freiberg.

In 2019, the book was published by Jurja Batelje Blaženi Alojzije Stepinac – Salvation of Jews and Serbs in World War II with numerous documents and evidence of persons who witnessed Stepin's activities to save Serbs and Jews exposed to persecution.

Among the persons who witnessed the Stepin's illusions was Dr. Amiel Shomrony, who during World War II was the personal secretary of the Zagreb suburb of Miroslav Salom Freiberg.

Goldstein<unk> that the other Stepinch’s interventions at the Uprising were unsuccessful, such as his interventions for Dr. Ladislav Bodnar, who in 1919 passed into Catholicity, and the four-headed family of Benard Wiener, then Ivan Hochsinger, Vlatk Rosenberg’s cousin and his wife HSS-oncle Juraj Šutej, who were the Uprising all killed in Jasenovec.

Question: where did stepinac's four-headed family die

Goldstein<unk> that the other Stepinch’s interventions at the Uprising were unsuccessful, such as his interventions for Dr. Ladislav Bodnar, who in 1919 passed into Catholicity, and the four-headed family of Benard Wiener, then Ivan Hochsinger, Vlatk Rosenberg’s cousin and his wife HSS-oncle Juraj Šutej, who were the Uprising all killed in Jasenovec.

where did stepinac's four-headed family die

Question: when did stepinac pass into catholicity

Question: who did stepinac intervene for in 1919

Question: who was the four-headed family who were killed in the jasenovec

who was the four-headed family who were killed in the jasenovec

Question: who was stepinac's cousin who was killed in the jasenovec

who was stepinac's cousin who was killed in the jasenovec

Question: who was vlatk rosenberg's cousin who was killed in jasen

who was vlatk rosenberg's cousin who was killed in jasen

Question: how did stepinac's intervention in the jasenovec uprising fare

how did stepinac's intervention in the jasenovec uprising fare

Goldstein < unk > that the other Stepinch ’s interventions at the Uprising were unsuccessful , such as his interventions for Dr. Ladislav Bodnar , who in 1919 passed into Catholicity , and the four - headed family of Benard Wiener , then Ivan Hochsinger , Vlatk Rosenberg ’s cousin and his wife HSS - oncle Juraj Šutej , who were the Uprising all killed in Jasenovec .

Goldstein navodi kako su druge Stepinčeve intervencije kod ustaša bile bezuspješne, poput njegovih intervencija za dr. Ladislava Bodnara, koji je 1919. prešao u katoličanstvo, te četveročlanu obitelj Benarda Wienera, potom Ivana Hochsingera, zagrepčanina Vlatka Rosenberga i supruge HSS-ovca Juraja Šuteja, koje su ustaše sve ubile u Jasenovcu.

Goldstein navodi kako su druge Stepinčeve intervencije kod ustaša bile bezuspješne, poput njegovih intervencija za dr. Ladislava Bodnara, koji je 1919. prešao u katoličanstvo, te četveročlanu obitelj Benarda Wienera, potom Ivana Hochsingera, zagrepčanina Vlatka Rosenberga i supruge HSS-ovca Juraja Šuteja, koje su ustaše sve ubile u Jasenovcu.

Goldstein<unk> that the other Stepinch’s interventions at the Uprising were unsuccessful, such as his interventions for Dr. Ladislav Bodnar, who in 1919 passed into Catholicity, and the four-headed family of Benard Wiener, then Ivan Hochsinger, Vlatk Rosenberg’s cousin and his wife HSS-oncle Juraj Šutej, who were the Uprising all killed in Jasenovec.

Goldstein<unk> that the other Stepinch’s interventions at the Uprising were unsuccessful, such as his interventions for Dr. Ladislav Bodnar, who in 1919 passed into Catholicity, and the four-headed family of Benard Wiener, then Ivan Hochsinger, Vlatk Rosenberg’s cousin and his wife HSS-oncle Juraj Šutej, who were the Uprising all killed in Jasenovec.

Stepinac writes Papi about the conversation with Ant Pavelić, during which he learned that “German authorities are planning to extinguish from the territory of the districts of Maribor and Ljubljana two hundred thousand Slovenians, and<unk> all, and to settle them in Macedonia.”

Pavelić, during the transmission of this information, asked Stepinca what he thought about the idea that these Slovens instead of Macedonia settled in the NDH, and that a corresponding number of Serbs from the NDH were displaced into Macedonia - to which Stepinac, as he reports to the Pope, replied that for "unhappy Slovens" there would be better displacement into the Catholic territory than in Macedonia.

ANALIZA PISAMA KARDINALA STEPINCA (2)
Krišto: Rečenice kojima je Stepinac zaključio pismo Papi sadrže cijelu povijest njegovog odnosa prema ustašama
"Stepinac nije svet zato što je pisao dobra pisma, nego zato što je činio dobra djela i trpio za Crkvu!" piše dr. Jure Krišto u svojoj analizi Stepinčevih pisama.
Nedavna izjava novog patrijarha Srpske pravoslavne Crkve Porfirija Perića o navodno “duboko problematičnim mjestima” u Stepinčevim pismima papi Piju XII., izazvala je veliku polemiku u javnosti. Ubrzo je reagirao postulator kauze za kanonizaciju bl. Alojzija Stepinca mons. Juraj Batelja dok je povjesničar Hrvoje Klasić objavio negativan osvrt na pisma. Potaknut Klasićevim tekstom dr. Jure Krišto za naš je portal napisao odgovor u kojem analizira zašto “sporna” pisma nisu problematična. Tekst objavljujemo u dva dijela. U ovom članku Krišto analizira drugo pismo blaženog kardinala, dok analizu prvog pisma možete pročitati OVDJE.
Pismo: Datirano 14. lipnja 1941., po prilici mjesec dana nakon prvoga. Pisano je nakon Stepinčeva povratka iz Rima (u Rim je putovao 3. lipnja). Taj je dan papa Pio XII. odlučio poslati svoga predstavnika u NDH, o čemu je razgovarao sa Stepincem dok je bio u Rimu.
Još o hrvatskoj državi
a) Optužba: Stepinac se zalagao za priznanje NDH!
Posve je očekivano da patrijarh Porfirije i to smatra stajalištem i ponašanjem koje optužuje Stepinca i zbog kojega zavrjeđuje kaznu (koju je, uostalom, i dobio). Očekivano je, jer je to od uspostave NDH do danas, službeno stajalište Crkve kojoj je on sada na čelu. Ono što nije normalno, pak, jest da i povjesničar Klasić zastupa isto stajalište, iako ne zbog stajališta Pravoslavne Crkve, nego zbog Komunističke partije Jugoslavije koja je zbog toga osudila Stepinca na 16 godina zatvora i pet godina gubitka ljudskih prava i građanskih sloboda.
b) Kontekst i obrazloženje:
Za Stepinca je, kao i za većinu hrvatskog naroda tada, NDH bila hrvatska država i smatrao je poželjnim, štoviše normalnim, da bude priznata i od Svete Stolice. U pismu koje je pisao Papi nakon povratka iz Rima i razgovora s poglavnikom Pavelićem jasno je obrazložio smisao i nužnost te države, služeći se i Pavelićevim mislima i argumentima.
Po povratku u Zagreb, Stepinac je posjetio Pavelića i obavijestio ga o razlozima zašto Sveta Stolica ne može priznati NDH, a najvažnije je to što bi se priznanje „moglo protumačiti kao prianjanje [Svete Stolice] uza Sile osovine“, ali i zato što se Vatikan drži načela nepriznavanja novih državnih tvorevina u jeku rata kojima granice nisu potvrđene međunarodnim ugovorom.
Očekivano, Pavelić nije bio oduševljen obrazloženjem, jer je to značilo da to priznanje neće ni doći. Stepinac je ipak imao prihvatljivu vijest za Pavelića, a to je mogućnost da Papa pošalje „apostolskoga vizitatora, koji bi ponovno uspostavio kontakt s katolicima slobodne Hrvatske, kontakt koji se prekinuo s posljednjim događajima“.
Klasiću je sve to nekako zanimljivo, ali ne previše. Posebno ga ne zanima Pavelićevo pravaško obrazlaganje o statusu hrvatske države kroz povijest, o čemu Stepinac detaljno obavještava Svetog Oca.
Stepinac opisuje i narav velikosrpstva onako kako ga je osjetio i osjećao, što se s današnjega gledišta može činiti donekle pretjeranim ili, kako se patrijarh Porfirije izrazio, „problematičnim“, što ne znači da Stepinčev opis nije povijesno i činjenično odgovarajući.
2. Jugoslavija i hrvatska država
Pozivajući se na Pavelićeve misli, Stepinac prenosi Papi iskustvo i položaj hrvatskog naroda u Kraljevini Jugoslaviji, o čemu je Pavelić imao neposredne osobne doživljaje: „Jugoslavija je pogazila sve sporazume s Hrvatima počevši od Krfske deklaracije i zatim od Ženevske konvencije sve do svečanih jamstava regenta Aleksandra, poslanih 16. prosinca 1918. skupini Hrvata okupljenih na vijećanju u Zagrebu. Dok su se Srbi obvezali prema Hrvatima, ovi se nisu vezali nikakvom obvezom prema Srbima, ali su trpjeli njihovo nasilje. – Može se dodati da je dinastija Karađorđevića došla na prijestolje Srbije putem užasna masakra kralja i kraljice 1903. godine.“
Sve to na jednoj strani i na drugoj doprinos Hrvata u čuvanju katolicizma uzvraćen nepriznavanjem Svete Stolice, jest nešto što muči „dušu poglavnika“. Na stranu Klasićev blagi sarkazam o tome da Stepinac „pomalo lirski nastoji omekšati papu“, ali je Stepinac bio vrlo ozbiljan. Svetu je Stolicu, osobito Državno tajništvo, zanimalo što hrvatski biskupi misle o situaciji u ratom zahvaćenoj Hrvatskoj, napose ih je zanimalo mišljenje predsjednika Biskupske konferencije A. Stepinca, i Stepinac o tome piše jednostavno i izravno.
a) Sukobljene strane u Hrvatskoj
Sad kad su Hrvati stekli neovisnost, ide dalje Pavelićeva misao u dopisu: „Hrvati su čvrsto odlučni braniti stečenu nezavisnost sve do posljednje kapi krvi, uvjereni da im ne preostaje drugo, osim da ono što je stvoreno 10. travnja 1941. propadne i dođe do obnove Jugoslavije, koja ih je žrtvovala u časti, u dobrima, u vjeri kroz duge 22 godine.“
Tko su sukobljene strane u toj borbi? Klasić se izgleda oneraspoloži kad Stepinac tumači Papi „da se ovdje vodi očajna borba na život ili smrt između šizme koja je predstavljena u srpstvu i katoličanstva predstavljenog u Hrvatima”. Nije se teško složiti s time da taj izričaj nije jezik današnjeg ekumenizma (o tome malo kasnije), ali bi mnogi vjerojatno tvrdili da je iskreniji. U svakom slučaju, to je izraz Stepinčeve brige za sudbinu katoličanstva na ovome dijelu Europe i sudbinu Hrvata u kojima je katoličanstvo utjelovljeno već 13 stoljeća, a i njegova neposredna iskustva da srpsko pravoslavlje nastoji pomaknuti granice svoje domene još više na Zapad.
Tko čini tu šizmu? To su četnici, koji se predstavljaju kao kraljevska vojska, a među njima ima i pravoslavnih svećenika, i to kao zapovjednika oružanih četa. To su također „pobunjenici“, kako se često u crkvenim dokumentima u ranome razdoblju sukoba označavaju partizani. I oni su u najvećem broju pravoslavni Srbi, koje je čovjek Kominterne Josip Broz upotrebljavao za ciljeve svjetske proleterske revolucije kakvu su u Rusiji proveli boljševici. I jedni i drugi bore se protiv hrvatske države i žele je uništiti te obnoviti Jugoslaviju; jedni kao kraljevinu, drugi kao dio socijalističke domene.
Donosim nastavak pisma o borbi između šizme i katoličanstva, što Klasić nije naveo: „Posljednjih godina šizma je postala tako agresivna, čak drska, da bi – da nije prikraćen život Jugoslaviji – pojačavajući među katoličkim Hrvatima škodljive postupke državnoga nasilja: korupcije, mješovitih ženidaba, pomoći i prednosti za odmetnike od vjere itd., nastalo vrlo pogibeljno stanje i za hrvatski narod i za njegovu religiju. Dovoljno je podsjetiti da su tim metodama uspjeli tijekom 22 godine odvojiti od katoličke vjere tisuće i tisuće duša.“
Stepinac piše Papi samo ono što je osobno iznosio pred državne vlasti putem posebnih memoranduma i u osobnim razgovorima otkad je postao nadbiskup Zagrebačke nadbiskupije, a s čime je bio upoznat i kroz slične aktivnosti nadbiskupa Bauera, kojemu je bio koadjutor. O državnome nasilju, nasilnim prevođenjima katolika u pravoslavlje, državnim potporama starokatolika, neproporcionalnim financijskim dotacijama Pravoslavnoj i Katoličkoj Crkvi, o zatvaranju i ukidanju katoličkih zavoda i o drugim nepravdama koje su Hrvati trpjeli od 1918. do tada pisali su i katolički intelektualci, a i strani diplomati su izvješćivali svoje vlade. Nije se Stepinac sjetio toga kad su ustaše preuzele vlast u Zagrebu, nego je to dio njegova osobnog iskustva i o tome upoznaje Papu iskreno, nimalo „lirski“ i bez diplomatskih formalnosti.
Klasić kaže kako je „zanimljivo“ Stepinčevo viđenje opredjeljivanja pripadnika HSS-a. Ne samo da je zanimljivo, nego je i informativno. Hrvatski su historiografi – onaj dio koji nije slušao što dirigira KPJ – potvrdili Stepinčevo viđenje opredjeljivanja u do tada najjačoj političkoj stranci. Podsjećam usput da su se slična opredjeljivanja događala i u redovima Hrvatskoga katoličkog pokreta, iako korifeji srbijanske historiografije vide danas samo one koji su se pridružili ustašama – a onda njih i ustaše proglašavaju klerikalcima, klero-fašistima, na čelu s ultra-klero-fašistom Stepincem; djela su Partije, očito, neuništiva!
Razumljivo je da u samom početku Stepinčeva politička i psihološka prosudba o Paveliću kao „dobru katoliku“ ne može biti potpuna, jer će je i on sam tijekom vremena modificirati, niti ta prosudba može biti potpuna o Hrvatskoj kao „katoličkoj državi“, pogotovo zato što su mu već tada i poglavnik i njegovi ministri govorili neistinu s obzirom na muslimane: Ademaga Mešić od početka NDH Pavelićev je doglavnik, a Osmanbeg Kulenović imenovan je već 16. travnja dopredsjednikom Vlade.
b) Još o iseljavanjima i prevjeravanjima
Ono što je Nadbiskup načuo, bilo je istina – „njemačke vlasti planiraju protjerati s područja dijeceza Maribora i Ljubljane 200.000 Slovenaca, a možda i sve, i naseliti ih u Makedoniji“.
Već na temelju toga da se zaključiti – a iz arhivskih materijala znamo pouzdano – nekoliko stvari. Prvo, „njemačke su vlasti“ o svemu odlučivale, koga će iseliti i kamo i koga doseliti. Drugo, Pavelićevo je pitanje za Stepinčevo mišljenje samo oblikovanje privida da ga se nešto pita – Nijemci su odlučili da će Slovenci biti preseljeni ne u Makedoniju, nego u Srbiju i da će isti broj pravoslavnih Srba iz NDH biti prebačen u Srbiju. Samo će vanjske okolnosti prisiliti Nijemce na obustavu procesa preseljenja Srba. Treće, Stepinčev odgovor Paveliću u smislu da bi „za nesretne Slovence“ bilo bolje preseljenje u katolička područja nego u Makedoniju posve je ljudski, razuman i kršćanski. Klasićeva primjedba: „Zanimljiv pogled na ljudska i vjernička prava Srba, za koja se, kako kaže monsinjor Batelja, uvijek zalagao zagrebački nadbiskup“ površna je i zlonamjerna. I sve to, kako suosjećajno piše Stepinac, na račun „nesretnih Slovenaca“.
Zbog takva odnosa prema izvorima potrebno je citirati ostatak pisma u kojem Stepinac govori o tome što je učinio za slovenske svećenike:
„Više od 100 slovenskih svećenika prognano je s područja Mariborske i Ljubljanske dijeceze i preseljeni su u Hrvatsku, sve sam ih bratski primio, kako ne bi umrli od gladi i drugih nevolja. Ratni me ministar obavješćuje da Nijemci kane protjerati i prebaciti u Srbiju ostalih 300 svećenika iz istih biskupija, koji su do sada bili zatvoreni ili u kućnom pritvoru u spomenutim dijecezama. U međuvremenu naš je ratni ministar, kao dobar katolik, predložio da spomenuti svećenici budu prevezeni u Hrvatsku, a za uzvrat da s hrvatskoga područja bude prevezeno 300 Srba. Njemačke su vlasti već odobrile ovaj protuprijedlog. Stoga sljedećega tjedna, kako mi javljaju iz Ratnoga ministarstva, počinje ovo preseljenje katoličkoga klera, bolno preseljenje za Crkvu u Sloveniji, ali ipak sreća u nesreći, jer ipak mogu spasiti život. U Makedoniji u zatočeništvu sigurno bi nestali. Ionako ne bi imali mogućnosti slaviti svetu misu.
Zamolio sam ratnoga ministra da redovnici budu odmah primljeni u samostane koji su odgovarajućega Reda u Hrvatskoj. A da svjetovni svećenici, koji budu preseljeni u Hrvatsku pod uvjetom privremene internacije budu smješteni u pristojna mjesta, sve dok stvar ne bude predana zaboravu. Dakle, koliko bude moguće, ondje ćemo se zauzeti za pastirsko djelovanje.“
Opet je jasno da Stepinac ne može utjecati na politička zbivanja, nego pokušava pomoći najviše i najbolje što se može u nastaloj situaciji, „ponajpače domaćima u vjeri“ (Gal 6,10).
c) Opet o vjerskim prijelazima
Klasić je završio svoje komentare dvaju Stepinčevih pisama Papi navodom jednog dijela iz drugoga pisma kako bi pokazao da je odnos Alojzija Stepinca prema građanima srpske nacionalnosti i pravoslavne vjeroispovijesti bio problematičan. Evo toga dijela pisma: „Velik je priljev srpskih raskolnika za ulazak u Katoličku Crkvu. To sigurno čine pod dojmom snažnog katoličkog naglaska nove Vlade. Ali ne može se poreći da je tu i sva bijeda raskolničke crkve. Duboko moralno propadanje njihova svećenstva snosi krivicu za nesreće stanovništva. U ovom metežu [buffera] koji ih je zahvatio nisu pružili nikakvu pomoć vjernicima.
Vjerujem, kada bi poglavnik Pavelić bio 20 godina na čelu vlade, šizmatici bi posve nestali u Hrvatskoj.“
Klasić svoju prosudbu temelji na rečenici koju sam istaknuo podebljanim slovima. Znam da će izići s argumentom da nisam dobro preveo tekst (u talijanskom stoji „liquidati“). No, valja držati na umu da i riječi u „živim jezicima“ tijekom vremena mijenjaju značenje i komunikacijsku snagu. Klasić je zacijelo vidio da je i srpski prevoditelj upotrijebio riječ „сбрисани“ (zbrisani), a ja „nestali“. Hrvatska enciklopedija objašnjava da se riječ „likvidacija“ (lat. liquidatio) upotrebljava ponajprije u pravu i ekonomiji za označavanje postupka za prestanak pravne osobe; u financijama likvidacija računa znači izravnavanje dugovanja i potraživanja; u osiguranju, likvidacija štete u smislu isplate osigurnine. Tek na kraju, u prenesenom značenju, znači „uništenje neprijatelja; smaknuće, pogubljenje“.
Čini mi se da dobar dio nejasnoća u ovome dijelu Stepinčeva teksta proizlazi iz neobično složenih rečenica. Naime, prepoznatljiv je sljedeći red misli: razlog povećana interesa za primitak u Katoličku Crkvu jest to što je vlast katolička. Vjerojatno se želi reći da nekatolici osjećaju želju, možda i potrebu da budu dio te zajednice kad je i vlast katolička. No, Nadbiskup navodi i drugi razlog, a taj je loše stanje Pravoslavne Crkve, koje vidi u moralnome propadanju njezina svećenstva. Takve svoje dojmove o stanju u Srpskoj pravoslavnoj Crkvi pribilježio je na više mjesta u svojoj Kronici (Dnevniku) prije nego je postao nadbiskup ordinarij i poslije. No, onda slijedi argument da je to moralno propadanje pravoslavnog svećenstva povezano s nastalim nedaćama pravoslavnog stanovništva iz čega se ne vidi objašnjenje. Još je iznenadniji skok na zaključak tog odjeljka da bi šizmatici potpuno nestali u Hrvatskoj kad bi Pavelić ostao na vlasti 20 godina (prijevod sam objasnio gore). Moj je dojam da je Stepinac htio reći puno stvari u malo riječi, a to ne ide uvijek u korist jasnoće misli.
To je bilo tumačenje teksta sa stilske i jezične strane. Valja, međutim, držati na umu da je Stepinac bio glava lokalne Crkve koji je poznavao povijest Crkve i dogmatska objašnjenja statusa Katoličke Crkve i drugih kršćanskih Crkava (tada se to pisalo malim početnim slovom). U tadašnjem sustavu mišljenja, katolička je vjera jedina prava i potpuna vjera, jer sadržava doktrinarnu, liturgijsku i upravnu puninu, dok vjernici drugih Crkava imaju to samo djelomično i ako žele puninu spasenja, pridružit će se punini Katoličke Crkve. Na tragu takvih teoloških nazora Stepincu se možda nije moglo činiti neobičnim što se u NDH 1941. naglo povećao broj zahtjeva pravoslavaca za primanje u Katoličku Crkvu, iako su materijalni interesi igrali važnu ulogu. Svakako bi mu bilo problematično, pak, ako se u tim slučajevima ne bi poštivala pravila kanonskoga prava o slobodnom zahtjevu za prijelaz u katolicizam.
Od Drugoga vatikanskog koncila, takvo je stajalište zamijenjeno metodom ekumenskoga dijaloga.
Iako je danas inzistiranje na dijalogu znak političke korektnosti, ne bi bilo korektno ni razumno iz okvira te korektnosti prosuđivati događaje 1941. godine. Kada nadbiskup Stepinac 1934. nakon posjeta beogradskih župnika piše u svome Dnevniku: „Da je veća sloboda i dovoljno radnika, Srbija bi bila za 20 godina katolička“, on to piše iz pouzdanja u kvalitetu katoličkih radnika koji, više primjerom nego riječju, dovode to golemo stado istini katolicizma. Netko mu se može čuditi kako je vrlo optimističan i da je velika njegova vjera u Srbiju i Srbe, ali istim stilom 1941. iznosi svoje mišljenje Papi o Srbima u Hrvatskoj: „Vjerujem, kada bi poglavnik Pavelić bio 20 godina na čelu vlade, šizmatici bi posve nestali u Hrvatskoj.” Njegovo takvo „vjerovanje“ ili mišljenje opet počiva na broju i predanosti propovjednika i svjedoka katoličkog nauka i života. I da je prevodio tu rečenicu o „katoličkoj Srbiji“, vjerojatno bi i tu bio upotrijebio riječ da bi šizmatici bili „liquidati“. Neodgovorno je tumačiti tu Stepinčevu rečenicu zalaganjem za „etničko čišćenje“, pogotovo ako bi dolazilo od profesionalnih povjesničara, koji moraju imati u vidu povijesne okolnosti. Osim toga, Stepinac je živio i djelovao u vremenu u kojem su državno-politički pojmovi poput „državne religije“ bili razumljiv dio političkog horizonta. Načelo jedne vjere, jednog zakona, jednog kralja bilo je primijenjeno u Kraljevini Jugoslaviji: jedan narod, a tri plemena! Jedna vjera – pravoslavna, koja je državna religija i ima pravo širenja na sve strane i uporabom prozelitskih mjera kupovanjem služba ili ženidbama! Pobuna protiv konkordata sa Svetom Stolicom izvirala je iz emocionalna naboja protiv pokušaja da se to pravilo remeti.
Na Stepinca je morala i u tom smislu djelovati činjenica proglašenja hrvatske države i dolaska hrvatskog vladara, koji se, k tomu, deklarira katolikom. Zato mu je vjerovao i preporučio ga Svetoj Stolici! Nadbiskup je nedvojbeno htio ukazati Papi na mnoge razloge zašto bi Sveta Stolica trebala priznati hrvatsku državu. Neke je uspio objasniti dobro, druge možda manje dobro. Tu mi pada na pamet misao kolege da Stepinac nije svet zato što je pisao dobra pisma, nego zato što je činio dobra djela i trpio za Crkvu!
d) Političko čitanje procesije
Zato ću završiti ove komentare na drugo Stepinčevo pismo Papi onim u čemu je Stepinac bio bolji, tj. prepoznavanjem simboličkih značenja u pojavama. Završio je pismo izvješćem o Tijelovskoj procesiji: „Godišnja euharistijska procesija Tijelova, možda je prvi put u povijesti našega grada, bila bez službena sudioništva državnih predstavnika. Aktivno je i pasivno sudjelovao nebrojen narod. Svi su očekivali vidjeti Poglavnika, ali Poglavnika nije tu bilo. Nisu bili ni drugi državni predstavnici. Hrvatsku državu nije priznala Sveta Stolica, govorili su, i stoga Vlada ne može službeno sudjelovati.“
Cijela povijest odnosa ustaša i Stepinca sadržana je u tih nekoliko rečenica. Uvijek se znalo kakvi su politički odnosi po prisutnosti ili odsutnosti i po mjestu koje uglednici zauzimaju u procesiji. I Papa je savršeno razumio taj liturgijski rječnik. Stepinac nije više trošio riječi, nego je pokazivao simboličko značenje događaja: Pavelićeva je odsutnost iz procesije pokušaj ucjene Pape i Nadbiskupa s obzirom na priznanje države. Stepinac je samo mogao misliti da Pavelić ipak nije ni „dobar katolik“ niti može stvoriti „katoličku državu“. Od tada pa do trenutka kad je nestao i iz države, Stepinac je s poglavnikom održavao formalne odnose jer mu je stalo do države, a ne do režima.

Question: who asked stepinac what he thought about the idea that slovens would be

Stepinac writes Papi about the conversation with Ant Pavelić, during which he learned that “German authorities are planning to extinguish from the territory of the districts of Maribor and Ljubljana two hundred thousand Slovenians, and<unk> all, and to settle them in Macedonia.”

Pavelić, during the transmission of this information, asked Stepinca what he thought about the idea that these Slovens instead of Macedonia settled in the NDH, and that a corresponding number of Serbs from the NDH were displaced into Macedonia - to which Stepinac, as he reports to the Pope, replied that for "unhappy Slovens" there would be better displacement into the Catholic territory than in Macedonia.

who asked stepinac what Alojzije Stepinac thought about the idea that slovens would be

Question: where did the slovens go after the nh

Question: who is alojzije stepinac speaking to about german plans to

who is alojzije stepinac speaking to about german plans to

Question: who did stepinac think would be better displaced into macedonia

who did stepinac think would be better displaced into macedonia

Question: who did stepinac report to about the possibility of slovens being displaced into

who did stepinac report to about the possibility of slovens being displaced into

Question: who said there would be better displacement of slovens into macedonia

who said there would be better displacement of slovens into macedonia

Question: where did serbs from the nh move to

Question: who is planning to expel two hundred thousand slovenians from the territory of marib

who is planning to expel two hundred thousand slovenians from the territory of marib

Stepinac writes Papi about the conversation with Ant Pavelić , during which he learned that “ German authorities are planning to extinguish from the territory of the districts of Maribor and Ljubljana two hundred thousand Slovenians , and < unk > all , and to settle them in Macedonia . ”

Pavelić , during the transmission of this information , asked Stepinca what he thought about the idea that these Slovens instead of Macedonia settled in the NDH , and that a corresponding number of Serbs from the NDH were displaced into Macedonia - to which Stepinac , as he reports to the Pope , replied that for " unhappy Slovens " there would be better displacement into the Catholic territory than in Macedonia .

Stepinac piše Papi o razgovoru s Antom Pavelićem, tokom kojeg je saznao da »njemačke vlasti planiraju protjerati s područja dijeceza Maribora i Ljubljane dvjesto tisuća Slovenaca, a možda i sve, i naseliti ih u Makedoniji«. Pavelić je kod prenošenja te informacije pitao Stepinca što misli o ideji da se ti Slovenci umjesto u Makedoniju nasele u NDH, a da se u Makedoniju protjera odgovarajući broj Srba iz NDH - na što mu je Stepinac, kako on izvještava Papu, odgovorio da bi za »nesretne Slovence« bilo bolje preseljenje u katolička područja nego u Makedoniju.

Stepinac piše Papi o razgovoru s Antom Pavelićem, tokom kojeg je saznao da »njemačke vlasti planiraju protjerati s područja dijeceza Maribora i Ljubljane dvjesto tisuća Slovenaca, a možda i sve, i naseliti ih u Makedoniji«.

Pavelić je kod prenošenja te informacije pitao Stepinca što misli o ideji da se ti Slovenci umjesto u Makedoniju nasele u NDH, a da se u Makedoniju protjera odgovarajući broj Srba iz NDH - na što mu je Stepinac, kako on izvještava Papu, odgovorio da bi za »nesretne Slovence« bilo bolje preseljenje u katolička područja nego u Makedoniju.

Stepinac writes Papi about the conversation with Ant Pavelić, during which he learned that “German authorities are planning to extinguish from the territory of the districts of Maribor and Ljubljana two hundred thousand Slovenians, and<unk> all, and to settle them in Macedonia.” Pavelić, during the transmission of this information, asked Stepinca what he thought about the idea that these Slovens instead of Macedonia settled in the NDH, and that a corresponding number of Serbs from the NDH were displaced into Macedonia - to which Stepinac, as he reports to the Pope, replied that for "unhappy Slovens" there would be better displacement into the Catholic territory than in Macedonia.

Stepinac writes Papi about the conversation with Ant Pavelić, during which he learned that “German authorities are planning to extinguish from the territory of the districts of Maribor and Ljubljana two hundred thousand Slovenians, and<unk> all, and to settle them in Macedonia.”

Pavelić, during the transmission of this information, asked Stepinca what he thought about the idea that these Slovens instead of Macedonia settled in the NDH, and that a corresponding number of Serbs from the NDH were displaced into Macedonia - to which Stepinac, as he reports to the Pope, replied that for "unhappy Slovens" there would be better displacement into the Catholic territory than in Macedonia.

Unlike occupation for Slovak Catholic priests, Tomasevich says that Stepinac has never issued a word of protest against the mass murder and persecution of Orthodox priests by the NDH authorities.

Question: who has murdered orthodox priests in slovakia

Unlike occupation for Slovak Catholic priests, Tomasevich says that Stepinac has never issued a word of protest against the mass murder and persecution of Orthodox priests by the NDH authorities.

who has murdered orthodox priests in slovakia

Question: stepinac has never issued a word of protest against the mass murder of whom

stepinac has never issued a word of protest against the mass murder of whom

Question: who said stepinac never issued a word of protest against the mass murder and persecution

who said stepinac never issued a word of protest against the mass murder and persecution

Question: who did stepinac act as an occupation for

who did stepinac act as an occupation for

Question: who has never issued a word of protest against mass murder and persecution of orthodox priests

who has never issued a word of protest against mass murder and persecution of orthodox priests

Question: stepinac is the head of which religious organisation

stepinac is the head of which religious organisation

Question: who did stepinac not protest against

Question: what has stepinac never issued a protest against

mass murder and persecution of Orthodox priests

masovnog ubijanja i protjerivanja pravoslavnih svećenika od

mass murder and persecution of Orthodox priests

what has stepinac never issued a protest against

Unlike occupation for Slovak Catholic priests , Tomasevich says that Stepinac has never issued a word of protest against the mass murder and persecution of Orthodox priests by the NDH authorities .

Za razliku od zauzimanja za slovenske katoličke svećenike, Tomasevich navodi kako Stepinac nikada nije izustio nijednu riječ prosvjeda protiv masovnog ubijanja i protjerivanja pravoslavnih svećenika od strane vlasti NDH.

Za razliku od zauzimanja za slovenske katoličke svećenike, Tomasevich navodi kako Stepinac nikada nije izustio nijednu riječ prosvjeda protiv masovnog ubijanja i protjerivanja pravoslavnih svećenika od strane vlasti NDH.

Unlike occupation for Slovak Catholic priests, Tomasevich says that Stepinac has never issued a word of protest against the mass murder and persecution of Orthodox priests by the NDH authorities.

Unlike occupation for Slovak Catholic priests, Tomasevich says that Stepinac has never issued a word of protest against the mass murder and persecution of Orthodox priests by the NDH authorities.

However, Tomasevich indicates that in the Pope's letter of 3 December 1941 he wrote that for conversions from Orthodoxy to Catholicism "the best perspectives were shown", and that religious transitions to Catholicism were in principle not opposed if the canonic conditions were fulfilled for them (voluntary transition) - although it can be revealed from the letter that he is aware that there were cases on the ground until then when these conditions were not fulfilled.

Question: what type of conversion did stepinac believe would be opposed if the canonic conditions

However, Tomasevich indicates that in the Pope's letter of 3 December 1941 he wrote that for conversions from Orthodoxy to Catholicism "the best perspectives were shown", and that religious transitions to Catholicism were in principle not opposed if the canonic conditions were fulfilled for them (voluntary transition) - although it can be revealed from the letter that he is aware that there were cases on the ground until then when these conditions were not fulfilled.

what type of conversion did stepinac believe would be opposed if the canonic conditions

Question: who stated that orthodoxy was not opposed to conversion to catholicism

who stated that orthodoxy was not opposed to conversion to catholicism

Question: when did stepinac write the pope

Question: how did stepinac feel about conversion to catholicism

how did stepinac feel about conversion to catholicism

Question: where did stepinac write that the best perspectives were shown for conversion to catholic

where did stepinac write that the best perspectives were shown for conversion to catholic

Question: what are the canonic conditions for conversion to catholicism

what are the canonic conditions for conversion to catholicism

Question: where did stepinac state that orthodoxy was not opposed to conversion to catholic

where did stepinac state that orthodoxy was not opposed to conversion to catholic

Question: when did stepinac convert to catholicism

when did stepinac convert to catholicism

However , Tomasevich indicates that in the Pope 's letter of 3 December 1941 he wrote that for conversions from Orthodoxy to Catholicism " the best perspectives were shown " , and that religious transitions to Catholicism were in principle not opposed if the canonic conditions were fulfilled for them ( voluntary transition ) - although it can be revealed from the letter that he is aware that there were cases on the ground until then when these conditions were not fulfilled .

Tomasevich ipak ukazuje da je u pismu Papi od 3. prosinca 1941. godine pisao da su se za konverzije s pravoslavlja na katoličanstvo »pokazivale najbolje perspektive«, te se vjerskim prijelazima na katoličanstvo u principu nije protivio ako su za njih bili ispunjeni kanonski uvjeti (dobrovoljni prijelaz) - iako se iz pisma može razaznati da je svjestan da je na terenu do tada bilo slučajeva kada ti uvjeti nisu bili ispunjeni.

Tomasevich ipak ukazuje da je u pismu Papi od 3. prosinca 1941. godine pisao da su se za konverzije s pravoslavlja na katoličanstvo »pokazivale najbolje perspektive«, te se vjerskim prijelazima na katoličanstvo u principu nije protivio ako su za njih bili ispunjeni kanonski uvjeti (dobrovoljni prijelaz) - iako se iz pisma može razaznati da je svjestan da je na terenu do tada bilo slučajeva kada ti uvjeti nisu bili ispunjeni.

However, Tomasevich indicates that in the Pope's letter of 3 December 1941 he wrote that for conversions from Orthodoxy to Catholicism "the best perspectives were shown", and that religious transitions to Catholicism were in principle not opposed if the canonic conditions were fulfilled for them (voluntary transition) - although it can be revealed from the letter that he is aware that there were cases on the ground until then when these conditions were not fulfilled.

However, Tomasevich indicates that in the Pope's letter of 3 December 1941 he wrote that for conversions from Orthodoxy to Catholicism "the best perspectives were shown", and that religious transitions to Catholicism were in principle not opposed if the canonic conditions were fulfilled for them (voluntary transition) - although it can be revealed from the letter that he is aware that there were cases on the ground until then when these conditions were not fulfilled.

The worshippers in the beginning did not comply with the rules for religious transitions that the Church had established.

Thus, the monastery bishop Alojzia Mišić wrote to Stepinca in August 1941 that the murderers and crucified Serbs would stand up, “so long as the newborns are still in the church at the St. Mise, they catch them, old-your, male-woman, gone who slave... in the masses to eternity.”

Izvorni znanstveni članak
MOSTARSKI BISKUP ALOJZIJE MIŠIĆ (1912.-1942.) ZA VRIJEME DRUGOGA SVJETSKOG RATA (II.) Prilog proučavanju međucrkvenih i međunacionalnih odnosa*
Tomo Vukušić
; Vrhbosanska katolička teologija u Sarajevu
Puni tekst: hrvatski pdf 144 Kb
str. 326-341
preuzimanja: 3.193
APA 6th Edition
Vukušić, T. (2006). MOSTARSKI BISKUP ALOJZIJE MIŠIĆ (1912.-1942.) ZA VRIJEME DRUGOGA SVJETSKOG RATA (II.) Prilog proučavanju međucrkvenih i međunacionalnih odnosa*. Crkva u svijetu, 41 (3), 326-341. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/23568
MLA 8th Edition
Vukušić, Tomo. "MOSTARSKI BISKUP ALOJZIJE MIŠIĆ (1912.-1942.) ZA VRIJEME DRUGOGA SVJETSKOG RATA (II.) Prilog proučavanju međucrkvenih i međunacionalnih odnosa*." Crkva u svijetu, vol. 41, br. 3, 2006, str. 326-341. https://hrcak.srce.hr/23568. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Vukušić, Tomo. "MOSTARSKI BISKUP ALOJZIJE MIŠIĆ (1912.-1942.) ZA VRIJEME DRUGOGA SVJETSKOG RATA (II.) Prilog proučavanju međucrkvenih i međunacionalnih odnosa*." Crkva u svijetu 41, br. 3 (2006): 326-341. https://hrcak.srce.hr/23568
Harvard
Vukušić, T. (2006). 'MOSTARSKI BISKUP ALOJZIJE MIŠIĆ (1912.-1942.) ZA VRIJEME DRUGOGA SVJETSKOG RATA (II.) Prilog proučavanju međucrkvenih i međunacionalnih odnosa*', Crkva u svijetu, 41(3), str. 326-341. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/23568 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Vukušić T. MOSTARSKI BISKUP ALOJZIJE MIŠIĆ (1912.-1942.) ZA VRIJEME DRUGOGA SVJETSKOG RATA (II.) Prilog proučavanju međucrkvenih i međunacionalnih odnosa*. Crkva u svijetu [Internet]. 2006 [pristupljeno 11.10.2022.];41(3):326-341. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/23568
IEEE
T. Vukušić, "MOSTARSKI BISKUP ALOJZIJE MIŠIĆ (1912.-1942.) ZA VRIJEME DRUGOGA SVJETSKOG RATA (II.) Prilog proučavanju međucrkvenih i međunacionalnih odnosa*", Crkva u svijetu, vol.41, br. 3, str. 326-341, 2006. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/23568. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ovaj rad bavi se ulogom mostarskoga biskupa Mišića u prvim
dvjema godinama Drugoga svjetskog rata, a sastoji se od dva
dijela. U prvome su ukratko predstavljene konfesionalne prilike u
BiH i posebice stanje Katoličke crkve u Hercegovini neposredno prije
tog rata. Drugi je dio posvećen samom biskupu Mišiću i njegovu
djelovanju, tako da je najprije opisan početak rata u njegovoj
biskupiji, čije su prve žrtve bili upravo Hrvati. Prikazano je također
Mišićevo pozdravljanje nastank a hr vatske dr žave. No, iako je,
općenito govoreći, u pravoslavce imao vrlo malo povjerenja, a u
muslimane nimalo, u početku se nadao da su prelasci na katoličku
vjeru bili dragovoljni. U tu svrhu objavio je i posebnu okružnicu
o prijelazima. Od sve ćenik a je tražio razborito postupanje u
rat n im p r i l i k ama i p oma g a n j e s i roma š n ima , p ro s v j e d ova o j e,
osobno i preko svojih predstavnika, protiv progona nedužnoga
pravoslavnoga i katoličkoga stanovništva te je u tu svrhu nekoliko
puta pisao državnim vlastima i Biskupskoj konferenciji u Zagrebu
te zapovjedništvu talijanske vojske u Mostaru.
Ključne riječi
Hrčak ID:
23568
URI
https://hrcak.srce.hr/23568
Posjeta: 5.059 *

Question: when did stepinca write to the monastery bishop

The worshippers in the beginning did not comply with the rules for religious transitions that the Church had established.

Thus, the monastery bishop Alojzia Mišić wrote to Stepinca in August 1941 that the murderers and crucified Serbs would stand up, “so long as the newborns are still in the church at the St. Mise, they catch them, old-your, male-woman, gone who slave... in the masses to eternity.”

when did stepinca write to the monastery bishop

Question: who was the monastery bishop

Question: who said the murderers and crucified serbs would stand up

who said the murderers and crucified serbs would stand up

Question: what did the worshippers in the beginning not follow the rules for

what did the worshippers in the beginning not follow the rules for

Question: who did stepinca crucify in 1941

Question: who wrote to stepinca in 1941 saying that murderers and crucified serbs would

who wrote to stepinca in 1941 saying that murderers and crucified serbs would

Question: what did the worshippers in the beginning not comply with

what did the worshippers in the beginning not comply with

The worshippers in the beginning did not comply with the rules for religious transitions that the Church had established .

Thus , the monastery bishop Alojzia Mišić wrote to Stepinca in August 1941 that the murderers and crucified Serbs would stand up , “ so long as the newborns are still in the church at the St. Mise , they catch them , old - your , male - woman , gone who slave ... in the masses to eternity . ”

Ustaše se u početku nisu pridržavali pravila za vjerske prijelaze koje je odredila Crkva. Tako je mostarski biskup Alojzije Mišić pisao Stepincu u kolovozu 1941. godine da ustaše ubijaju i prekrštene Srbe, »dok su novoobraćenici još u crkvi kod sv. mise, hvataju ih, staro-mlado, muško-žensko, gone ko roblje… u masama u vječnost.«

Ustaše se u početku nisu pridržavali pravila za vjerske prijelaze koje je odredila Crkva.

Tako je mostarski biskup Alojzije Mišić pisao Stepincu u kolovozu 1941. godine da ustaše ubijaju i prekrštene Srbe, »dok su novoobraćenici još u crkvi kod sv. mise, hvataju ih, staro-mlado, muško-žensko, gone ko roblje… u masama u vječnost.«

The worshippers in the beginning did not comply with the rules for religious transitions that the Church had established. Thus, the monastery bishop Alojzia Mišić wrote to Stepinca in August 1941 that the murderers and crucified Serbs would stand up, “so long as the newborns are still in the church at the St. Mise, they catch them, old-your, male-woman, gone who slave... in the masses to eternity.”

The worshippers in the beginning did not comply with the rules for religious transitions that the Church had established.

Thus, the monastery bishop Alojzia Mišić wrote to Stepinca in August 1941 that the murderers and crucified Serbs would stand up, “so long as the newborns are still in the church at the St. Mise, they catch them, old-your, male-woman, gone who slave... in the masses to eternity.”

Aleksa Benigar says, having seen that the new authorities do not fear for his protests, Stepinac already in the course of 1941 sent a trusted district to the priesthood, in which he writes: “When people of Jewish or Orthodox faith, who are in death danger and want to convert to Catholicism, come to you to save human lives.

Do not require any special religious knowledge from them, for the Orthodox Christians are like us, and the Jewish faith is the one from which Christianity draws its roots.

Question: who wrote about stepinac in 1941

Aleksa Benigar says, having seen that the new authorities do not fear for his protests, Stepinac already in the course of 1941 sent a trusted district to the priesthood, in which he writes: “When people of Jewish or Orthodox faith, who are in death danger and want to convert to Catholicism, come to you to save human lives.

Do not require any special religious knowledge from them, for the Orthodox Christians are like us, and the Jewish faith is the one from which Christianity draws its roots.

Question: when did stepinac send a district to the priesthood

when did stepinac send a district to the priesthood

Question: what religion do people of the jewish faith want to convert to

what religion do people of the jewish faith want to convert to

Question: who was sent to the priesthood in 1941

Question: what is the one from which christianity draws its roots

what is the one from which christianity draws its roots

Question: where did stepinac say christianity came from

where did stepinac say christianity came from

Question: which faith is the one from which christianity draws its roots

which faith is the one from which christianity draws its roots

Question: why did stepinac send a district to the priesthood

why did stepinac send a district to the priesthood

Aleksa Benigar says , having seen that the new authorities do not fear for his protests , Stepinac already in the course of 1941 sent a trusted district to the priesthood , in which he writes : “ When people of Jewish or Orthodox faith , who are in death danger and want to convert to Catholicism , come to you to save human lives .

Do not require any special religious knowledge from them , for the Orthodox Christians are like us , and the Jewish faith is the one from which Christianity draws its roots .

Franjevac Aleksa Benigar navodi, da je vidjevši da nove vlasti ne mare za njegove prosvjede, Stepinac već u tijeku 1941. godine poslao povjerljivu okružnicu svećenstvu, u kojoj piše: »Kada dođu k vama osobe židovske ili pravoslavne vjeroispovijesti, koje se nalaze u smrtnoj opasnosti, pa zažele konvertirati na katolicizam, primite ih, da spasite ljudske živote. Ne zahtijevajte od njih nikakvo specijalno vjersko znanje, jer pravoslavni su kršćani kao i mi, a židovska je vjera ona, iz koje kršćanstvo vuče svoje korijene.

Franjevac Aleksa Benigar navodi, da je vidjevši da nove vlasti ne mare za njegove prosvjede, Stepinac već u tijeku 1941. godine poslao povjerljivu okružnicu svećenstvu, u kojoj piše: »Kada dođu k vama osobe židovske ili pravoslavne vjeroispovijesti, koje se nalaze u smrtnoj opasnosti, pa zažele konvertirati na katolicizam, primite ih, da spasite ljudske živote.

Ne zahtijevajte od njih nikakvo specijalno vjersko znanje, jer pravoslavni su kršćani kao i mi, a židovska je vjera ona, iz koje kršćanstvo vuče svoje korijene.

Aleksa Benigar says, having seen that the new authorities do not fear for his protests, Stepinac already in the course of 1941 sent a trusted district to the priesthood, in which he writes: “When people of Jewish or Orthodox faith, who are in death danger and want to convert to Catholicism, come to you to save human lives. Do not require any special religious knowledge from them, for the Orthodox Christians are like us, and the Jewish faith is the one from which Christianity draws its roots.

Aleksa Benigar says, having seen that the new authorities do not fear for his protests, Stepinac already in the course of 1941 sent a trusted district to the priesthood, in which he writes: “When people of Jewish or Orthodox faith, who are in death danger and want to convert to Catholicism, come to you to save human lives.

Do not require any special religious knowledge from them, for the Orthodox Christians are like us, and the Jewish faith is the one from which Christianity draws its roots.

Slovak Catholic Bishop Stanislav Lipovšek will report in 2019 that 534 Slovak Catholic priests were found as a refugee in Croatia.

Foto: Euharistijski kongres u Ljubljani od 28. do 30. lipnja 1935. predvodio je u ime pape Pija XI. poljski primas kardinal Augustin Hlond. Uz brojne nadbiskupe i biskupe sudjelovao je i mons. Alojzije Stepinac, nadbiskup koadjutor zagrebački (obilježen strelicom).
Sedmi susret hrvatskih i slovenskih katoličkih vjernika održava se danas, u subotu, 19. listopada, u Krašiću pod geslom „Pošaljite radnike u žetvu svoju!“. Razlog Susreta u Krašiću je, prema riječima člana Organizacijskog odbora Susreta, celjskog biskupa u miru mons. Stanislava Lipovšeka zahvala Crkve u Sloveniji bl. Alojziju Stepincu što je tijekom Drugoga svjetskog rata od logora i moguće smrti spasio 534 svećenika Mariborske i Ljubljanske biskupije.
“Susretom u Krašiću želimo zahvaliti blaženom kardinalu Stepincu kao slovenski narod jer mu sigurno nije bilo lako dok je trajalo to opasno ratno vrijeme. Sigurno je bilo problema, ali naši svećenici su se vratili u svoju domovinu živi te su svjedočili kako su ih Hrvati prihvatili”, rekao je mons Lipovšek na konferenciji za novinare koja je uoči susreta održana u srijedu, 16. listopada, u Zagrebu.
Ususret ovome Susretu objavili smo feljton mons. dr. sc. Jurja Batelje, postulatora kauze za proglašenje svetim bl. Alojzija Stepinca u dva dijela (vidi prvi
i drugi
dio), o boravku nadbiskupa Stepinca u Sloveniji, točnije u Sv. Križu nad Jesenicama. U posljednjem dijelu ovog feljtona donosimo Uvod
iz knjige postulatora kauze za proglašenje svetim bl. Alojzija Stepinca mons. dr. Jurja Batelje pod naslovom „Blaženi Alojzije Stepinac i prognani slovenski svećenici u Drugome svjetskom ratu“, objavljene i predstavljene upravo u Krašiću 3. listopada 2018. godine prigodom hodočašća svećenika i bogoslova Zagrebačke crkvene pokrajine.
Knjiga na 462 stranice govori o akciji nadbiskupa Stepinca da se od progona Gestapa spasi 537 slovenskih svećenika, redovnika, redovničke braće i bogoslova. Knjiga, između ostalog, sadrži i imena i prezimena, osobne podatke prognanih slovenskih svećenika te imena župa na kojima su djelovali.
Foto: Zagrebački nadbiskup Alojzije Stepinac u sprovodnim svečanostima prigodom ukopa Sluge Božjega Janeža Frančišeka Gnidovca, 6. veljače 1939. godine (na izlazu iz crkve Srca lsusova u Ljubljani).
Iz Uvoda mons. dr. sc. Jurja Batelje u knjizi „Blaženi Alojzije Stepinac i prognani slovenski svećenici u Drugome svjetskom ratu“ [1]
(...) Nadbiskup Stepinac je i prije Drugoga svjetskoga rata gajio prijateljstvo sa slovenskim biskupima, svećenstvom i narodom. To prijateljstvo usvojio je iz Katoličkoga pokreta koji je organizirani rad započeo početkom 20. stoljeća s ciljem čuvanja kršćanske baštine pred jačanjem vjerskog indiferentizma i liberalističkih ideja i protucrkvenim te protuvjerskim stavovima u društvu.
Značajno je da su se hrvatski i slovenski katolici odlikovali tada složnim radom koji je učvršćen hrvatsko-slovenskim sveđačkim katoličkim sastankom održanim u Zagrebu od 4. do 6. kolovoza 1907. Osobita značajka toga organiziranog rada bila je u održavanju „socijalnih tečajeva“ koji su u društveni život unosili jasne katoličke ideje i kršćanski nauk.[2]
U taj pokret Alojzije se uključio kao srednjoškolac 1914. godine te kao nadbiskup koadjutor i rezidencijalni biskup uređujući Katoličku akciju u duhu crkvenih načela.
Foto: Slovenski svećenici Mariborske biskupije, izgnanici iz Slovenije, u kolegiji dne 15 VIII.1941. godine.
Druga poveznica nadbiskupa Stepinca s Katoličkom Crkvom u Sloveniji i slovenskim narodom bila je obilježena euharistijskom evangelizacijom, osobito preko bratovštine svećenika klanjatelja koje je povezivao časopis „Sanctissima Eucharistia“ objavljivan za širenje euharistijske pobožnosti i na Euharistiji utemeljene svećeničke duhovnosti.
Bio je to hrvatsko-slovenski mjesečnik u kojem su pisali intelektualci i profesori, obični su župnici objavljivali svoja razmišljanja i stečena pastoralna iskustva. Značajno je da je bl. Stepinac svoj biskupski rad temeljio na učvršćivanju vjere u narodu održavanjem euharistijskih i marijanskih kongresa.[3]
Naime, iz brojnih euharistijskih sastanaka, na koje su hrvatski svećenici išli u Sloveniju, a slovenski u Hrvatsku, radi izmjene iskustva i produbljivanja teoloških spoznaja o Euharistiji i njihovoj primjeni u svagdašnjem životu, došli su do zaključka da je sretna okolnost što su se Hrvati i Slovenci zbližili i počeli „ujedinjavati u Kristu - počelu jedinstva“.[4]
Tako je Euharistija u prvom desetljeću 20. stoljeća ne samo povezala duhovne pastire slovenskog i hrvatskog naroda s ciljem da bi se svi zajedno zagrijali za Isusa i za njegovo sveto ime, nego i napredovali na putu usavršavanja i ražarivali se za svećeničko djelovanje. Značajnu su ulogu u tome imali biskupi, apostoli Euharistije, koje je bl. Alojzije Stepinac imao prilike upoznati: slugu Božjega Janeža Frančišeka Gnidovca, biskupa skopskog; slugu Božjega Josipa Stadlera, nadbiskupa vrhbosanskog; slugu Božjega Josipa Langa, pomoćnog biskupa zagrebačkog; slugu Božjega Antuna Mahnića, biskupa krčkog i tolike druge dične biskupe i svećenike.
Ufam se ustvrditi da je baš iz djetinjstva usvojene vjere u Euharistiju bl. Alojzije Stepinac svojim kolegama germaničarima u Rimu napisao, nakon povratka u Zagrebačku nadbiskupiju u srpnju 1931. godine: „Ako se može naći raj na zemlji, naći će ga svećenik u svetoj Misi.“[5]
Kao zagrebački nadbiskup koadjutor Alojzije Stepinac sudjelovao je na Euharistijskom kongresu u Ljubljani održanom od 28. do 30. lipnja 1935. Gotovo cijeli mjesec srpanj 1936. godine proveo je na rehabilitaciji u župnoj kući u Sv. Križu iznad Jesenicama. Tom prigodom družio se s Božjim narodom, a 3. kolovoza, u pratnji ljubljanskog biskupa dr. Gregorija Rožmana, penjao se slovenskim planinama i 5. kolovoza prispio je na vrh Triglava.[6]
Foto: Nadbiskup Stepinac u usponu na Triglav.
Sudjelovao je i na Kongresu Krista Kralja proslavljenom u Ljubljani od 28. do 30. srpnja 1939. Tada je imao čast, na Marijinu trgu, pozdraviti primasa poljske kardinala Augustina Hlonda, izaslanika pape Pija XII.
Iz poštovanja prema vjeri naših pradjedova donosim te pozdravne riječi zagrebačkoga nadbiskupa: „Vaša uzoritosti! Prije četiri godine je moj prethodnik blage uspomene nadbiskup Antun Bauer u toj Ljubljani mogao s veseljem pozdraviti Vašu Eminenciju kao papinog legata na Euharistijskom kongresu. Upravo ništa manja radost prožela je danas mene, kad mogu ime cijeloga episkopata sviju katolika Kraljevine Jugoslavije pozdraviti Vašu Eminenciju, koga je veliki Papa Pio XII. blagoizvolio poslati kao svojega legata i osobnog zastupnika na međunarodni kongres Krista Kralja, što ga ovih dana slavimo Ljubljani.
Vaša prisutnost, Vaša Uzoritosti, iznad svega nam je draga i mila i rječito nam govori o izvanrednoj naklonosti, s kojom Sveti Otac prati taj kongres. Sakupili smo se iz različitih dijelova zemlje pastiri i vjernici, da na sav glas uzveličamo Krista, sveopćega i vječnog Kralja, da počastimo njega, kojemu je dana sva vlast na nebesima i na zemlji, koji ima na svojoj odjeći i na svome bedru zapisano: Kralj kraljeva i vladar vladara.
Kada mase i tako reći cijeli narodi viču i izmišljaju prazne riječi da se poslužim psalmistovim govorom i dižu se iznad Gospoda i iznad Njegova Pomazanika, kada gotovo po svim dijelovima zemlje izgubljeni čovjek vapije: 'Ne ćemo da taj kraljuje nad nama, nad nama koji smo njegov narod i ovce iz njegova stada', u toj sredini mi se dragovoljno podvrgavamo Njegovoj vlasti i idemo za njim kao za svojim pastirom i kraljem.
Pod predsjedanjem Vaše eminencije kongres će se truditi i nastojati, da Kraljevstvo 'Kristovo, kraljevstvo Istine i Života, Svetosti i Milosti' što prije dođe i što potpunije prožme pojedince i cijeli ljudski rod. Zato neka bude blagoslovljen Vaš dolazak! Krist pobjeđuje, Krist kraljuje, Krist vlada.«[7]
(...) Nakon što su 12. travnja 1941. njemačke vojne postrojbe nasilno zaposjele i prisvojile Gornju Kranjsku i Donju Štajersku, započeo je egzodus slovenskog naroda iz tih pokrajina, ponajprije svećenika. Mjera nacista bila je provođenje germanizacije slovenskog područja. Istodobno je južne dijelove Slovenije, Ljubljansku pokrajinu, okupirala talijanska vojska, a sjeverni dio, Prekomurje, mađarska vojska.
Prema Himmlerovoj direktivi prvi progoni Slovenaca dogodili su se iz Donje Štajerske počevši od 18. travnja 1941. Istjerivanje naroda potom je, prema odredbi od 3. svibnja 1941., uslijedilo iz Gorenjske i dijelova Koruške. Za deportaciju je bilo predviđeno da pučanstvo iz spomenutih krajeva bude iseljeno u „staru Srbiju“. Nakon prvotnih poteškoća glede preseljenja Slovenaca Srbiju njemačko vojno zapovjedništvo za Srbiju zaključilo je na sastanku 21. svibnja 1941. u Beogradu „da prilike u Srbiji još ne dozvoljavaju preseljenje Slovenaca u Srbiju“.[8]
Istodobno se stvarala mogućnost za preseljenje Slovenaca na područje NDH, ali je vlast NDH tražila da se isto toliki broj Srba iz NDH preseli u Srbiju.
Hitler je prihvatio taj prijedlog i na konferenciji u Zagrebu, održanoj 4. lipnja 1941., na kojoj su sudjelovali predstavnici njemačkih vlasti, zatim vlasti NDH, vlade iz Beograda i Maribora, određeno je da se u prvome valu 5. srpnja 1941. progna iz slovenske Štajerske 5000 Slovenaca - politički opterećenih i obrazovanih izravno u Srbiju „osim rimokatoličkih svećenika, koje bi trebalo preseliti u Hrvatsku, a umjesto njih bi isti broj srpskih svećenika s obiteljima prognali u Srbiju“.[9]
Prvi na udaru protjerivanja bili su svećenici i intelektualci jer je okupator držao da su oni nepoželjni jer svojim radom čuvaju nacionalni identitet svoga naroda i njegovu duhovnu baštinu. U dvanaestom transportu prognanih Slovenaca nalazila se i velika skupina slovenskih svećenika. Transport je krenuo 5. srpnja 1941. Prema prikupljenim podatcima proizlazi da je od 7. lipnja do 5. srpnja 1941. iseljeno oko 5000 Slovenaca u Srbiju i Hrvatsku.[10]
Za iseljene Slovence u NDH brinuo se „Ured za doseljavanje pri Državnom ravnateljstvu za ponovu“. Taj je ured vodio brigu pripravi za njihov primitak i razmještaj na području NDH na kojem je bio predviđen smještaj slovenskih prognanika. Prognanim Slovencima pomagali su Crveni križ iz Ljubljane i Odbor za slovenske useljenike u Zagrebu utemeljen na inicijativu dr. Krunoslava Draganovića.[11]
Himmlerovom odlukom od 13. listopada 1941. odlučen je prestanak preseljenja Slovenaca u NDH. Otada su Slovenci deportirani u druge krajeve ili na neokupirano njemačko područje. Prognani Slovenci, narod i svećenici, jedva su sa sobom mogli ponijeti što bi im bilo potrebno za život. Osim toga, na područje NDH dolazili su u većim ili manjim skupinama, nenajavljeno, stoga je često bilo otežano njihovo prihvaćanje i njihov smještaj.
Dolazak prognanoga slovenskog naroda i njegovih svećenika bio je izazov za Katoličku Crkvu u Hrvata. Ona joj nije pristupila s političkog stajališta, nego s evanđeoskog, karitativnog. Glavni organizator pomoći, prihvaćanja i smještaja prognanih svećenika bio je zagrebački nadbiskup Alojzije Stepinac, koji je putem Caritasa i katoličkih organizacija pomagao i prognanom narodu koji je prihvaćao i razmještao Crveni križ Hrvatske, Državno ravnateljstvo za ponovu i druge državne institucije.
Sačuvani dokumenti omogućuju bolje poznavanje okolnosti o prihvaćanju slovenskih svećenika na području hrvatskih biskupija i osvjetljavanje dijela povijesti koji je u slovenskom narodu gotovo zatajen, a u hrvatskom je gotovo nevrednovan. U svojoj plemenitoj nakani Nadbiskup je zamolio sve svećenike svoje Zagrebačke nadbiskupije od koje su potom utemeljene još četiri nove biskupije: Požeška i Varaždinska (1997.) te Sisačka i Bjelovarsko-križevačka (2009.), da otvorena srca prime slovensku subraću svećenike. U njima je gledao pohod samoga Krista Gospodina. Baš zato je od njih tražio da dođu raspoloženi u Božje ime navješćivati i živjeti Evanđelje i vršiti svećeničku službu na proslavu Boga i spasenje duša.
Njegova plemenita nakana često nije dobronamjerno prihvaćena pa je zbog nepridržavanja pastoralnih uputa koje je dao spomenutim svećenicima dolazilo do nerazumijevanja s vlašću koja je djelovanje tih svećenika promatrala više kroz političku prizmu nego kroz pastoralnu potrebu. Bilo je i kritičara koji su dovodili u pitanje razboritost nadbiskupa Stepinca kad je u granične župe Zagrebačke nadbiskupije sa Slovenijom slao slovenske svećenike čiji je rad od mnogih nedobronamjernih ocijenjen kao pokušaj odnarođivanja Hrvata na tom području. Međutim, sveukupnost zbrinjavanja izbjeglih svećenika iz Slovenije pokazala je da je nadbiskup Stepinac postupio ne samo razborito nego evanđeoski istinito i ljudski pravedno.
(...) Proučavanje dokumenata o prognanim slovenskim svećenicima dovodi nas do spoznaje o strahotama Drugoga svjetskoga rata koje su prouzročile brojne žrtve i promijenile životne sudbine mnogih ljudi. Među njima i sudbine svećenika. Nakon što je više od 500 svećenika i redovnika protjerano iz slovenskih biskupija i samostana, velikodušno ih je u Zagrebačku nadbiskupiju primio zagrebački nadbiskup bl. Alojzije Stepinac.
Ne samo da ih je primio, nego ih je opremio za život darujući im potrebito, ali i jamčeći životnu sigurnost. Nisu se svi svećenici zadržali na području Zagrebačke nadbiskupije, ali su se svi ti prognanici barem koji dan zadržali na području njegove nadbiskupije i osjetili gostoljubivost njegova srca.
Naime, svećenici i redovnici koji su iz Zagreba produžili za Požegu, Osijek, Đakovo, Srijemske Karlovce, Beograd, Banju Luku i Sarajevo, ili su se vratili u Stičnu, Ljubljanu ili koje drugo mjesto u Sloveniji, najprije su pokucali na vrata zagrebačkoga nadbiskupa i našli ih otvorena.
PRILOZI:
Riječi slovenskih Nad/Biskupa u Predgovoru knjige "Blaženi Alojzije Stepinac i prognani slovenski svećenici u drugome svjetskom ratu".
Prijepis: Pismo zagrebačkog nadbiskupa Alojzija Stepinca, svećenicima župnicima Zagrebačke nadbiskupije u kojem ih opetovano moli da u svoju župu radi pomoći i uzdržavanja prime izbjeglog slovenskog svećenika, 5. srpnja 1941.
[1]
Vidi BATELJA, Juraj, Blaženi Alojzije Stepinac i prognani slovenski svećenici u Drugome svjetskom ratu
, Postulatura bl. Alojzija Stepinca, Zagreb, 2018., str. 13.-26.
[2]
Usp. Hrvatski katolički pokret: Zbornik radova s Međunarodnog znanstvenog skupa održanog u Zagrebu i Krku od 29. do 31. ožujka 2001
. (uredio: MATIJEVIC, Zlatko), Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 2002.
[3]
Usp. BATELJA, Juraj, Euharistijska evangelizacija nadbiskupa Alojzija Stepinca
, Postulatura bl. Alojzija Stepinca – Glas Koncila, Zagreb, 2006.
[4]
„Drugi hrvatsko-slovenski euharistički sastanak“, u: SS. Eucharistia. Vjesnik hrvatskih i slovenskih 'svećenika klanjalaca'
, 3. (1904.), br. 9., str. 136.
[5] Pismo kolegama u Zavod Germanicum-Hungaricum u Rimu
, Zagreb, 18. rujna 1931., u: Copia publica trans. proc. s. virt. et mart. S. D. Aloisii Stepinac, S. R. E. Cardinalis
(zbirka dokumenata prikupljenih i obrađenih u postupku proglašenja blaženim kard. Alojzija Stepinca), (dalje: CP), Rim, 1993., sv. 11., str. 174.
[6]
BATELJA, Juraj, „Blaženi Alojzije Stepinac u Sv. Križu nad Jesenicama“, u: Blaženi Alojzije Stepinac. Glasnik Postulature
, 20. (2013.), br. 4., str. 30.-34.; isto, 21. (2014.), br. 1., str. 26.-30.; isto, 21. (2014.), br. 2., str. 32.-34.; isto, 21. (2014.), br. 3.-4., str. 34.-36.
[7]
Alojzije STEPINAC, nadbiskup zagrebački, Propovijedi, poruke, govori (1934.- 1940.)
, (prir. BATELJA, Juraj), Zagreb, 2000., str. 332.
[8]
FERENC, Tone, Nacistična raznarodovalna politika v Sloveniji v letih 1941-1945
, Maribor, 1968. (dalje: FERENC, T.), str. 229.-232.
[9]
Usp. POTOČNIK, Marija, Blaženi Alojzije Stepinac i prognani slovenski svećenici u Zagrebačkoj nadbiskupiji (1941.-1945.)
, Magistarski rad, Zagreb, 2008. (dalje: POTOČNIK), str. 72.
[10]
Usp. FERENC, T., str. 242.-243.
[11]
Usp. POTOČNIK, str. 80.

Question: how many priests were found as refugees in croatia

Slovak Catholic Bishop Stanislav Lipovšek will report in 2019 that 534 Slovak Catholic priests were found as a refugee in Croatia.

how many priests were found as refugees in croatia

Question: when is stepinac supposed to report on the asylum claim

when is stepinac supposed to report on the asylum claim

Question: where did stepinac come from as a refugee

where did stepinac come from as a refugee

Question: who reported that 534 slovak catholic priests were found as refugees in cro

who reported that 534 slovak catholic priests were found as refugees in cro

Question: what religion are the priests in stepinac

what religion are the priests in stepinac

Question: where were 534 slovak catholic priests found

where were 534 slovak catholic priests found

Question: where did the slovak catholic priests come from

where did the slovak catholic priests come from

Question: when are 534 slovak catholic priests found in croatia

Stanislav Lipovšek iznijet će 2019 . godine

when are 534 slovak catholic priests found in croatia

Slovak Catholic Bishop Stanislav Lipovšek will report in 2019 that 534 Slovak Catholic priests were found as a refugee in Croatia .

Slovenski katolički biskup Stanislav Lipovšek iznijet će 2019. godine podatak da su u Hrvatskoj utočište tada našla 534 slovenska katolička svećenika.

Slovenski katolički biskup Stanislav Lipovšek iznijet će 2019. godine podatak da su u Hrvatskoj utočište tada našla 534 slovenska katolička svećenika.

Slovak Catholic Bishop Stanislav Lipovšek will report in 2019 that 534 Slovak Catholic priests were found as a refugee in Croatia.

Slovak Catholic Bishop Stanislav Lipovšek will report in 2019 that 534 Slovak Catholic priests were found as a refugee in Croatia.

The rebels sent Slovenia to camps where the conditions were extremely bad, without enough food, and people were sick, and some committed suicide.

In the same camps, but separately, stood the patient Serbs planned for persecution in Serbia, who planked, tortured and killed hundreds of people.

Izvorni znanstveni članak
Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine
Grgo Grbešić
; Katolički bogoslovni fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Teologija u Đakovu, Đakovo, Hrvatska
Puni tekst: hrvatski pdf 1.679 Kb
str. 131-150
preuzimanja: 667
APA 6th Edition
Grbešić, G. (2002). Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine. Diacovensia, 10 (1), 131-150. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/40236
MLA 8th Edition
Grbešić, Grgo. "Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine." Diacovensia, vol. 10, br. 1, 2002, str. 131-150. https://hrcak.srce.hr/40236. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Grbešić, Grgo. "Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine." Diacovensia 10, br. 1 (2002): 131-150. https://hrcak.srce.hr/40236
Harvard
Grbešić, G. (2002). 'Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine', Diacovensia, 10(1), str. 131-150. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/40236 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Grbešić G. Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine. Diacovensia [Internet]. 2002 [pristupljeno 11.10.2022.];10(1):131-150. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/40236
IEEE
G. Grbešić, "Prihvat prognanih slovenskih svećenika u Đakovačkoj i Srijemskoj biskupiji 1941. godine", Diacovensia, vol.10, br. 1, str. 131-150, 2002. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/40236. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Na temelju izvorne arhivske građe obrađen je boravak slovenskih prognanih svećenika na području Đakovačke i Srijemske biskupije. Iz logora Št. Vid, pokraj Ljubljane, prebačena su 132 svećenika u Srijemske Karlovce. Jedna grupa od 50 svećenika biva prebačena u Đakovo i najvećim dijelom raspoređena po župama, a drugi dio je ostao u Srijemskim Karlovcima s nakanom da ih se rasporedi po napuštenim pravoslavnim manastirima. Tijekom 1941. godine njih oko 70 vratilo se u slovenski dio pod talijanskom vlašću. God. 1942. bilo ih je još 23 i oko desetak raspoređenih u dva pravoslavna manastira u Srijemu. Toliko ih je otprilike dočekalo i svršetak rata.
Ključne riječi
Đakovačka i Srijemska biskupija, Drugi svjetski rat, Nezavisna država Hrvatska, slovenski svećenici, progonstvo, prihvat, solidarnost
Hrčak ID:
40236
URI
https://hrcak.srce.hr/40236
Posjeta: 1.178 *

Question: what did the slovenians do when sent to slovenia

The rebels sent Slovenia to camps where the conditions were extremely bad, without enough food, and people were sick, and some committed suicide.

In the same camps, but separately, stood the patient Serbs planned for persecution in Serbia, who planked, tortured and killed hundreds of people.

what did the slovenians do when sent to slovenia

Question: where did stepinac plan to be persecuted

where did stepinac plan to be persecuted

Question: where did the rebels send the serbs to

Question: who planked, tortured and killed hundreds of people

who planked, tortured and killed hundreds of people

Question: what happened to the people who were sent to slovenia

what happened to the people who were sent to slovenia

Question: who sent slovenia to camps

Question: what were the conditions in slovenia camps

what were the conditions in slovenia camps

The rebels sent Slovenia to camps where the conditions were extremely bad , without enough food , and people were sick , and some committed suicide .

In the same camps , but separately , stood the patient Serbs planned for persecution in Serbia , who planked , tortured and killed hundreds of people .

Ustaše su Slovence poslale u logore u kojima su uvjeti bili izuzetno loši, bez dovoljno hrane, te su se ljudi razboljeli, a neki i počinili samoubojstva. U istim logorima, ali odvojeno, ustaše su strpale Srbe predviđene za progon u Srbiju, koje su pljačkali, mučili i na stotine pobili.

Ustaše su Slovence poslale u logore u kojima su uvjeti bili izuzetno loši, bez dovoljno hrane, te su se ljudi razboljeli, a neki i počinili samoubojstva.

U istim logorima, ali odvojeno, ustaše su strpale Srbe predviđene za progon u Srbiju, koje su pljačkali, mučili i na stotine pobili.

The rebels sent Slovenia to camps where the conditions were extremely bad, without enough food, and people were sick, and some committed suicide. In the same camps, but separately, stood the patient Serbs planned for persecution in Serbia, who planked, tortured and killed hundreds of people.

The rebels sent Slovenia to camps where the conditions were extremely bad, without enough food, and people were sick, and some committed suicide.

In the same camps, but separately, stood the patient Serbs planned for persecution in Serbia, who planked, tortured and killed hundreds of people.

Accessed on August 23, 2021.

The Uprisings in Jasenovec killed seven of those Slovak priests, which led to Stepinac's sentence in his letter to Anti-Pavelić on 24 February 1943 that he was mediated by "the shameful league and the crime, which vapes into heaven for revenge, as the entire jasenovec league is the shameful league for NDH" (the letter was not published in the time of NDH)."Alojzije Stepinac and the authorities in NDH (3)", Milan Koljanin, 30 August 2020.

Question: how many slovak priests were killed in the jasenovec massacre

Accessed on August 23, 2021.

The Uprisings in Jasenovec killed seven of those Slovak priests, which led to Stepinac's sentence in his letter to Anti-Pavelić on 24 February 1943 that he was mediated by "the shameful league and the crime, which vapes into heaven for revenge, as the entire jasenovec league is the shameful league for NDH" (the letter was not published in the time of NDH)."Alojzije Stepinac and the authorities in NDH (3)", Milan Koljanin, 30 August 2020.

how many slovak priests were killed in the jasenovec massacre

Question: when is the next stepinac trial

Accessed on August 23, 2021.

Question: who did stepinac kill in jasenovec

Accessed on August 23, 2021.

Question: who wrote the letter to anti-pavelić about stepinac

Accessed on August 23, 2021.

who wrote the letter to anti-pavelić about stepinac

Question: when is stepinac due to be sentenced

Accessed on August 23, 2021.

Question: who mediated stepinac's sentence

sramotna ljaga i zločin , koji vapi u nebo za osvetom , kao što je i čitav jasenovački logor sramotna ljaga za NDH « ( pismo nije bilo objavljeno u

Accessed on August 23, 2021.

Question: who was killed in the jasenovec massacre

Accessed on August 23, 2021.

who was killed in the jasenovec massacre

The Uprisings in Jasenovec killed seven of those Slovak priests , which led to Stepinac 's sentence in his letter to Anti - Pavelić on 24 February 1943 that he was mediated by " the shameful league and the crime , which vapes into heaven for revenge , as the entire jasenovec league is the shameful league for NDH " ( the letter was not published in the time of NDH)."Alojzije Stepinac and the authorities in NDH ( 3 ) " , Milan Koljanin , 30 August 2020 .

Pristupljeno 23. kolovoza 2021. Ustaše su u Jasenovcu ubile sedmoricu od tih slovenskih svećenika, povodom čega je Stepinac u pismu Anti Paveliću od 24. veljače 1943. godine iznio osudu da je posrijedi »sramotna ljaga i zločin, koji vapi u nebo za osvetom, kao što je i čitav jasenovački logor sramotna ljaga za NDH« (pismo nije bilo objavljeno u doba NDH)."Alojzije Stepinac i vlasti u NDH (3)", Milan Koljanin, 30. kolovoza 2020.

Ustaše su u Jasenovcu ubile sedmoricu od tih slovenskih svećenika, povodom čega je Stepinac u pismu Anti Paveliću od 24. veljače 1943. godine iznio osudu da je posrijedi »sramotna ljaga i zločin, koji vapi u nebo za osvetom, kao što je i čitav jasenovački logor sramotna ljaga za NDH« (pismo nije bilo objavljeno u doba NDH)."Alojzije Stepinac i vlasti u NDH (3)", Milan Koljanin, 30. kolovoza 2020.

Accessed on August 23, 2021. The Uprisings in Jasenovec killed seven of those Slovak priests, which led to Stepinac's sentence in his letter to Anti-Pavelić on 24 February 1943 that he was mediated by "the shameful league and the crime, which vapes into heaven for revenge, as the entire jasenovec league is the shameful league for NDH" (the letter was not published in the time of NDH)."Alojzije Stepinac and the authorities in NDH (3)", Milan Koljanin, 30 August 2020.

The Uprisings in Jasenovec killed seven of those Slovak priests, which led to Stepinac's sentence in his letter to Anti-Pavelić on 24 February 1943 that he was mediated by "the shameful league and the crime, which vapes into heaven for revenge, as the entire jasenovec league is the shameful league for NDH" (the letter was not published in the time of NDH)."Alojzije Stepinac and the authorities in NDH (3)", Milan Koljanin, 30 August 2020.

In the working version of the report Superslode (the Italian Command for the territories of Slovenia and NDH, from the ground.

The Commando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia (Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia) to the Italian Ministry of Foreign Affairs during these events, the Italian military commanders confirmed that the protest of the Catholic Church’s leadership is based “on the claims that in the long-term campaign against Italy serves the Zagreb Subbishop and that neglect the positive movements of the Italian forces in the NDH.”

Question: what is the name of the italian command for the territories of slovenia and

In the working version of the report Superslode (the Italian Command for the territories of Slovenia and NDH, from the ground.

The Commando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia (Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia) to the Italian Ministry of Foreign Affairs during these events, the Italian military commanders confirmed that the protest of the Catholic Church’s leadership is based “on the claims that in the long-term campaign against Italy serves the Zagreb Subbishop and that neglect the positive movements of the Italian forces in the NDH.”

what is the name of the italian command for the territories of slovenia and

Question: who does the protest of the catholic church claim it serves

who does the protest of the catholic church claim it serves

Question: in which city did stepinac die

Question: who did the commando superiore delle forze armate in sloven

talijanskom Ministarstvu vanjskih poslova povodom tih događaja , ustvrdili su talijanski vojni zapovjednici da se prosvjedi vodstva Katoličke crkve temelje "" na tvrdnjama kojima u dugotrajnoj

who did the commando superiore delle forze armate in sloven

Question: what did the italian ministry of foreign affairs refer to the protest of the catholic

Commando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia

Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia

Commando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia

what did the italian ministry of foreign affairs refer to the protest of the catholic

Question: where is the Commando superiore delle forze armate located

where is the Commando superiore delle forze armate located

Question: who said the protest was based on the claims of the catholic church

who said the protest was based on the claims of the catholic church

In the working version of the report Superslode ( the Italian Command for the territories of Slovenia and NDH , from the ground .

The Commando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia ( Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia ) to the Italian Ministry of Foreign Affairs during these events , the Italian military commanders confirmed that the protest of the Catholic Church ’s leadership is based “ on the claims that in the long - term campaign against Italy serves the Zagreb Subbishop and that neglect the positive movements of the Italian forces in the NDH . ”

U radnoj verziji izvještaja Superslode (talijansko zapovjedništvo za područja Slovenije i NDH, od tal. "Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia) talijanskom Ministarstvu vanjskih poslova povodom tih događaja, ustvrdili su talijanski vojni zapovjednici da se prosvjedi vodstva Katoličke crkve temelje "na tvrdnjama kojima u dugotrajnoj kampanji protiv Italije služi Zagrebačka nadbiskupija i koje zanemaruju pozitivne poteze talijanskih snaga u NDH".

U radnoj verziji izvještaja Superslode (talijansko zapovjedništvo za područja Slovenije i NDH, od tal.

"Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia) talijanskom Ministarstvu vanjskih poslova povodom tih događaja, ustvrdili su talijanski vojni zapovjednici da se prosvjedi vodstva Katoličke crkve temelje "na tvrdnjama kojima u dugotrajnoj kampanji protiv Italije služi Zagrebačka nadbiskupija i koje zanemaruju pozitivne poteze talijanskih snaga u NDH".

In the working version of the report Superslode (the Italian Command for the territories of Slovenia and NDH, from the ground. The Commando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia (Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia) to the Italian Ministry of Foreign Affairs during these events, the Italian military commanders confirmed that the protest of the Catholic Church’s leadership is based “on the claims that in the long-term campaign against Italy serves the Zagreb Subbishop and that neglect the positive movements of the Italian forces in the NDH.”

In the working version of the report Superslode (the Italian Command for the territories of Slovenia and NDH, from the ground.

The Commando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia (Comando superiore delle forze armate in Slovenia e Dalmazia) to the Italian Ministry of Foreign Affairs during these events, the Italian military commanders confirmed that the protest of the Catholic Church’s leadership is based “on the claims that in the long-term campaign against Italy serves the Zagreb Subbishop and that neglect the positive movements of the Italian forces in the NDH.”

After arriving at the Banske dvore, Pavelić was from the heart of sincere and angry and didn’t even speak the river, and she (Mara Pavelić) only looked at me and looked darkly.”

A little earlier in February 1942, Alojzia Stepinac sent an written protest to Anti-Pavelia because the police authorities of the NDH - on the search of the Italians - banned the holding of the Mass on the occasion of the holidays of St. Tripun and St. Vlaha, which is a ban determined on the search of the Italians who considered to be here evocating the Croatian claims on Dubrovnik and Kotor, who were then attached to Italy: “And as the Croatian and the son of this nation I have to say: this probably doesn’t think our neighbors Italians that we are a beast heart and that we’ll still thank them for what they’ve cut off the good of a piece of living meat from the national body (...)

Question: who wrote a protest to anti-pavelia

After arriving at the Banske dvore, Pavelić was from the heart of sincere and angry and didn’t even speak the river, and she (Mara Pavelić) only looked at me and looked darkly.”

A little earlier in February 1942, Alojzia Stepinac sent an written protest to Anti-Pavelia because the police authorities of the NDH - on the search of the Italians - banned the holding of the Mass on the occasion of the holidays of St. Tripun and St. Vlaha, which is a ban determined on the search of the Italians who considered to be here evocating the Croatian claims on Dubrovnik and Kotor, who were then attached to Italy: “And as the Croatian and the son of this nation I have to say: this probably doesn’t think our neighbors Italians that we are a beast heart and that we’ll still thank them for what they’ve cut off the good of a piece of living meat from the national body (...)

Question: where did maria nevelić speak the river

Question: when did stepinac send a letter to anti-pavelia

when did stepinac send a letter to anti-pavelia

Question: what two holidays were banned by anti-pavelia

what two holidays were banned by anti-pavelia

Question: where did stepinac think the italian people were moving to

where did stepinac think the italian people were moving to

Question: in what year did stepinac send a letter to anti-pavelia

in what year did stepinac send a letter to anti-pavelia

Question: who was the girl who looked at stepinac

Question: what did maria nevelić speak at the banske dvore

what did maria nevelić speak at the banske dvore

After arriving at the Banske dvore , Pavelić was from the heart of sincere and angry and did n’t even speak the river , and she ( Mara Pavelić ) only looked at me and looked darkly . ”

A little earlier in February 1942 , Alojzia Stepinac sent an written protest to Anti - Pavelia because the police authorities of the NDH - on the search of the Italians - banned the holding of the Mass on the occasion of the holidays of St. Tripun and St. Vlaha , which is a ban determined on the search of the Italians who considered to be here evocating the Croatian claims on Dubrovnik and Kotor , who were then attached to Italy : “ And as the Croatian and the son of this nation I have to say : this probably does n’t think our neighbors Italians that we are a beast heart and that we ’ll still thank them for what they ’ve cut off the good of a piece of living meat from the national body ( ... )

Nakon dolaska u Banske dvore, Pavelić je od same srdžbe i ljutitosti iznemogao i nije ni rieč govorio, a ona (Mara Pavelić) je mene samo promatrala i mrko gledala." Nešto ranije u veljači 1942. godine je Alojzije Stepinac poslao Anti Paveliću pisani protest zbog toga što su policijska tijela NDH - na traženje Talijana - zabranile održavanje misa povodom blagdana sv. Tripuna i sv. Vlaha, koja je zabrana određena na traženje Talijana koji su smatrali da se tu evociraju hrvatske pretenzije na Dubrovnik i Kotor, koji su tada bili pripojeni Italiji: ”A kao Hrvat i sin ovoga naroda moram reći: ta valjda ne misle naši susjedi Talijani da smo bešćutna srca i da ćemo im još zahvaljivati za to, što su nam odrezali dobar komad živoga mesa sa narodnog tijela (…)

Nakon dolaska u Banske dvore, Pavelić je od same srdžbe i ljutitosti iznemogao i nije ni rieč govorio, a ona (Mara Pavelić) je mene samo promatrala i mrko gledala."

Nešto ranije u veljači 1942. godine je Alojzije Stepinac poslao Anti Paveliću pisani protest zbog toga što su policijska tijela NDH - na traženje Talijana - zabranile održavanje misa povodom blagdana sv. Tripuna i sv. Vlaha, koja je zabrana određena na traženje Talijana koji su smatrali da se tu evociraju hrvatske pretenzije na Dubrovnik i Kotor, koji su tada bili pripojeni Italiji: ”A kao Hrvat i sin ovoga naroda moram reći: ta valjda ne misle naši susjedi Talijani da smo bešćutna srca i da ćemo im još zahvaljivati za to, što su nam odrezali dobar komad živoga mesa sa narodnog tijela (…)

After arriving at the Banske dvore, Pavelić was from the heart of sincere and angry and didn’t even speak the river, and she (Mara Pavelić) only looked at me and looked darkly.” A little earlier in February 1942, Alojzia Stepinac sent an written protest to Anti-Pavelia because the police authorities of the NDH - on the search of the Italians - banned the holding of the Mass on the occasion of the holidays of St. Tripun and St. Vlaha, which is a ban determined on the search of the Italians who considered to be here evocating the Croatian claims on Dubrovnik and Kotor, who were then attached to Italy: “And as the Croatian and the son of this nation I have to say: this probably doesn’t think our neighbors Italians that we are a beast heart and that we’ll still thank them for what they’ve cut off the good of a piece of living meat from the national body (...)

After arriving at the Banske dvore, Pavelić was from the heart of sincere and angry and didn’t even speak the river, and she (Mara Pavelić) only looked at me and looked darkly.”

A little earlier in February 1942, Alojzia Stepinac sent an written protest to Anti-Pavelia because the police authorities of the NDH - on the search of the Italians - banned the holding of the Mass on the occasion of the holidays of St. Tripun and St. Vlaha, which is a ban determined on the search of the Italians who considered to be here evocating the Croatian claims on Dubrovnik and Kotor, who were then attached to Italy: “And as the Croatian and the son of this nation I have to say: this probably doesn’t think our neighbors Italians that we are a beast heart and that we’ll still thank them for what they’ve cut off the good of a piece of living meat from the national body (...)

No one according to this has the right to blame any citizen of the Croatian state, nor the Croatian bishops, for respecting the irreversible will of the Croatian people, when he has the right to this both by God and by human laws.”

It is also stated in the same mission: "The enemies of Kat.

Question: who has the right to blame any citizen of the croatian state

No one according to this has the right to blame any citizen of the Croatian state, nor the Croatian bishops, for respecting the irreversible will of the Croatian people, when he has the right to this both by God and by human laws.”

It is also stated in the same mission: "The enemies of Kat.

who has the right to blame any citizen of the croatian state

Question: who has the right to determine the irreversible will of the croatian people

who has the right to determine the irreversible will of the croatian people

Question: who has the right to blame stepinac

Question: who does stepinac blame for the death of kat

"Nadalje se navodi u istoj poslanici : "" Neprijatelji Kat

who does stepinac blame for the death of kat

Question: what does stepinac blame the croatian bishops for

respecting the irreversible will of the Croatian people

poštivaju tu neodstupnu volju Hrvatskoga naroda

respecting the irreversible will of the Croatian people

what does stepinac blame the croatian bishops for

No one according to this has the right to blame any citizen of the Croatian state , nor the Croatian bishops , for respecting the irreversible will of the Croatian people , when he has the right to this both by God and by human laws . ”

It is also stated in the same mission : " The enemies of Kat .

Nitko prema tome nema prava optuživati bilo kojega građanina Hrvatske države, pa ni hrvatske biskupe za to što poštivaju tu neodstupnu volju Hrvatskoga naroda, kad on na to ima pravo i po Božjem i po ljudskim zakonima". Nadalje se navodi u istoj poslanici: "Neprijatelji Kat.

Nitko prema tome nema prava optuživati bilo kojega građanina Hrvatske države, pa ni hrvatske biskupe za to što poštivaju tu neodstupnu volju Hrvatskoga naroda, kad on na to ima pravo i po Božjem i po ljudskim zakonima".

Nadalje se navodi u istoj poslanici: "Neprijatelji Kat.

No one according to this has the right to blame any citizen of the Croatian state, nor the Croatian bishops, for respecting the irreversible will of the Croatian people, when he has the right to this both by God and by human laws.” It is also stated in the same mission: "The enemies of Kat.

No one according to this has the right to blame any citizen of the Croatian state, nor the Croatian bishops, for respecting the irreversible will of the Croatian people, when he has the right to this both by God and by human laws.”

It is also stated in the same mission: "The enemies of Kat.

Bulgaria passed on the side of the Allies, in the time when Hungary was placed under German occupation and when the main anti-Jewish persecution was followed in Hungary – and it expressed itself as a foolish, public defense of Jewish lives.

He even personally lie on the railway line and stopped the train with the Jews who tried to transport to Germany.

balkan jews and their neighbors.pdf
Embed Size (px)
TRANSCRIPT
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
1/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsphttp://www.jstor.org/stable/23261871?origin=JSTOR-pdfhttp://www.jstor.org/action/showPublisher?publisherCode=humboldtsocio
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
2/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
3/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
4/26
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
5/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
6/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
7/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
8/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
9/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
10/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
11/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
12/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
13/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
14/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
15/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
16/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
17/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
18/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
19/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
20/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
21/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
22/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
23/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
24/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
25/26http://www.jstor.org/page/info/about/policies/terms.jsp
8/10/2019 BALKAN JEWS AND THEIR NEIGHBORS.pdf
26/26

Question: which country did stepinac lie on the railway line and stop the train with the

Bulgaria passed on the side of the Allies, in the time when Hungary was placed under German occupation and when the main anti-Jewish persecution was followed in Hungary – and it expressed itself as a foolish, public defense of Jewish lives.

He even personally lie on the railway line and stopped the train with the Jews who tried to transport to Germany.

which country did stepinac lie on the railway line and stop the train with the

Question: who did bulgaria pass on the side of

Question: bulgaria passed on the side of the allies during which occupation

bulgaria passed on the side of the allies during which occupation

Question: where did stepinac lie on the railway line

where did stepinac lie on the railway line

Question: which country did stepinac stop the train with the jews who tried to transport

which country did stepinac stop the train with the jews who tried to transport

Question: why did stepinac lie on the railway line

why did stepinac lie on the railway line

Question: which country occupied hungary during world war ii

which country occupied hungary during world war ii

Bulgaria passed on the side of the Allies , in the time when Hungary was placed under German occupation and when the main anti - Jewish persecution was followed in Hungary – and it expressed itself as a foolish , public defense of Jewish lives .

He even personally lie on the railway line and stopped the train with the Jews who tried to transport to Germany .

Bugarska prešla na stranu Saveznika, u vrijeme kada je Mađarska stavljena pod njemačku okupaciju i kada su u Mađarskoj uslijedili glavni protužidovski progoni - te se iskazao neumornom, javnom obranom židovskih života. Čak je i osobno legao na željezničku prugu i zaustavio vlak sa Židovima koje su pokušali otpremiti u Njemačku.

Bugarska prešla na stranu Saveznika, u vrijeme kada je Mađarska stavljena pod njemačku okupaciju i kada su u Mađarskoj uslijedili glavni protužidovski progoni - te se iskazao neumornom, javnom obranom židovskih života.

Čak je i osobno legao na željezničku prugu i zaustavio vlak sa Židovima koje su pokušali otpremiti u Njemačku.

Bulgaria passed on the side of the Allies, in the time when Hungary was placed under German occupation and when the main anti-Jewish persecution was followed in Hungary – and it expressed itself as a foolish, public defense of Jewish lives. He even personally lie on the railway line and stopped the train with the Jews who tried to transport to Germany.

Bulgaria passed on the side of the Allies, in the time when Hungary was placed under German occupation and when the main anti-Jewish persecution was followed in Hungary – and it expressed itself as a foolish, public defense of Jewish lives.

He even personally lie on the railway line and stopped the train with the Jews who tried to transport to Germany.

Ivo Goldstein writes that a relatively more Jews were saved when the high church celebrities were more open, energically opposed the persecution, as in France.

The Orthodox metropolitan Stefan in Sofia prevented a Jew from being deported to Nazi camps from Bulgaria - which the Germans did not treat as an occupied country, but as an underlying ally, and which, like Hungary, managed to resist the German anti-Jewish demands, in 1944.

Prošlog tjedna, onog kada je Milanović zabranio ljudima s krivim imenom u putovnici i na prometnoj dozvoli da prelaze granicu, zrakoplovom Air Srbije putovao sam u Bugarsku. O tom ću putu, Bože zdravlja, tek pisati. Sad bih samo o jednoj opsesivnoj primisli, koja me je preko Sofije pratila sve do Plovdiva. Išao sam tamo razmišljajući o razlici između pragmatičnosti nacionalnih interesa i humanizma. Prvo zastupaju oni koji bi da zapečate granice, na strani drugog su oni koji im pomažu. Pragmatizam je gesta većine, humanizam je prirodni refleks manjine. Tako je oduvijek bilo.
U Plovdiv putujem pomalo i kao hodočasnik. Šetam tim nevjerojatno lijepim gradom na šest brežuljaka, na šest tepeta, i osjećam se kao da prolazim kroz povijest jednoga davno iščezlog imperija, koji je urastao u moje snove i dio je moje porodične i zavičajne povijesti. Plovdiv je prijestolnica Istočne Rumelije, bogati otomanski grad, na čijim se sokacima osjeća duh europskoga islama, koji se stoljećima po nekoj imperijalnoj i kosmopolitskoj logici na ovom mjestu susretao s pravoslavljem i judaizmom, s drevnim armenskim prakršćanstvom, nalazeći tu, u Plovdivu, način i mjeru, prije nego što su donesene sve aktualne deklaracije o ljudskim i manjinskim pravima. Plovdiv me podsjeća na Sarajevo s devetnaestostoljetnih veduta, ono i onakvo Sarajevo koje nikada nisam gledao svojim očima, ali ljepše i veće nego što je ono ikada bilo. Divim se plovdivskoj džamiji, ali još više se divim pravoslavnim Bugarima, koji nakon krvavih bitaka za oslobođenje, koje su zajedno s ruskim saveznicima od 1876. do 1878. vodili protiv Turaka, nisu porušili svoje džamije. Ni ovu čudesnu, veliku i staru Džuma džamiju, podignutu sredinom petnaestog stoljeća za sultana Murata II, na temeljima saborne (katedralne) crkve svete Petke Trnovske. Ali nije to cilj mog hodošašća - ova mi je ljepota samo putem darovana - hodočasnikom se osjećam jer sam u gradu mitropolita Kirila.
Prvim imenom Kosta Pacu, rođen u Sofiji u albanskoj pravoslavnoj obitelji, kasnije se zvao Konstantin Markov Konstantinov. Teologiju je studirao na Sveučilištu sveti Kliment Ohridski u Sofiji, gdje je 1927. obranio doktorat, i odmah zatim se zaredio. Već kao monah u Berlinu je studirao filozofiju, 1936, s jedva navršenih trideset pet, postaje episkop, a dvije godine kasnije i mitropolit plovdivski. Kada se krajem 1940. Bugarska priključila Silama osovine, doneseni su i rasni zakoni, kojima se već u studenom suprotstavio Sveti sinod, na čelu sa sofijskim mitropolitom Stefanom. Dijelom zbog toga, a dijelom i zbog snebljivosti i nevoljkosti cara Borisa III i državnih vlasti, dugo se odugovlačilo s primjenom zakona i deportacijom Židova, sve dok stvari nije pokrenuo njemački veleposlanik u Sofiji Adolf Beckerle, koji je pisao u Berlin o protuzakonitom i prožidovskom djelovanju mitropolita Stefana. Nakon toga, početkom ožujka 1943, vlada je odlučila predati prvu skupinu od 800 Židova. Stefan intervenira, i uspijeva odgoditi odluku. Odmah zatim priprema se deportacija 1500 plovdivskih Židova, što biva spriječeno zalaganjem mitropolita Kirila.
Međutim, pritisak na cara i Vladu već je neizdržljiv, i car donosi pragmatičnu odluku da se popusti, te da se Židove preda njihovoj sudbini. U tjednu između 4. i 11 ožujka tisuće Židova bivaju privedene i zatočene u na brzinu podignutim deportacijskim logorima – koji, razumjeli smo se, sasvim nalikuju prolaznim logorima za izbjeglice, kao što je vrlo sličan i pragmatični odnos bugarskih vlasti prema logici epohe – i već 10. ožujka prema Treblinki treba krenuti prvi transport od 8500 ljudi, među kojima je i 1500 plovdivskih Židova.
Episkop Kiril stiže na kolodvor, gnjevan i velik. Prati ga tristotinjak njegovih vjernika. Stočni vagoni okruženi su esesovcima i bugarskom žandarmerijom. Kiril prilazi kompoziciji, otklanja ljude koji ga pokušavaju zaustaviti, i otvara vagon s namjerom da uđe. Tamo gdje idu oni, idem i ja. Ali ne uspijeva se popeti, vidi ljude koji su unutra nagurani kao stoka. Njemački zapovjednik naređuje da se vagoni zabrave. Kiril odlazi do lokomotive i liježe na prugu. Pojedini izvori bilježe da episkop svo vrijeme grmi fragment iz starozavjetne Knjige o Ruti: “Nemoj me tjerati da te ostavim i da odem od tebe: jer kamo ti ideš, idem i ja, i gdje se ti nastaniš, nastanit ću se i ja; tvoj narod moj je narod i tvoj Bog moj je Bog. Gdje ti umreš, umrijet ću i ja; gdje tebe pokopaju, pokopat će i mene. Neka mi Jahve uzvrati svakim zlom i nevoljom ako me što drugo, osim smrti, rastavi od tebe.” S Knjigom o Ruti, najkraćom, a možda i metaforički najjasnijom starozavjetnom knjigom, za kršćane započinje povijest Drugih, stranaca, izbjeglica, progonjenih, njome se Jahvino milosrđe širi na Druge.
Plovdivski transport za Treblinku nije krenuo. Nije ni sofijski. Nijedan transport bugarskih Židova prema Poljskoj nije krenuo, jer su Nijemci vrlo pragmatično procijenili da im se zbog tih “podljudi” ne isplati izgubiti ratnog saveznika. Odložene deportacije nikada nisu provedene, a Bugarska je ostala kao jedina zemlja okupirane Europe, jedina saveznica Sila osovine, koja je na kraju rata imala više Židova nego na početku (50.000 naspram 48.000)
Mjesec dana nakon neuspjeha transporta, kralj Boris sazvao je u svojoj palači sastanak sa Svetim sinodom. Namjera mu je bila da uvjeri episkope u neizbježnost protužidovskih mjera.
Govorio je o pogubnosti njihova apstraktnog humanizma, o tome da svojim postupcima Bugarsku vuku u propast, da su “i druge zemlje židovski problem rješavale na isti način”, i da neće dobro biti ostane li Bugarska posljednja zemlja ujedinjene Europe koja nije riješila židovski problem. Pritom im je, naravno, rekao i to kako on, zapravo, nema ništa protiv Židova. Ali neumitnost epohe nam nalaže, ali Führer od nas očekuje, ali treba biti pragmatičan u ovome strašnom trenutku... Patriotizam je koristio kao posljednji argument. Pozvao je episkope da budu domoljubi, i oni su ga jednoglasno odbili. Sigurno je bilo onih koji bi pristali da razmišljaju pragmatično, ali ih je zaustavio Stefanov, a pogotovo Kirilov autoritet. Ne progonite, jer ćete i sami biti progonjeni – Stefan je govorio caru – u životu se mjera vraća za mjeru – poučavao ga je svome apstraktnom humanizmu – upozoravao ga je da jedan nebeski Boris bdije nad njegovim postupcima. Ne možemo znati što je u tim trenucima car mislio o dvojici episkopa. Bit će isto ono što Zoran Milanović misli o Vesni Teršelič i Zoranu Pusiću. Ako misli.
Pragmatični um zapitat će se: a što bi bilo da je drukčije bilo, pa da je Hitler dobio rat, i da su, kao što je strahovao car, Bugari pred pobjednikom ostali sa svojim Židovima? Je li pogreška pragmatičnog uma samo u tome što je pogrešno predvidio rezultat? Nije, niti tako može biti. Kakav god bio konačni ishod, bolje je spasiti ljude, nego ih prepustiti sudbini. Hoće li usred Europe koja je rasno čista, pedeset tisuća Židova ostati u Bugarskoj? Hoće li usred Europe koja je hermetički zatvorila svoje granice pedeset tisuća Sirijaca ostati u Hrvatskoj? Sto pedeset tisuća? Petsto tisuća? Koliko god, ali humanizam se ne mjeri brojevima. Ponekad je pragmatično spasiti jednog čovjeka, ali humanizmom se smatra samo ako su spašeni svi koji su mogli biti spašeni. Humanizam postoji samo ako se ne razmišlja o humanizmu drugih. Pragmatično je pomoći ako pomažu svi. Humano je, kršćanski je, abrahamski je, u duhu Rute je pomoći kad ne pomaže nitko.
Što će biti na kraju, i hoće li se mještanima Tovarnika, stotinama anonimnih volontera širom Hrvatske, onima koji prikupljaju pomoć za izbjeglice, ili barem po novinama pišu u njihovu korist i izlažu se time bijesu i nasilju pragmatičara, hoće li se njima dobro dobrim vratiti? Ako izbjeglička kriza završi pobjedom europske (humanističke) ideje, tada će ova zemlja među njima tražiti svoj moralni kredit, ako se kriza završi europskom katastrofom, tada će biti krivi mještani Tovarnika, volonteri, dobročinitelji, novinarska manjina. Ali ako se ovo drugo dogodi, zar život u zajednici ima smisla? Nije mitropolit Kiril legao pod vlak zato što je bio hrabar, nego je legao pod vlak zato što je znao da život nema smisla ako pobijede oni koji ljude tretiraju kao stoku. Postupao je onako kako je postupala Moapkinja Ruta. Kamo ti ideš, idem i ja, gdje se ti nastaniš, tamo ću i ja. Ništa me osim smrti neće rastaviti od tebe. Proklet neka sam ne bude li tako. Ako je naivno misliti i postupati tako, onda je došlo vrijeme kada je jedino ispravno biti naivan. Ima takvih vremena.
U Plovdivu, usred scenografije iz snova, proveo sam dva lijepa dana. Gledao sam crkve, džamije, kuće koje je gledao i Kiril – koji će poslije rata postati prvi bugarski patrijarh – kuckao srednjakom o gredu, koja podupire doksat prelijepe turske kuće u bezimenom sokaku, sve misleći kako je i ta greda iz njegova vremena.

Question: in which country were jews saved when celebrities were more open to the persecution

Ivo Goldstein writes that a relatively more Jews were saved when the high church celebrities were more open, energically opposed the persecution, as in France.

The Orthodox metropolitan Stefan in Sofia prevented a Jew from being deported to Nazi camps from Bulgaria - which the Germans did not treat as an occupied country, but as an underlying ally, and which, like Hungary, managed to resist the German anti-Jewish demands, in 1944.

in which country were jews saved when celebrities were more open to the persecution

Question: who wrote that more jews were saved when celebrities were more open and energically opposed

who wrote that more jews were saved when celebrities were more open and energically opposed

Question: in what year did the orthodox metropolitan stefan in sofia prevent a jew

in what year did the orthodox metropolitan stefan in sofia prevent a jew

Question: which country managed to resist the german anti-jewish demands in 1944

which country managed to resist the german anti-jewish demands in 1944

Question: where did the orthodox metropolitan stefan prevent a jew from being deported to nazi

where did the orthodox metropolitan stefan prevent a jew from being deported to nazi

Question: who prevented a jew from being deported to nazi camps

who prevented a jew from being deported to nazi camps

Question: where was stefan stepinac from

Ivo Goldstein writes that a relatively more Jews were saved when the high church celebrities were more open , energically opposed the persecution , as in France .

The Orthodox metropolitan Stefan in Sofia prevented a Jew from being deported to Nazi camps from Bulgaria - which the Germans did not treat as an occupied country , but as an underlying ally , and which , like Hungary , managed to resist the German anti - Jewish demands , in 1944 .

Ivo Goldstein piše da je relativno više Židova spašeno kad su se visoki crkveni uglednici otvorenije, energično usprotivili progonu, kao u Francuskoj. Pravoslavni mitropolit Stefan u Sofiji spriječio je da ijedan Židov bude deportiran u nacističke logore iz Bugarske - koju Nijemci nisu tretirali kao okupiranu zemlju, nego kao sebi podčinjenog saveznika, te koja se poput Mađarske uspijevala oduprijeti njemačkim protužidovskom zahtjevima, da bi 1944. god.

Ivo Goldstein piše da je relativno više Židova spašeno kad su se visoki crkveni uglednici otvorenije, energično usprotivili progonu, kao u Francuskoj.

Pravoslavni mitropolit Stefan u Sofiji spriječio je da ijedan Židov bude deportiran u nacističke logore iz Bugarske - koju Nijemci nisu tretirali kao okupiranu zemlju, nego kao sebi podčinjenog saveznika, te koja se poput Mađarske uspijevala oduprijeti njemačkim protužidovskom zahtjevima, da bi 1944. god.

Ivo Goldstein writes that a relatively more Jews were saved when the high church celebrities were more open, energically opposed the persecution, as in France. The Orthodox metropolitan Stefan in Sofia prevented a Jew from being deported to Nazi camps from Bulgaria - which the Germans did not treat as an occupied country, but as an underlying ally, and which, like Hungary, managed to resist the German anti-Jewish demands, in 1944.

Ivo Goldstein writes that a relatively more Jews were saved when the high church celebrities were more open, energically opposed the persecution, as in France.

The Orthodox metropolitan Stefan in Sofia prevented a Jew from being deported to Nazi camps from Bulgaria - which the Germans did not treat as an occupied country, but as an underlying ally, and which, like Hungary, managed to resist the German anti-Jewish demands, in 1944.

In France, which also had its kvislinic powers, three-quarters of the Jews survived, the French Catholic Bishops provided full support to the government in Vichyu and did not publicly oppose the adoption of the French racial laws in October 1940; however, 6 (of about a hundred) French Bishops allowed in 1942 to read in churches their opposition to the persecution of Jews, and many others gave secret instructions to help Jews avoid persecution.The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews, Renée Bédarida, in Carol Rittner, Stephen D. Smith and Steinfeldt, "The Holust and the Christian World", pp.

83-86.Accessed on 5 January 2022.

Question: when will stepinac's book be released

In France, which also had its kvislinic powers, three-quarters of the Jews survived, the French Catholic Bishops provided full support to the government in Vichyu and did not publicly oppose the adoption of the French racial laws in October 1940; however, 6 (of about a hundred) French Bishops allowed in 1942 to read in churches their opposition to the persecution of Jews, and many others gave secret instructions to help Jews avoid persecution.The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews, Renée Bédarida, in Carol Rittner, Stephen D. Smith and Steinfeldt, "The Holust and the Christian World", pp.

83-86.Accessed on 5 January 2022.

Question: what percentage of the jews survived in france

tri četvrtine Židova , Francuski katolički biskupi su bili pružili potpunu podršku vladi u Vichyu i nisu se javno usprotivili donošenju francuskih rasnih zakona u listopadu 1940 . godine ; međutim je 6 ( od oko stotinu ) francuskih biskupa dalo 1942 . godine pročitati u crkvama svoja protivljenja progonu Židova , a mnogi drugi su dali tajne upute da se pomaže Židovima da izbjegnu progone . The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews , Renée Bédarida , u Carol Rittner , Stephen D. Smith and Irena Steinfeldt , "" The Holocaust and the Christian World "" , Yad -

83-86.Accessed on 5 January 2022.

what percentage of the jews survived in france

Question: how many french bishops allowed in 1942 to read in churches their opposition to the persecution of

83-86.Accessed on 5 January 2022.

how many french bishops allowed in 1942 to read in churches their opposition to the persecution of

Question: where did stepinac stop the train with the jews

83-86.Accessed on 5 January 2022.

where did stepinac stop the train with the jews

Question: who wrote the book the catholic hierarchy in france during the war and the persecution

83-86.Accessed on 5 January 2022.

who wrote the book the catholic hierarchy in france during the war and the persecution

Question: in which country did three-quarters of the jews survive the war

83-86.Accessed on 5 January 2022.

in which country did three-quarters of the jews survive the war

Question: who supported the government in vichyu

83-86.Accessed on 5 January 2022.

Question: who did stepinac stop the train with

83-86.Accessed on 5 January 2022.

In France , which also had its kvislinic powers , three - quarters of the Jews survived , the French Catholic Bishops provided full support to the government in Vichyu and did not publicly oppose the adoption of the French racial laws in October 1940 ; however , 6 ( of about a hundred ) French Bishops allowed in 1942 to read in churches their opposition to the persecution of Jews , and many others gave secret instructions to help Jews avoid persecution . The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews , Renée Bédarida , in Carol Rittner , Stephen D. Smith and Steinfeldt , " The Holust and the Christian World " , pp .

Čak je i osobno legao na željezničku prugu i zaustavio vlak sa Židovima koje su pokušali otpremiti u Njemačku. U Francuskoj, koja je također imala svoje kvislinške vlasti, preživjele su tri četvrtine Židova, Francuski katolički biskupi su bili pružili potpunu podršku vladi u Vichyu i nisu se javno usprotivili donošenju francuskih rasnih zakona u listopadu 1940. godine; međutim je 6 (od oko stotinu) francuskih biskupa dalo 1942. godine pročitati u crkvama svoja protivljenja progonu Židova, a mnogi drugi su dali tajne upute da se pomaže Židovima da izbjegnu progone.The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews, Renée Bédarida, u Carol Rittner, Stephen D. Smith and Irena Steinfeldt, "The Holocaust and the Christian World", Yad-Vashem 2000. pp. 83-86. Pristupljeno 5. siječnja 2022.

U Francuskoj, koja je također imala svoje kvislinške vlasti, preživjele su tri četvrtine Židova, Francuski katolički biskupi su bili pružili potpunu podršku vladi u Vichyu i nisu se javno usprotivili donošenju francuskih rasnih zakona u listopadu 1940. godine; međutim je 6 (od oko stotinu) francuskih biskupa dalo 1942. godine pročitati u crkvama svoja protivljenja progonu Židova, a mnogi drugi su dali tajne upute da se pomaže Židovima da izbjegnu progone.The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews, Renée Bédarida, u Carol Rittner, Stephen D. Smith and Irena Steinfeldt, "The Holocaust and the Christian World", Yad-Vashem 2000. pp.

He even personally lie on the railway line and stopped the train with the Jews who tried to transport to Germany. In France, which also had its kvislinic powers, three-quarters of the Jews survived, the French Catholic Bishops provided full support to the government in Vichyu and did not publicly oppose the adoption of the French racial laws in October 1940; however, 6 (of about a hundred) French Bishops allowed in 1942 to read in churches their opposition to the persecution of Jews, and many others gave secret instructions to help Jews avoid persecution.The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews, Renée Bédarida, in Carol Rittner, Stephen D. Smith and Steinfeldt, "The Holust and the Christian World", pp. 83-86.Accessed on 5 January 2022.

In France, which also had its kvislinic powers, three-quarters of the Jews survived, the French Catholic Bishops provided full support to the government in Vichyu and did not publicly oppose the adoption of the French racial laws in October 1940; however, 6 (of about a hundred) French Bishops allowed in 1942 to read in churches their opposition to the persecution of Jews, and many others gave secret instructions to help Jews avoid persecution.The Catholic Hierarchy in France during the War and the Persecution of the Jews, Renée Bédarida, in Carol Rittner, Stephen D. Smith and Steinfeldt, "The Holust and the Christian World", pp.

Accessed on January 5, 2022.

In the NDH, which Stepinac supported, just as the French bishops supported Vichy’s France, only twenty percent of the Jews managed to survive, while they remained extinguished, most of them in the NDH camps.

The behavior of the French Catholic Church and its faithful in response to the antisemitic persecution, has never been absent from the debates about the past. During the past quarter of the century, however, the subject has risen to new tones with the reawakening of the Jewish consciousness and the many studies carried out that have placed the problem at the very core of Vichy historiography. Whence the question: Is the Church guilty for its silence and passivity in the face of the antisemitic policy conducted by the Pétain government and the extermination policy pursued by Nazi Germany starting in 1942?
The answer to this is far from simple. The data are complex and ambivalent, all the more so because we must guard ourselves against anachronism. Following the French defeat in the war, France was divided into two zones. The north was governed by the German occupation forces, while the south was unoccupied and a French government was established on July 10, 1940, headed by Marshal Petain and seated in Vichy. The Vichy government replaced the principles of the French Revolution (Freedom, Equality and Fraternity) with a return to nationalistic values.
It is a historical fact that in 1940 the problem of the Jews living in France was not a priority issue for the majority of the French people, for the French Catholics, or for the religious hierarchy, which was concerned chiefly with maintaining its institutions, protecting its believers, and adapting itself to a new regime that seemed to be sympathetic to the Church and its interests.
Although violent persecution of the Jews did not begin immediately, an official antisemitism began to rage as soon as October 1940 with the promulgation of the anti-Jewish legislation; French Jews were deprived of their rights and foreign Jews of their liberty. But these actions were taken and applied in an atmosphere of almost total indifference. People were much more concerned with the terrible trauma of the defeat, with the sundering of France into two zones, with the absence of more than a million and half young Frenchmen still held prisoner in Germany. The French were not yet aware of the danger of Nazi ideology and could not imagine the deadly sequence of the first antisemitic laws. Accordingly, silence prevailed among the Catholic hierarchy when the first law against the Jews was issued, 3 October 1940.
In offering full support to the “National Revolution” regime installed by Marshal Pétain, and for fear of endangering the Vichy program of restoration of the country, the Catholic hierarchy refrained from protesting against the unjust decree punishing the French Jews and kept silent. They maintained the same silence when the foreign Jews (4 October 1940) were shamefully confined in “special camps” of evil character.
In June 1941, Vichy promulgated the second Jewish Law, which worsened the Jews’ condition. The episcopate on both sides of the line of demarcation persisted in its silence, even when, in the spring of 1942, the occupation authorities required Jews, living in the southern zone, to wear the yellow star. From then on the antisemitic measures followed one upon another at an accelerated pace.
On July 15 and 16, 1942, the great Velodrom d’Hiver roundup took place in Paris: 13,300 men, women, and children were arrested by the Paris police in advance of their deportation to the east. This shameful scene elicited no public protest from the Church. The assembly of cardinals and Arcibishops of the Northern Zone, met on July 22. In spite of their real disapproval, they maintained their public silence, leaving the faithful unaware of the danger of falling in with Nazi neopaganism and they chose to send a protest letter to Marshal Pétain personally.
Deprived of information and instructions from their hierarchy, most Catholics - like many other French people – were unaware of the dangers run by their Jewish compatriots following the armistice. We must also recognize that antisemitic and xenophobic propaganda - widely disseminated by the press in the late thirties and rendered more intense and attention - getting in the climate of political and economic crisis prevailing in France - had penetrated entire sectors of society. What is more, many Catholics carried with them the traditional Christian burden of anti-Judaism, more or less conscious, but deeply rooted in the mind, on which the antisemitic slogans of the official press could build.
However, following the roundups of foreign Jews carried out in the Free Zone in the summer of 1942, there was a crucial change in the attitude of Catholics and their spiritual leaders. Several Bishops had proclamations read out in the churches and distributed quietly in the parishes, despite all the efforts by the Vichy police to intercept them. The result was that thousands of priests, monks, nuns, and laypersons performed acts of charity toward the persecuted Jews, acts that were at the same time a show of defiance toward the Pétain government.
There were a total of six of these indignant messages, which reflected the reawakening of the Christian conscience, written by three Arcibishops and three Bishops. From August 23, 1942, until September 20, Monseigneur Saliège, Arcibishop of Toulouse, followed by Monseigneur Théas, Bishop of Montauban, Monseigneur Delay, Bishop of Marseilles, Cardinal Gerlier, Arcibishop of Lyon, Monseigneur Vanstenberghe of Bayonne and Monseigneur Moussaron, Arcibishop of Albi wrote messages to be read out in their churches.
Of course the number of Episcopal protests may seem to be negligible - six, at a time when there were around a hundred Bishops in France. But their impact was considerable, because the denunciation of the brutality of the roundups was tantamount to an attack on the entire system of brutal persecutions and deportations. As a result of the movement in public opinion set off by these protests, from then on a rift gaped wide between the Church and the Vichy government, a breach that grew wider several months later, in the wake of the imposition of compulsory labor service. To tell the truth, a minority of Catholics had not waited for the Episcopal statements of the summer of 1942 to hear the voice of conscience; they had already rejected the poison of Nazi ideology and provided assistance and shelter to persecuted Jews, to the extent possible.
All over France, thousands of the clergy and faithful performed many similar acts of charity and discreet operations. If a majority of the Jews in France, aliens and citizens alike, survived the genocide it was to a very great extent thanks to the help they received from Catholics and Protestants - sometimes as individuals, more often through their institutions (convents, boarding schools, presbyteries, associations, families) - where the potential victims were hidden and protected.
We must not deduce from the Catholic authorities’ change of heart toward the persecuted Jews that they had reached the point of rising against the Vichy regime and condemning Pétain himself for supporting the roundups. There were many Catholics who were willing to hide, shelter, and rescue Jews, especially children, at the risk of their freedom or lives, but who had no doubts about the merits of the National Revolution. In ‘When Memory Comes’, Saul Friedlander relates that the religious institution that saved him, in full cognizance of the danger, venerated Marshal Pétain, whose portrait adorned the classrooms, dormitories, and dining room, alongside that of Jesus.
Yet that same year, during the summer of 1943, intervention by the hierarchy once again saved a number of recently naturalized Jews. The Germans, furious at not having been able to lay hold of the number of deportable Jews it had sought in the roundups of 1942–1943, demanded of Petain’s regime to revoke the citizenship of naturalized Jews. Monseigneur Chappoulie, the official spokesman of the church, sent a letter to the government in which he solemnly warned that any new deportations would provoke strong feelings and protests in Catholic circles and force the Bishops to speak up once again. As a result, Petain rescinded the order.
This last example forces us to ask a question that cannot be evaded: in those troubled times, when so many of the faithful were deeply confused, should not the hierarchy have clearly restated the principles of justice and respect for human beings in order to light up the conscience of the faithful? Should it not have intervened whenever and wherever human rights as well as Christian rights were being trampled underfoot? The fact remains that, as a group, the Bishops declined to examine their consciences and simply considered that they had done their duty. By their lights, they had fulfilled their mission by protecting the institutions of the Church, especially the youth movements, and reached the conclusion that they had done well, without saying so and without showing it.
The years have passed, but the memory of the attitude of the French Church between 1940 and 1944 continues to trouble the French people and notably the Christians among them. This is why, on September 30, 1997, standing at a symbolic site - the Drancy camp – the episcopate issued a public statement of repentance, before God and before human beings, especially the Jews. After having recalled that throughout the occupation years the spiritual authorities were kept prisoners of an attitude of conformity, prudence, and silence, the authors of the declaration - the Bishops of the dioceses where the major internment camps for Jews had been located - recognized the failure of the French Church and its responsibility toward the Jewish people. They concluded: “We confess this fault. We implore God to forgive use and ask the Jewish people to hear this cry of repentance."
Source: Carol Rittner, Stephen D. Smith and Irena Steinfeldt, The Holocaust and the Christian World, Yad-Vashem 2000. pp. 83-86

Question: what percentage of jews survived in the nh

Accessed on January 5, 2022.

In the NDH, which Stepinac supported, just as the French bishops supported Vichy’s France, only twenty percent of the Jews managed to survive, while they remained extinguished, most of them in the NDH camps.

what percentage of jews survived in the nh

Question: when will the ndh be accessed

Accessed on January 5, 2022.

Question: where did most of the jews in france die

Accessed on January 5, 2022.

where did most of the jews in france die

Question: who was the leader of the ndh

Accessed on January 5, 2022.

Question: who did the french bishops support in the nh

Accessed on January 5, 2022.

who did the french bishops support in the nh

Question: who supported vichy's france

Accessed on January 5, 2022.

In the NDH , which Stepinac supported , just as the French bishops supported Vichy ’s France , only twenty percent of the Jews managed to survive , while they remained extinguished , most of them in the NDH camps .

Pristupljeno 5. siječnja 2022. U NDH, koju je Stepinac podržavao kao što su i francuski biskupi podržavali Vichyevsku Francusku, samo je dvadeset posto Židova uspjelo preživjeti, dok su ostali istrijebljeni, većina od njih u logorima NDH.

U NDH, koju je Stepinac podržavao kao što su i francuski biskupi podržavali Vichyevsku Francusku, samo je dvadeset posto Židova uspjelo preživjeti, dok su ostali istrijebljeni, većina od njih u logorima NDH.

Accessed on January 5, 2022. In the NDH, which Stepinac supported, just as the French bishops supported Vichy’s France, only twenty percent of the Jews managed to survive, while they remained extinguished, most of them in the NDH camps.

In the NDH, which Stepinac supported, just as the French bishops supported Vichy’s France, only twenty percent of the Jews managed to survive, while they remained extinguished, most of them in the NDH camps.

On the other hand, unlike the Catholic Church in Croatia which mostly supported the authorities of the NDH, there were throughout Europe very drastic persecutions against the Catholic Church itself, and the prosecution of how to put itself in the context of Nazi control over Europe and the persecution that the Nazi took and was not quite simple.

For example, in the Netherlands, after the Catholic bishops there in June 1942 very sharply opposed the deportation of the Netherlands Jews to concentration camps, it happened that the Germans completely consistently brought to the camps exactly all the Jews addressed to Catholicism – even priests and servants – but from the deportation to the camps were honoured nine thousand Jews who were converted to Protestantism.

Catholics are constantly confronted with the claims that Pope Pius XII was complicit in the Holocaust, that vast numbers of Catholics collaborated with Hitler’s diabolical regime, and that Catholic priests, nuns, and bishops were ardent members of the Nazi Party and supporters of its policies. It is true that many Catholics turned a blind eye to the Holocaust, and others remained silent out of fear for their lives and the safety of their families. There were certainly many ex-Catholic members of the ruling Nazi circles, just as there were Catholics in some numbers who supported the Nazis out of a twisted sense of nationalism, anti-Semitic beliefs, or for pure personal advancement in a corrupt and evil state.
But what many people don’t know is that the Church itself was a target of the Nazis. On June 6, 1941, Martin Bormann, head of the Nazi Party Chancellery, private secretary to Adolf Hitler, and one of the most powerful figures in the Third Reich, issued a secret decree for all Gauleiters (or regional party leaders) of the Reich regarding the true intentions of the Nazi regime toward the Christian churches.
More and more the people must be separated from the churches and their organs the pastors . . . Just as the deleterious influences of astrologers, seers and other fakers are eliminated and suppressed by the State, so must the possibility of church influence also be totally removed . . . Not until this has happened, does the state leadership have influence on the individual citizens. Not until then are the people and Reich secure in their existence for all time. (“Relationship of National Socialism and Christianity”)
The truth is many thousands of Catholic men, women, and children died in concentration camps, SS and Gestapo torture chambers, or in fields and villages across Europe for the “crime” of proclaiming the truth to one of the most evil regimes in human history. The historical reality of this oppression does not in any way reduce the culpability of some Catholics in the Holocaust, nor does it suggest that the unprecedented genocide of the Jewish people should be forgotten or considered reduced in significance.
Robust Catholicism
The Church in Germany had survived many hardships in the late 19th century, including the policy of Kulturkampf implemented by the powerful German Chancellor Otto von Bismarck that sought to reduce Catholic influence in German life. Catholics stood firm against Bismarck, and Catholic political interests were protected by the Zentrum, the German Catholic Center Party, launched in 1870. The party came to the height of its prosperity in the Weimar Republic, between 1919 and 1933, when it held the chancellorship eight times.
By the late 1920s, the Catholic Church in Germany claimed some 20 million members. They were outnumbered by the 40 million Lutherans, but the vitality of the Catholic community was manifested in the 20,000 priests (compared to the 16,000 Lutheran ministers), the million and a half members of the Catholic Youth Organization, an active Catholic press, Catholic labor unions, and the widely respected Catholic Center Party.
At first, many average Catholics, like other Germans, were not fully aware of the dangers of National Socialism. Some saw the Nazis as a potential ally against the spread of Communism. Bishop Christian Schreiber of Berlin, for example, granted permission for Catholics to join the party. Most German bishops and priests, however, were alarmed by the Nazis and their anti-Semitic speeches, radical nationalistic tone, and clear willingness to use violence and intimidation. In early 1931, the bishops’ conference of the Cologne region condemned National Socialism, followed by the bishops of the region of Paderborn and Freiburg. The Catholic press and the Catholic German Center Party were also distinctly hostile to the Nazis.
For their part, Hitler and the Nazis tried to present a moderate and reassuring face to Catholics. But the instinctive reaction of most Catholics to the Nazis was a negative one, and only small numbers of Catholics voted for the National Socialists in the elections prior to 1933.
Hitler’s Ascent
On January 30, 1933, Adolf Hitler was officially appointed chancellor by the aged President Paul von Hindenburg. A mere month later, on February 27, the infamous Reichstag Fire (a plot concocted by the Nazis) gave Hitler the pretext to establish a dictatorship through the so-called Enabling Act that was passed in March 1933. The act bestowed sweeping powers on the government, including setting aside key elements of basic rights, for four years.
He then proceeded apace with the destruction of all opposition—political, social, and religious. The instruments at his disposal were the laws of the Reich (such as the Enabling Laws) and Reich security, including the regular police, the Gestapo, the SS, and the SD (the Sicherheitsdienst or Secret Service of the Nazis). The other source of terror was the existence of the concentration camps, the most feared at first being Dachau, which was opened in March 1933 outside of Munich and which soon was filled with the enemies of the regime, including thousands of Catholics.
Persecution Begins
In February 1933, Hermann Göring banned all Catholic newspapers in Cologne on the claim that Catholics were illegally engaging in politics. The ban was lifted soon after, but Catholics had been sent a message. A short time later, thugs from the Sturmabteilung (SA), the Brownshirts, stormed a gathering of the Christian trade unions and the Catholic Center Party and brutalized many of those in attendance.
The government next banned the other political parties. The Social Democrats (SPD) were prohibited in June. On July 5, 1933, the Catholic Centre Party, and its ally the Bavarian People’s Party, disbanded itself under relentless Nazi intimidation and after empty promises were made promising Catholic freedom in education and for youth groups. On July 14, 1933, Germany became officially a one-party state.
As the parties were disbanded, the Gestapo began rounding up all who might oppose the social revolution. Hundreds of priests were arrested for speaking out against the anti-democratic changes and the persecution of Jews. Thousands of members of the Catholic Center Party were in jails or concentration camps even before the party voted itself out of existence. The Christian Trade Unions were dissolved in late June, and, under mounting pressure, the bishops of Germany agreed to permit members to join the Nazi Party. Needing a permanent statement to clarify legally the Catholic Church’s status in Nazi Germany, Pius XI signed a concordat with Hitler on July 20, 1933.
While attacked today as a Catholic capitulation to the Nazis, the concordat was viewed in its time in terms similar to those of the Concordat of 1800 between Pope Pius VII and Napoleon Bonaparte. In facing a dictator who would surely violate all promises, Pope Pius XI sought a formal document that could be used to defend the rights of Catholics and Catholic institutions in a future that the pontiff knew was going to be dark and dangerous for all who professed faith in Christ.
The Nazi Party’s overarching policy was described by the term Gleichschaltung, denoting the effort to bring all German culture, religious practice, politics, and even daily life into strict conformity with Nazi ideology. It was a policy of total control of thought, belief, and practice and entailed the systematic eradication of all anti-Nazi elements in the country. The effort to control the churches was termed the Kirchenkampf (the war against the church), although Catholics were not attacked on the legal basis of their Catholicism. Rather, Catholics who opposed the Nazis were arrested and murdered for “crimes” against the state.
Terrors of the Night
One such prominent Catholic victim was the president of Catholic Action in Germany, Erich Klausener. The devout Catholic German delivered a speech in June 1934 against the regime at the Catholic Congress in Berlin. He was shot to death in his office on June 30, during the so-called Night of the Long Knives when Hitler annihilated more of his political opposition, including the leadership of the SA (that had outlived its usefulness), and many conservative politicians. Klausener’s entire staff was sent to concentration camps.
For average Catholic laity, clergy, and nuns in Germany, the rise of the Nazi dictatorship in 1933 and 1934 brought sweeping changes to their daily lives. While permitted to go to Mass, Catholics lived increasingly in an oppressive atmosphere of propaganda, fear of arrest at any moment, and the gnawing worry that everything being said to friends or family might be reported to the Gestapo. Friends, pastors, teachers, and relatives were taken in the night, and only vague and gruesome reports of their deaths or imprisonment followed.
Catholics next witnessed the attacks on the Catholic press and Catholic education. A special “Editors’ Law” was decreed in December 1933 with the intention of curbing all speech by requiring that all editors join the Literary Chamber of the Third Reich. The Chamber, part of Josef Goebbels’ Propaganda Ministry, decided what could be published. The law essentially ended the Catholic press in Germany. Catholic newspapers and publications closed their doors as they were unable to comply with government limitations on freedom and unwilling to print Nazi propaganda on such horrendous issues as enforced sterilization and euthanasia. At the start of 1933, there were over 400 daily Catholic newspapers in Germany. By 1935, there were none. Over the succeeding years, the surviving Catholic periodicals and the diocesan papers slowly ended publication. In 1941, the Nazis shut down the remaining diocesan weekly papers and Catholic journals.
In 1935, all youth groups were prohibited from participating in public events, from wearing uniforms, and above all, from playing in any organized sports. The one exception to the rule, of course, was the Hitler Youth, with its female counterpart, the League of German Girls, the Nazi Party’s official paramilitary organization for young people. The Hitler Youth became mandatory for all German boys and girls in 1936. At the same time as membership was made a rule of law, all other youth organizations were abolished.
German Catholics were next discouraged from sending their children to Catholic schools. Nazi propaganda called the schools disloyal and havens of corruption, and families were eventually required to appear before authorities to declare officially why they had decided to betray the regime. During the ordeal of the interview, parents—especially any working for the government or in the German armed forces—were reminded of the possibly dire consequences should they proceed, including loss of promotion, dismissal, and even prison. Not surprisingly, Catholic schools suffered from massive drops in enrollment. After a few years of Nazi coercion, enrollment in the Munich archdiocesan schools plummeted to below five percent. The end result was that by 1939, more than 10,000 Catholic schools had been closed and the Catholic boys and girls sent to Nazi public schools for indoctrination.
Still, with each new step in the Kirchenkampf, the Nazis discovered more Catholics willing to speak out against them. As some of the most powerful symbols of the Church, priests became primary targets for Nazi propaganda, legal traps, arrest, and murder.
Show Trials
One of the most effective Nazi legal maneuvers against Catholic priests (and some Protestant clergy) was the use of show trials that highlighted supposed criminal immorality. Throughout 1935 and 1936, hundreds of priests, monks, lay-brothers and women religious were arrested, accused of sexual perversions, pedophilia, and homosexuality, and then put on public trial. Typical of Gestapo techniques was to lure a priest to a hotel room or apartment on the pretense of someone needing last rites. Once there, the priest was set upon by a prostitute while Gestapo officials took photos of the bewildered victim. The photos were then used at the trial as supposedly damning evidence. Other priests were accused falsely of molesting children, and German newspapers were filled with lurid and pornographic accounts and cartoons of priests and other clergy. Many priests “confessed” after torture or threats against their parents and relatives. These events were protested in the United States and by local bishops, but the protests did nothing to halt the cruel mockery of priests in films, plays, speeches, and songs.
Pope Pius XI’s strongly anti-Nazi papal encyclical Mit Brennender Sorge of March 1937 gave encouragement to Catholics to continue speaking out, and the tone of the Church’s opposition to the Nazis was set in the country by the courageous Cardinal Michael von Faulhaber of Munich, Cardinal Conrad Count von Preysing of Berlin, Bishop Clemens August Count von Galen of Münster, Archbishop von Preysing of Berlin, Cardinal Bertram of Breslau, and Cardinal Schulte of Cologne. Cardinal Faulhaber delivered a magnificent trio of Advent sermons in 1933 that condemned Nazi anti-Semitic propaganda and caused such anger among the Nazis that the sale of the published edition of his sermons was banned by the government.
Bishop von Galen, called the “Lion of Munster,” spent the war fearlessly speaking out against the Nazis, and only his popularity kept him from sharing the fate of so many other bishops and priests in Germany and elsewhere (see “The Bishop’s Cry of Protest,” page 20). He was beatified by the Church for his holiness and heroic virtue.
Underground Network
Catholic priests, nuns, and laypeople made it possible for Mit Brennender Sorge to be read everywhere in Germany. Despite the concerted efforts of the Gestapo, thousands upon thousands of copies were printed through a vast underground network and then distributed through the parishes across Nazi Germany. Formal Nazi protests were lodged with the Vatican; Goebbels launched a renewed anti-Catholic propaganda campaign, and the Gestapo arrested hundreds of Catholics, including children who were caught handing out copies of the encyclical. New trials were orchestrated against priests and nuns, including the mockery of a trial held for 170 Franciscans in Koblenz on charges of immorality.
With the Nazi invasion of Poland in September 1939 and the start of World War II, the Catholics of Germany were faced with even greater oppression in the name of Reich security. The same policies that had transformed Germany into a prison were now enacted ruthlessly across occupied Europe as the SD, SS, Gestapo, and other Nazi organs of terror were given an utterly free hand.
Catholics in Poland, Hungary, Czechoslovakia, France, and Germany, were arrested for speaking any form of criticism of the regime, aiding Jews in any way, or simply refusing to remove religious symbols from schools. The thousands of spies and informers (many fearing for their own lives) provided a steady stream of reports to the Gestapo and SD. Conscientious objectors were executed for treason. One such man was Franz Jägerstätter. Put on trial in Berlin, he was condemned to death for sedition and executed on August 9, 1943, by beheading. He wrote before his death, “Neither prison nor chains nor sentence of death can rob a man of the faith and his free will. God gives so much strength that it is possible to bear any suffering . . .” He was beatified on October 26, 2007 in Linz.
The arrests, torture, repression, and mass executions continued unabated right up to the end of the war and the final collapse of the Third Reich, but so too did Catholic resistance. Catholics across occupied Europe gave their lives to protect Jews from the concentration camps.
Strikes and Protests
In 1941 in the Netherlands, Catholics took part in the strikes and protests against the Nazi treatment of the Jews. In July 1942, the Nazis declared that all Jewish converts and Jews married to Gentiles would be exempted from deportation if the opposition ceased. While the Protestants in the Netherlands agreed, the Archbishop of Utrecht would not be deterred. In response, the authorities deported all Catholics of Jewish blood, including the future saint Edith Stein, while exempting the 9,000 Protestant Jews. Mass deportations soon followed, but Catholics helped thousands to escape and hid another 40,000. Forty-nine priests gave their lives for providing help to Jews. The same story was played out in France and Italy where cardinals, bishops, and priests exhorted the faithful to assist Jews and give them shelter.
The model for all Catholics was Pope Pius XII and his heroic and much-documented actions on behalf of Jews in Italy. As the pontiff declared in the 1942 Christmas Message, Catholics should not forget “those hundreds of thousands who, without any fault of their own, sometimes only by reason of their nationality or race, are marked for death or progressive extinction.” The Israeli diplomat Pinchas Lapide’s 1967 book, The Last Three Popes and the Jews, documented that between 700,000 and 860,000 Jews were saved from death by the Church. More might have been done, but Lapide recorded that even as the Polish Catholics were being crushed (see “The Persecution of Poland,” page 21), Catholic clergy and religious saved at least 15,000 (possibly as many as 50,000) Jews.
By the end of the 12-year reign of Adolf Hitler in 1945, tens of millions of Catholics had died as soldiers, in forced labor, as civilian casualties in the fighting, or as victims in the gas chambers. Catholic churches, cathedrals, monasteries, convents, schools, universities, and monuments lay in ruins. The task then fell to the surviving Catholics in Europe to rebuild those institutions and to begin the equally difficult task of repairing the spiritual damage done by the 12-year Reich.
SIDEBARS
The Bishop’s Cry of Protest
We must be prepared that in the near future such terrifying news will accumulate—that even here one religious house after another will be confiscated by the Gestapo and that its occupants, our brothers and sisters, children of our families, loyal German citizens, will be thrown on to the street like outlawed helots and hunted out of the country, like vermin.
—Bishop August von Galen, homily, 1941
Many times, and again quite recently, we have seen the Gestapo arresting blameless and highly respected German men and women without the judgment of any court or any opportunity for defense, depriving them of their freedom, taking them away from their homes interning them somewhere. In recent weeks even two members of my closest council, the chapter of our cathedral, have been suddenly seized from their homes by the Gestapo, removed from Münster and banished to distant places.
—Bishop August von Galen, homily, 1941
The Persecution of Poland
Poland was especially singled out for brutality. Jewish Poles were targeted for extermination through work and the gas chambers, while the rest of Poland witnessed the elimination of the country’s political, intellectual, and military classes and the reduction of the surviving population to a vast labor pool. Between 1939 and 1945 at least 1.5 million Poles were transported to the Reich for labor. To decimate Polish culture, the Germans closed or obliterated universities, schools, museums, libraries, and scientific centers.
The most feared Polish institution, of course, was the Church, as it had given hope to the Polish people and had encouraged.aspirations of Polish culture, learning, and independence. In the annexed regions of Poland, Nazi officials closed churches, seminaries, convents, and seminaries, and the majority of priests were arrested or executed. Between 1939 and 1945 over 3,000 members of the Polish clergy were killed; 1,992 of them died in concentration camps, 787 of them at Dachau (see “The Priests of Dachau,” page 22). Altogether, estimates place the number of Polish civilians killed in the war at between 5 and 5.5 million, including 3 million Polish Jews, not even counting over a half million Polish civilians and military personnel killed in the fighting.
The Priests of Dachau
The Dachau concentration camp was used by the Nazis for many of its most hated enemies. Among them were Catholic priests. Indeed, of the 2,720 clergy sent to Dachau, 2,579 were Catholic priests, along with uncertain numbers of seminarians and lay brothers. Most were Polish priests, 1,748 in all; there were also 411 German priests. Of the 1,034 priests who died in the camp, 868 were Polish. The priests were housed in a special “priest block” and were targeted for especially brutal treatment by the SS guards.
It is estimated that at least 3,000 other Polish priests were sent to other concentration camps, including Auschwitz, while priests from across Europe were condemned to death and labor camps: 300 priests died at Sachsenhausen, 780 at Mauthausen, and 5,000 at Buchenwald. These numbers do not include the priests who were murdered en route to the camps or who died from diseases and exhaustion in the inhuman cattle cars used to transport victims. Several thousand nuns were also sent to camps or killed on the way.
The list of victims is a very long one, and the suffering on a daily basis by the priests is unimaginable. For many, the ordeal lasted for years. Adam Kozlowiecki, a Polish priest, was arrested by the Gestapo in November 1939 and was sent to Auschwitz in 1940; transferred to Dachau in December 1940, he spent the next five years there until he was freed by the U.S. army on April 29, 1945. Kozlowiecki was made a cardinal in 1998. A few of the other notable priests at Dachau were Bl. Michal Kozal, Bl. Stefan Grelewski, Bl. Stefan Frelichowski, Bl. Karl Leisner, and Bl. Titus Brandsma.
Priests at Dachau Tell Their Stories
- Christ in Dachau by Fr. John Lenz (Our Sunday Visitor, 2008)
- Priestblock 25487: A Memoir of Dachau by Fr. Jean Bernard (Zaccheus Press, 2007)
- The Ninth Day (2004), a film about Fr. Jean Bernard’s experience in Dachau

Question: how many jews were converted to protestantism

On the other hand, unlike the Catholic Church in Croatia which mostly supported the authorities of the NDH, there were throughout Europe very drastic persecutions against the Catholic Church itself, and the prosecution of how to put itself in the context of Nazi control over Europe and the persecution that the Nazi took and was not quite simple.

For example, in the Netherlands, after the Catholic bishops there in June 1942 very sharply opposed the deportation of the Netherlands Jews to concentration camps, it happened that the Germans completely consistently brought to the camps exactly all the Jews addressed to Catholicism – even priests and servants – but from the deportation to the camps were honoured nine thousand Jews who were converted to Protestantism.

how many jews were converted to protestantism

Question: in which country was the catholic church mostly supported by the nh

in which country was the catholic church mostly supported by the nh

Question: in which country did the catholic church oppose the deportation of jews to concentration camps

in which country did the catholic church oppose the deportation of jews to concentration camps

Question: when did the catholic bishops in the netherlands oppose the deportation of the net

when did the catholic bishops in the netherlands oppose the deportation of the net

Question: where were the jews sent to concentration camps

where were the jews sent to concentration camps

Question: who opposed the deportation of the netherlands jews to concentration camps

who opposed the deportation of the netherlands jews to concentration camps

Question: who did the catholic church in croatia mostly support

who did the catholic church in croatia mostly support

On the other hand , unlike the Catholic Church in Croatia which mostly supported the authorities of the NDH , there were throughout Europe very drastic persecutions against the Catholic Church itself , and the prosecution of how to put itself in the context of Nazi control over Europe and the persecution that the Nazi took and was not quite simple .

For example , in the Netherlands , after the Catholic bishops there in June 1942 very sharply opposed the deportation of the Netherlands Jews to concentration camps , it happened that the Germans completely consistently brought to the camps exactly all the Jews addressed to Catholicism – even priests and servants – but from the deportation to the camps were honoured nine thousand Jews who were converted to Protestantism .

S druge strane, za razliku od Katoličke crkve u Hrvatskoj koja je većinom podržavala vlasti NDH, bilo je diljem Europe vrlo drastičnih progona protiv same Katoličke crkve, te prosudba kako se postaviti u kontekstu nacističke kontrole nad Europom i progona koje su nacisti poduzimali i nije bila posve jednostavna. Primjerice se u Nizozemskoj, nakon što su se tamošnji katolički biskupi u lipnju 1942. godine vrlo oštro usprotivili deportaciji nizozemskih Židova u koncentracijske logore, dogodilo da Nijemci posve dosljedno u logore odvedu baš sve Židove obraćene na katoličanstvo - čak i svećenike i časne sestre - ali su od odvođenja u logore bili poštedjeli devet tisuća Židova koji su bili obraćenici na protestantizam.

S druge strane, za razliku od Katoličke crkve u Hrvatskoj koja je većinom podržavala vlasti NDH, bilo je diljem Europe vrlo drastičnih progona protiv same Katoličke crkve, te prosudba kako se postaviti u kontekstu nacističke kontrole nad Europom i progona koje su nacisti poduzimali i nije bila posve jednostavna.

Primjerice se u Nizozemskoj, nakon što su se tamošnji katolički biskupi u lipnju 1942. godine vrlo oštro usprotivili deportaciji nizozemskih Židova u koncentracijske logore, dogodilo da Nijemci posve dosljedno u logore odvedu baš sve Židove obraćene na katoličanstvo - čak i svećenike i časne sestre - ali su od odvođenja u logore bili poštedjeli devet tisuća Židova koji su bili obraćenici na protestantizam.

On the other hand, unlike the Catholic Church in Croatia which mostly supported the authorities of the NDH, there were throughout Europe very drastic persecutions against the Catholic Church itself, and the prosecution of how to put itself in the context of Nazi control over Europe and the persecution that the Nazi took and was not quite simple. For example, in the Netherlands, after the Catholic bishops there in June 1942 very sharply opposed the deportation of the Netherlands Jews to concentration camps, it happened that the Germans completely consistently brought to the camps exactly all the Jews addressed to Catholicism – even priests and servants – but from the deportation to the camps were honoured nine thousand Jews who were converted to Protestantism.

On the other hand, unlike the Catholic Church in Croatia which mostly supported the authorities of the NDH, there were throughout Europe very drastic persecutions against the Catholic Church itself, and the prosecution of how to put itself in the context of Nazi control over Europe and the persecution that the Nazi took and was not quite simple.

For example, in the Netherlands, after the Catholic bishops there in June 1942 very sharply opposed the deportation of the Netherlands Jews to concentration camps, it happened that the Germans completely consistently brought to the camps exactly all the Jews addressed to Catholicism – even priests and servants – but from the deportation to the camps were honoured nine thousand Jews who were converted to Protestantism.

There have been many Catholic priests in the Dachau concentration camp since 1940: of the 2,760 members of the Christian Clerk who were found there, there were even 2,579 Catholic priests (including 1,780 priests from Poland and 441 from Germany).

Question: how many catholic priests were found in the dachau concentration camp

There have been many Catholic priests in the Dachau concentration camp since 1940: of the 2,760 members of the Christian Clerk who were found there, there were even 2,579 Catholic priests (including 1,780 priests from Poland and 441 from Germany).

how many catholic priests were found in the dachau concentration camp

Question: how many german priests were in the dachau concentration camp

how many german priests were in the dachau concentration camp

Question: how many catholic priests were in the dachau concentration camp

how many catholic priests were in the dachau concentration camp

There have been many Catholic priests in the Dachau concentration camp since 1940 : of the 2,760 members of the Christian Clerk who were found there , there were even 2,579 Catholic priests ( including 1,780 priests from Poland and 441 from Germany ) .

Primjerice se u Nizozemskoj, nakon što su se tamošnji katolički biskupi u lipnju 1942. godine vrlo oštro usprotivili deportaciji nizozemskih Židova u koncentracijske logore, dogodilo da Nijemci posve dosljedno u logore odvedu baš sve Židove obraćene na katoličanstvo - čak i svećenike i časne sestre - ali su od odvođenja u logore bili poštedjeli devet tisuća Židova koji su bili obraćenici na protestantizam. U koncentracijskom logoru Dachau je bilo još od 1940. godine mnogo katoličkih svećenika: od 2.760 pripadnika kršćanskog klera koji su se ondje našli, katoličkih svećenika je bilo čak 2.579 (u tome 1.780 svećenika iz Poljske i 441 iz Njemačke).

U koncentracijskom logoru Dachau je bilo još od 1940. godine mnogo katoličkih svećenika: od 2.760 pripadnika kršćanskog klera koji su se ondje našli, katoličkih svećenika je bilo čak 2.579 (u tome 1.780 svećenika iz Poljske i 441 iz Njemačke).

For example, in the Netherlands, after the Catholic bishops there in June 1942 very sharply opposed the deportation of the Netherlands Jews to concentration camps, it happened that the Germans completely consistently brought to the camps exactly all the Jews addressed to Catholicism – even priests and servants – but from the deportation to the camps were honoured nine thousand Jews who were converted to Protestantism. There have been many Catholic priests in the Dachau concentration camp since 1940: of the 2,760 members of the Christian Clerk who were found there, there were even 2,579 Catholic priests (including 1,780 priests from Poland and 441 from Germany).

There have been many Catholic priests in the Dachau concentration camp since 1940: of the 2,760 members of the Christian Clerk who were found there, there were even 2,579 Catholic priests (including 1,780 priests from Poland and 441 from Germany).

Some critical authors emphasize that he did not write that Jasenovich was a "shameful lie and crime", but only after the liquidation of Catholic priests in February 1943, despite the fact that he knew what was happening in Jasenovich much earlier.

Question: when did stepinac liquidate catholic priests

Some critical authors emphasize that he did not write that Jasenovich was a "shameful lie and crime", but only after the liquidation of Catholic priests in February 1943, despite the fact that he knew what was happening in Jasenovich much earlier.

when did stepinac liquidate catholic priests

Question: who did stepinac liquidate in 1943

katoličkih svećenika u veljači 1943 . godine , unatoč tome što je znao

Question: what did stepinac write about jasenovich

what did stepinac write about jasenovich

Question: what did stepinac call jasenovich

Question: why did stepinac write about jasenovich

likvidacije katoličkih svećenika u veljači 1943 . godine , unatoč tome što je znao

Some critical authors emphasize that he did not write that Jasenovich was a " shameful lie and crime " , but only after the liquidation of Catholic priests in February 1943 , despite the fact that he knew what was happening in Jasenovich much earlier .

Neosuđivanje zločina u Jasenovcu Neki prema Stepincu kritični autori ističu da je on doduše napisao da je Jasenovac "sramotna ljaga i zločin", ali tek nakon likvidacije katoličkih svećenika u veljači 1943. godine, unatoč tome što je znao što se u Jasenovcu događa mnogo ranije.

Neosuđivanje zločina u Jasenovcu Neki prema Stepincu kritični autori ističu da je on doduše napisao da je Jasenovac "sramotna ljaga i zločin", ali tek nakon likvidacije katoličkih svećenika u veljači 1943. godine, unatoč tome što je znao što se u Jasenovcu događa mnogo ranije.

Some critical authors emphasize that he did not write that Jasenovich was a "shameful lie and crime", but only after the liquidation of Catholic priests in February 1943, despite the fact that he knew what was happening in Jasenovich much earlier.

Some critical authors emphasize that he did not write that Jasenovich was a "shameful lie and crime", but only after the liquidation of Catholic priests in February 1943, despite the fact that he knew what was happening in Jasenovich much earlier.

Stepinac also met with Ant Cilig after his liberation from Jasenovec in the spring of 1943.

Ciliga later wrote that Jasenovac was a "great killing machine" whose purpose, just as in Auschwitz, was "storming."

Question: who did stepinac meet at jasenovec in 1943

Stepinac also met with Ant Cilig after his liberation from Jasenovec in the spring of 1943.

Ciliga later wrote that Jasenovac was a "great killing machine" whose purpose, just as in Auschwitz, was "storming."

who did stepinac meet at jasenovec in 1943

Question: what was the purpose of jasenovac

Question: when did stepinac liberate jasenovec

Question: what was the purpose of jasenovac in auschwitz

what was the purpose of jasenovac in auschwitz

Question: what was the name of the german prison in which alojzije step

what was the name of the german prison in which alojzije step

Stepinac also met with Ant Cilig after his liberation from Jasenovec in the spring of 1943 .

Ciliga later wrote that Jasenovac was a " great killing machine " whose purpose , just as in Auschwitz , was " storming . "

Stepinac se sastao i s Antom Ciligom po njegovom oslobođenju iz Jasenovca, u proljeće 1943. Ciliga je kasnije pisao da je Jasenovac bio "veliki stroj za ubijanje" čija je svrha, baš kao i u Auschwitzu, bila "istrebljenje".

Stepinac se sastao i s Antom Ciligom po njegovom oslobođenju iz Jasenovca, u proljeće 1943.

Ciliga je kasnije pisao da je Jasenovac bio "veliki stroj za ubijanje" čija je svrha, baš kao i u Auschwitzu, bila "istrebljenje".

Stepinac also met with Ant Cilig after his liberation from Jasenovec in the spring of 1943. Ciliga later wrote that Jasenovac was a "great killing machine" whose purpose, just as in Auschwitz, was "storming."

Stepinac also met with Ant Cilig after his liberation from Jasenovec in the spring of 1943.

Ciliga later wrote that Jasenovac was a "great killing machine" whose purpose, just as in Auschwitz, was "storming."

“Ciliga made Stepincu a wonder that the Catholic Church did not do anything for the prisoners in Jasenovec, while the Jewish divine community did it with the greatest risks.

Question: who did the catholic church take the greatest risks with

“Ciliga made Stepincu a wonder that the Catholic Church did not do anything for the prisoners in Jasenovec, while the Jewish divine community did it with the greatest risks.

who did the catholic church take the greatest risks with

Question: who did not do anything for the prisoners in jasenovec

who did not do anything for the prisoners in jasenovec

Question: who took the greatest risks in the genocidal war

who took the greatest risks in the genocidal war

Question: what was the name of the roman catholic prison in jasenovec

what was the name of the roman catholic prison in jasenovec

Question: what did ciliga call jasenovac

Question: what was the name of the german prison in which jasenovac was

what was the name of the german prison in which jasenovac was

“ Ciliga made Stepincu a wonder that the Catholic Church did not do anything for the prisoners in Jasenovec , while the Jewish divine community did it with the greatest risks .

Ciliga je kasnije pisao da je Jasenovac bio "veliki stroj za ubijanje" čija je svrha, baš kao i u Auschwitzu, bila "istrebljenje". Ciliga je Stepincu "iskazao čuđenje što Katolička crkva nije ništa poduzela za zatočenike u Jasenovcu, dok je židovska bogoštovna općina to činila uz najveće rizike.

Ciliga je Stepincu "iskazao čuđenje što Katolička crkva nije ništa poduzela za zatočenike u Jasenovcu, dok je židovska bogoštovna općina to činila uz najveće rizike.

Ciliga later wrote that Jasenovac was a "great killing machine" whose purpose, just as in Auschwitz, was "storming." “Ciliga made Stepincu a wonder that the Catholic Church did not do anything for the prisoners in Jasenovec, while the Jewish divine community did it with the greatest risks.

“Ciliga made Stepincu a wonder that the Catholic Church did not do anything for the prisoners in Jasenovec, while the Jewish divine community did it with the greatest risks.

The controversy about the rescue of the Kozaracka children by the historian Nataša Mataušić states that humanitarian Diana Budisavljević first contacted Stepinca and sought help in December 1941, but Stepinac was “in the beginning uninterested for any help to Diani... then he gave her promises that he did not fulfill” that only eight months later, in August 1942, and especially since January 1943, through Caritas, he would provide assistance in the endowment of children.

Question: who wrote about the controversy about the rescue of the kozaracka children

The controversy about the rescue of the Kozaracka children by the historian Nataša Mataušić states that humanitarian Diana Budisavljević first contacted Stepinca and sought help in December 1941, but Stepinac was “in the beginning uninterested for any help to Diani... then he gave her promises that he did not fulfill” that only eight months later, in August 1942, and especially since January 1943, through Caritas, he would provide assistance in the endowment of children.

who wrote about the controversy about the rescue of the kozaracka children

Question: who was the first person to contact stepinac

who was the first person to contact stepinac

Question: when did diana budisavljevic contact stepinac

when did diana budisavljevic contact stepinac

Question: what organization did stepinac found in 1943

what organization did stepinac found in 1943

Question: who gave promises to help diani kozaracka

who gave promises to help diani kozaracka

Question: when did stepinac start giving aid to children

when did stepinac start giving aid to children

Question: what is nataša mataušić's profession

Question: what type of person was diana budisavljevic

what type of person was diana budisavljevic

The controversy about the rescue of the Kozaracka children by the historian Nataša Mataušić states that humanitarian Diana Budisavljević first contacted Stepinca and sought help in December 1941 , but Stepinac was “ in the beginning uninterested for any help to Diani ... then he gave her promises that he did not fulfill ” that only eight months later , in August 1942 , and especially since January 1943 , through Caritas , he would provide assistance in the endowment of children .

Kontroverze oko spašavanja Kozaračke djece Povjesničarka Nataša Mataušić navodi da je humanitarka Diana Budisavljević prvi put kontaktirala Stepinca i tražila pomoć u prosincu 1941., no Stepinac je “isprva bio nezainteresiran za bilo kakvu pomoć Diani,… zatim joj je davao obećanja koja nije izvršavao” da bi tek osam mjeseci kasnije, u kolovoza 1942. a naročito od siječnja 1943. preko Caritasa pružio pomoć pri udomljavanju djecu.

Kontroverze oko spašavanja Kozaračke djece Povjesničarka Nataša Mataušić navodi da je humanitarka Diana Budisavljević prvi put kontaktirala Stepinca i tražila pomoć u prosincu 1941., no Stepinac je “isprva bio nezainteresiran za bilo kakvu pomoć Diani,… zatim joj je davao obećanja koja nije izvršavao” da bi tek osam mjeseci kasnije, u kolovoza 1942. a naročito od siječnja 1943. preko Caritasa pružio pomoć pri udomljavanju djecu.

The controversy about the rescue of the Kozaracka children by the historian Nataša Mataušić states that humanitarian Diana Budisavljević first contacted Stepinca and sought help in December 1941, but Stepinac was “in the beginning uninterested for any help to Diani... then he gave her promises that he did not fulfill” that only eight months later, in August 1942, and especially since January 1943, through Caritas, he would provide assistance in the endowment of children.

The controversy about the rescue of the Kozaracka children by the historian Nataša Mataušić states that humanitarian Diana Budisavljević first contacted Stepinca and sought help in December 1941, but Stepinac was “in the beginning uninterested for any help to Diani... then he gave her promises that he did not fulfill” that only eight months later, in August 1942, and especially since January 1943, through Caritas, he would provide assistance in the endowment of children.

Mataušić says that the then director of Caritas, Stjepan Dumić, also expressed more criticism about Stepin's action in domestication, i.e. despite the fact that Stepinac owned 110 cows, he did not give milk for children, and he did not offer any of the numerous suitable gifts in possession of the Church in Zagreb for children's accommodation.

The transcript of this doubtful statement was used in the Stepin's trial, although there was a dismissal of an unknown author next to it, so that "The doubtful statements should be taken with a reserve.

Question: how many cows did stepinac own

Mataušić says that the then director of Caritas, Stjepan Dumić, also expressed more criticism about Stepin's action in domestication, i.e. despite the fact that Stepinac owned 110 cows, he did not give milk for children, and he did not offer any of the numerous suitable gifts in possession of the Church in Zagreb for children's accommodation.

The transcript of this doubtful statement was used in the Stepin's trial, although there was a dismissal of an unknown author next to it, so that "The doubtful statements should be taken with a reserve.

Question: who was the director of caritas at the time of alojzije step

who was the director of caritas at the time of alojzije step

Question: what did stepinac give gifts to the church for

what did stepinac give gifts to the church for

Question: what kind of animals did stepinac own

Question: in which city did stepinac live

Question: who dismissed stepinac's doubtful statement

nepoznatog autora kako bi se "" Dumićeve izjave trebale uzimati s rezervom

who dismissed stepinac's doubtful statement

Question: what should the doubtful statements be taken with

what should the doubtful statements be taken with

Mataušić says that the then director of Caritas , Stjepan Dumić , also expressed more criticism about Stepin 's action in domestication , i.e. despite the fact that Stepinac owned 110 cows , he did not give milk for children , and he did not offer any of the numerous suitable gifts in possession of the Church in Zagreb for children 's accommodation .

The transcript of this doubtful statement was used in the Stepin 's trial , although there was a dismissal of an unknown author next to it , so that " The doubtful statements should be taken with a reserve .

Mataušić navodi da je tadašnji ravnatelj Caritasa, Stjepan Dumić, također bio izrazio više kritika o Stepinčevom djelovanju pri udomljavanju, to jest da unatoč tome što je Stepinac imao u vlasništvu 110 krava, nije dao mlijeka za djecu, te nije ponudio nijedno od brojnih prikladnih zdanja u vlasništvu Crkve u Zagrebu za smještaj djece. Transkript ove Dumićeve izjava je korišten na Stepinčevom suđenju iako je uz njega stajala opaska nepoznatog autora kako bi se "Dumićeve izjave trebale uzimati s rezervom.

Mataušić navodi da je tadašnji ravnatelj Caritasa, Stjepan Dumić, također bio izrazio više kritika o Stepinčevom djelovanju pri udomljavanju, to jest da unatoč tome što je Stepinac imao u vlasništvu 110 krava, nije dao mlijeka za djecu, te nije ponudio nijedno od brojnih prikladnih zdanja u vlasništvu Crkve u Zagrebu za smještaj djece.

Transkript ove Dumićeve izjava je korišten na Stepinčevom suđenju iako je uz njega stajala opaska nepoznatog autora kako bi se "Dumićeve izjave trebale uzimati s rezervom.

Mataušić says that the then director of Caritas, Stjepan Dumić, also expressed more criticism about Stepin's action in domestication, i.e. despite the fact that Stepinac owned 110 cows, he did not give milk for children, and he did not offer any of the numerous suitable gifts in possession of the Church in Zagreb for children's accommodation. The transcript of this doubtful statement was used in the Stepin's trial, although there was a dismissal of an unknown author next to it, so that "The doubtful statements should be taken with a reserve.

Mataušić says that the then director of Caritas, Stjepan Dumić, also expressed more criticism about Stepin's action in domestication, i.e. despite the fact that Stepinac owned 110 cows, he did not give milk for children, and he did not offer any of the numerous suitable gifts in possession of the Church in Zagreb for children's accommodation.

The transcript of this doubtful statement was used in the Stepin's trial, although there was a dismissal of an unknown author next to it, so that "The doubtful statements should be taken with a reserve.

Accessed on January 21, 2022.

In his "Dnevnik", Diana Budisavljević himself writes that Alojzije Stepinac in her presence instructions to Stjepan Dumić to cooperate about the adoption of children has already been given on June 16, 1942."Dnevnik", p. 63, 64, 65, 67

Pregledni rad
Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.
Diana Budisavljević
Puni tekst: hrvatski pdf 37.442 Kb
str. 13-171
preuzimanja: 5.381
APA 6th Edition
Budisavljević, D. (2002). Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.. Fontes, 08 (1), 13-171. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/54981
MLA 8th Edition
Budisavljević, Diana. "Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.." Fontes, vol. 08, br. 1, 2002, str. 13-171. https://hrcak.srce.hr/54981. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Budisavljević, Diana. "Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.." Fontes 08, br. 1 (2002): 13-171. https://hrcak.srce.hr/54981
Harvard
Budisavljević, D. (2002). 'Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.', Fontes, 08(1), str. 13-171. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/54981 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Budisavljević D. Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.. Fontes [Internet]. 2002 [pristupljeno 11.10.2022.];08(1):13-171. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/54981
IEEE
D. Budisavljević, "Dnevnik Diane Budisavljević 1941-1945.", Fontes, vol.08, br. 1, str. 13-171, 2002. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/54981. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Dnevnik Diane Budavljević zapravo je prikaz rada "Akcije Diane Budisavljević". Diana Budisavljević, rođena Obexer, porijeklom je Austrijanka, ali je svoj život vezala uz dr. Julija Budisavljevića, profesora kirurgije na zagrebačkom Medicinskom fakultetu. Rođena 1891. u Innsbrucku (Austrija) od 1919. godine živi u Zagrebu. U vrtlogu rata nesebično je svoje vrijeme i svoj život posvetila spašavanju i zbrinjavanju prvenstveno djece, ali i njihovih majki.
Kako je sama napisala u listopadu 1941. godine "saznala je za stradanje židovskih i pravoslavnih žena u logorima. Za razliku od židovskih žena pravoslavnim nitko ne pomaže". Ta je spoznaja u korijenu "Akcije Diane Budisavljević". Čitajući ovaj Dnevnik, a i svu popratnu dokumentaciju, dobiva se dojam da je ona bila trajno nošena željom i voljom da pomogne i majkama i djeci
koja su bila dopremljena u logore.
Ključne riječi
Hrčak ID:
54981
URI
https://hrcak.srce.hr/54981
Posjeta: 18.266 *

Question: when will stepinac's birth certificate be released

Accessed on January 21, 2022.

In his "Dnevnik", Diana Budisavljević himself writes that Alojzije Stepinac in her presence instructions to Stjepan Dumić to cooperate about the adoption of children has already been given on June 16, 1942."Dnevnik", p. 63, 64, 65, 67

when will stepinac's birth certificate be released

Question: who wrote the dnevnik

Accessed on January 21, 2022.

Question: when did stepinac give instructions to diana budisavljevic

Accessed on January 21, 2022.

when did stepinac give instructions to diana budisavljevic

Question: who gave instructions to stjepan dimić to adopt children

Accessed on January 21, 2022.

who gave instructions to stjepan dimić to adopt children

Question: who did alojzije stepinac give instructions to to cooperate with the

Accessed on January 21, 2022.

who did alojzije stepinac give instructions to to cooperate with the

Question: when did stepinac give instructions to adopt children

Accessed on January 21, 2022.

when did stepinac give instructions to adopt children

Question: who gave instructions to diana budisavljevic to cooperate with the

Alojzije Stepinac in her presence instructions to Stjepan Dumić

Alojzije Stepinac u njenoj nazočnosti upute Stjepanu Dumiću

Accessed on January 21, 2022.

Alojzije Stepinac in her presence instructions to Stjepan Dumić

who gave instructions to diana budisavljevic to cooperate with the

Question: what instructions were given on june 16, 1942

Stjepan Dumić to cooperate about the adoption of children

Stjepanu Dumiću da surađuje oko prihvata djece dao već 16 . lipnja 1942 . godine . ""Dnevnik "" , str . 63 , 64 , 65 ,

Accessed on January 21, 2022.

Stjepan Dumić to cooperate about the adoption of children

what instructions were given on june 16, 1942

In his " Dnevnik " , Diana Budisavljević himself writes that Alojzije Stepinac in her presence instructions to Stjepan Dumić to cooperate about the adoption of children has already been given on June 16 , 1942."Dnevnik " , p. 63 , 64 , 65 , 67

Pristupljeno 21. siječnja 2022. U svojem "Dnevniku", sama Diana Budisavljević zapisuje da je Alojzije Stepinac u njenoj nazočnosti upute Stjepanu Dumiću da surađuje oko prihvata djece dao već 16. lipnja 1942. godine."Dnevnik", str. 63, 64, 65, 67

U svojem "Dnevniku", sama Diana Budisavljević zapisuje da je Alojzije Stepinac u njenoj nazočnosti upute Stjepanu Dumiću da surađuje oko prihvata djece dao već 16. lipnja 1942. godine."Dnevnik", str. 63, 64, 65, 67

Accessed on January 21, 2022. In his "Dnevnik", Diana Budisavljević himself writes that Alojzije Stepinac in her presence instructions to Stjepan Dumić to cooperate about the adoption of children has already been given on June 16, 1942."Dnevnik", p. 63, 64, 65, 67

In his "Dnevnik", Diana Budisavljević himself writes that Alojzije Stepinac in her presence instructions to Stjepan Dumić to cooperate about the adoption of children has already been given on June 16, 1942."Dnevnik", p. 63, 64, 65, 67

Controversy after Stepinch's death Controversy about the document of the Communist Authority for decades has been conducting propaganda by which Aloyzi Stepinch - as the most famous person of the Catholic religious community - appeared as a criminal.

In the public, his name should only be mentioned in the most negative context - as a collaborator of the Utah regime and a driver of the development of a new social order.

Question: who is the most famous person of the catholic religious community

Controversy after Stepinch's death Controversy about the document of the Communist Authority for decades has been conducting propaganda by which Aloyzi Stepinch - as the most famous person of the Catholic religious community - appeared as a criminal.

In the public, his name should only be mentioned in the most negative context - as a collaborator of the Utah regime and a driver of the development of a new social order.

who is the most famous person of the catholic religious community

Question: controversy about the document of the communist authority for decades has been conducting what

controversy about the document of the communist authority for decades has been conducting what

Question: how did stepinch appear after his death

Question: what has been conducting propaganda about the communist authority for decades

Kontroverze nakon Stepinčeve smrti Kontroverze oko dokumenta Komunističke vlasti desetljećima su provodile propagandu kojom se Alojzija Stepinca - kao najugledniju osobu katoličke vjerske zajednice - prikazivalo kao zločinca .

what has been conducting propaganda about the communist authority for decades

Question: who was aloyzi stepinch a collaborator of

who was aloyzi stepinch a collaborator of

Question: in which us state was alojzije stepinch born

in which us state was alojzije stepinch born

Controversy after Stepinch 's death Controversy about the document of the Communist Authority for decades has been conducting propaganda by which Aloyzi Stepinch - as the most famous person of the Catholic religious community - appeared as a criminal .

In the public , his name should only be mentioned in the most negative context - as a collaborator of the Utah regime and a driver of the development of a new social order .

Kontroverze nakon Stepinčeve smrti Kontroverze oko dokumenta Komunističke vlasti desetljećima su provodile propagandu kojom se Alojzija Stepinca - kao najugledniju osobu katoličke vjerske zajednice - prikazivalo kao zločinca. U javnosti se njegovo ime smjelo spominjati samo u najnegativnijem kontekstu - kao suradnika ustaškog režima i kočničara razvoja novog društvenog poretka.

Kontroverze nakon Stepinčeve smrti Kontroverze oko dokumenta Komunističke vlasti desetljećima su provodile propagandu kojom se Alojzija Stepinca - kao najugledniju osobu katoličke vjerske zajednice - prikazivalo kao zločinca.

U javnosti se njegovo ime smjelo spominjati samo u najnegativnijem kontekstu - kao suradnika ustaškog režima i kočničara razvoja novog društvenog poretka.

Controversy after Stepinch's death Controversy about the document of the Communist Authority for decades has been conducting propaganda by which Aloyzi Stepinch - as the most famous person of the Catholic religious community - appeared as a criminal. In the public, his name should only be mentioned in the most negative context - as a collaborator of the Utah regime and a driver of the development of a new social order.

Controversy after Stepinch's death Controversy about the document of the Communist Authority for decades has been conducting propaganda by which Aloyzi Stepinch - as the most famous person of the Catholic religious community - appeared as a criminal.

In the public, his name should only be mentioned in the most negative context - as a collaborator of the Utah regime and a driver of the development of a new social order.

According to its content, the item belongs to the group 'A' and is not for use outside of the DS service.

Note: It is proposed to remove all the material from the case in order to form the court's record."The Voice of the Council claims that part of the documents in the court's record was destroyed for that reason, and that not to know exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court's record was destroyed.

S motrišta komunističke tajne policije očekivano je bilo dugogodišnje prikrivanje od javnosti ne samo mnoštva pojedinačnih, kratkih i manjih dokumenata, koji su išli u prilog obrani nadbiskupa Stepinca na montiranom sudskom procesu, nego čak i krucijalnih, kao što je to bio govor istaknutoga hrvatskoga odvjetnika dr. Ive Politea, nadbiskupova branitelja. O tome svjedoči SDS-ova zabilješka:
»REPUBLIČKI SEKRETARIJAT ZA UNUTRAŠNJE POSLOVE SRH
SLUŽBA DRŽAVNE SIGURNOSTI – V. ODJEL
Zagreb, 4.V.1983.
Z a b i l j e š k a
Predmet 001-0 redni broj 50/4 ‘Dr. Alojzije Stepinac – tekst obrambenog govora dr. Politea, branioca optuženog Stepinca, na raspravi 8.XI. 1946. (kopija)’. Predmet obuhvaća 32 stranice.
Po svom sadržaju predmet spada u grupu ‘A’ i nije za korištenje izvan službe DS.
Primjedba: Predlaže se izuzimanje čitavog materijala iz predmeta radi oformljenja sudskoga spisa.
Mate Grubić« (kutija 1, omot 4, 002).
Sljedeća zabilješka »glasovitoga« SDS-ova djelatnika Mate Grubića zaslužuje posebnu pozornost jer pokazuje gotovo genetski zločinački karakter komunističkoga sustava u onodobnoj Jugoslaviji, koji je podmetanjem, lažima i krivotvorenjem ne samo eliminirao tisuće »nepodobnih«, u većini slučajeva doslovce – skidajući im glave, nego je pripremao povijesne »materijale« temeljem kojih veliki broj protuhrvatskih »znanstvenika«: antifašističko-komunističkih, velikosrpsko-četničkih, ljevičarsko-liberalnih, pa i židovskih, sve do današnjih dana piše hrvatsku povijest. Samo su se moralni nitkovi i zločinci, bez savjesti i bilo kakvih skrupula, mogli aktivno staviti u službu takva sustava, znajući, dakako, da će im to donijeti zavidni društveni status i materijalnu korist. Jedan od takvih bio je već spominjani Mate Grubić, koji se, zahvaljujući »zaslugama« kod uništenja i krivotvorenja dokumenata iz »Dosjea Stepinac«, smjestio u stan u najstrožem središtu Zagreba, udaljen pješke pet minuta od današnjega Trga bana Josipa Jelačića i tri minute od najljepšega parka – Zrinjevca. On je, očito, uz ostalo, detaljno osmislio krivotvoriteljsku metodologiju, koju je trebalo primijeniti na zaplijenjeni Stepinčev »Dnevnik«, uvjeren kako njegov izvornik nikada više ne će ugledati »svjetlo dana«, nego tek njegovi prijepisi izrađeni po SDS-ovoj »mjeri«:
»REPUBLIČKI SEKRETARIJAT ZA UNUTRAŠNJE POSLOVE SRH
SLUŽBA DRŽAVNE SIGURNOSTI – V. ODJEL
Zagreb, 4.5.1983. godine
Z a b i l j e š k a
Predmet 001-0 broj 50/34 ‘Dr. Alojzije Stepinac – Uputstvo za prijepis dnevnika dr. A. Stepinca da bi se prijepis mogao ovjeriti’. Predmet ima tri strane.
Po svom sadržaju predmet spada u grupu ‘C’.!
Napomena: Predlaže se da se predmet uništi.
Mate Grubić« (kutija 3, mot 34, 004).
Dvije su stranice (2. i 3.) njegovih konkretnih uputa za krivotvorenje uništene, no na svu sreću ostala je barem prva stranica. O kakvoj je pokvarenoj lukavosti riječ govori već početak uputa, u kojima se strogo naređuje pridržavanje izvorniku, dakako, prvotno radi uvjerljivosti u smislu poštivanja prepoznatljiva nadbiskupova stila i rečeničnih konstrukcija, te izbjegavanja samovoljnih »zahvata« pojedinih prepisivača, koji bi doveli u sumnju originalnost tobožnjega izvornika, zapravo prijepisa:
»- 1 –
UPUTE ZA PRIJEPIS DNEVNIKA STEPINCA, RADI OVJEROVLJAVANJA
Kod prepisivanja važi pravilo: prepisivati sve doslovce, a ujedno držati se oblika originala. Brisanje ili ispravljanje nije dozvoljeno.
Naslov:
Za naslov knjige staviti ‘Dr. Alojzije Stepinac, Knjiga I.’ tj. kao što je na koricama knjige ugravirano.
Naslov stranice:
Naslov stranice u prijepisu jeste, ukoliko je dnevnik po autoru numeriran: ‘Strana 23’. Naslov treba stavljati u gornjem desnom uglu. Ukoliko knjiga po autoru nije numerirana, onda se za naslov stavlja klauzula: ‘Da je strana numerirana odgovarala bi strani 23’.
Ispuštanje čitave stranice:
U slučaju da se ispušta čitava strana, staviti na mjestu gdje bi redosljedom započelo prepisivanje strane klauzulu: ‘Strana 23 ispuštena kao nepotrebna’. Na posebnom papiru voditi uredno i čitljivo točne bilješke o ispuštenim stranama, onim redom kako su ispuštene.
U slučaju da se ispušta strana koja po autoru nije numerirana, onda se na mjestu, gdje bi redosljedom započelo prepisivanje strane stavlja klauzula: ‘Da je strana numerirana odgovarala bi broju 23, ispuštena kao nepotrebna’.
Ispuštanje priljepljenih članaka, pisama, bilježaka itd.:
Ukoliko se na jednoj strani ispušta na primjer priljepljeni novinski članak, priljepljeno pismo, bilješka, telegram itd., onda na onom mjestu gdje se takav prilog nalazi u originalu, treba staviti na pr.: ‘Trla baba lan, da joj prođe dan, kao nepotreban ispušten’. Ili: ‘Priljepljeno pismo kao nepotrebno ispušteno’. Ili: ‘Priljepljena bilješka kao nepotrebna ispuštena’. Na istom papiru gdje se vode bilješke o ispuštenim stranama, treba na isti način voditi redosljedom bilješke o navedenim ispuštenim prilozima, svakako navesti stranicu, ili ako po autoru strana nije numerirana, već poznatu klauzulu. Takodjer kod članaka tre-………….« (kutija 3, omot 34, 005).
Sveopća medijska kampanja protiv nadbiskupa Stepinca nije prekinuta do posljednjih dana komunističke Jugoslavije, pa je njezina tajna policija, kao i svih prijašnjih desetljeća, usmjeravala medije nudeći im »materijale« za pisanje, među kojima su i isječci iz Stepinčeva »Dnevnika«, s uobičajenom napomenom »da se predmet uništi«:
»REPUBLIČKI SEKRETARIJAT ZA UNUTRAŠNJE POSLOVE SRH
SLUŽBA DRŽAVNE SIGURNOSTI – V ODJEL
Zagreb, 4.5.1983. godine
Z a b i l j e š k a
Predmet 001-0 redni broj 50/35 ‘Dr. Alojzije Stepinac – kratki pregled materijala iz ‘Dnevnika dr. A. Stepinca’, sastoji se od 5 strana.
Po svom sadržaju spada u grupu ‘C’.
Napomena: Predlaže se da se predmet uništi.
Mate Grubić« (kutija 3, omot 35, 003).
»-1-
Predmet: Kratki pregled materijala iz dnevnika dr. A. Stepinca, koji eventualno dolazi u obzir za korištenje u štampi
Knjiga I.
– strana 21
Kao i kod drugih sličnih razgovora Stepincu je, u razgovoru s kraljem Aleksandrom, glavna tema borba protiv komunizma.
Veoma karakteristična bilješka pisana vlastoručno od Stepinca, koja ukazuje na njega kao na protagonistu kasnijih pokrštavanja Srba. On u vezi svog boravka u Beogradu piše: ‘Da je veća sloboda i dovoljno radnika Srbija bi bila za 20 godina katolička’.
– strana 50
Bilješka o razgovoru sa starokatoličkim svećenicima iz koje izbija Stepinčeva vjerska netolerancija i naročito mržnja prema starokatolicima. Treba se sjetiti kako su za vrijeme okupacije u ustaškim logorima ubijani starokatolički svećenici pa i biskup Donković (Antun, op. a.)!« (kutija 3, omot 35, 004)
– strana 67
Razgovor sa knezom Pavlom takodjer na protukomunističku temu. Stepinac navodi da Pavle u tom pogledu naprosto pogađa njegove misli.« (kutija 3, omot 35, 003).
NASTAVLJA SE

Question: who claims that part of the documents in the court's record was destroyed

According to its content, the item belongs to the group 'A' and is not for use outside of the DS service.

Note: It is proposed to remove all the material from the case in order to form the court's record."The Voice of the Council claims that part of the documents in the court's record was destroyed for that reason, and that not to know exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court's record was destroyed.

who claims that part of the documents in the court's record was destroyed

Question: why was the list of the contents of the court's record destroyed

not to know exactly which documents were destroyed

da se ne bi znalo koji su točno dokumenti uništeni

not to know exactly which documents were destroyed

why was the list of the contents of the court's record destroyed

Question: what did the voice of the council claim was destroyed

the list of the contents of the court's record

znalo koji su točno dokumenti uništeni , uništen je i popis sadržaja sudskog spisa

the list of the contents of the court 's record

what did the voice of the council claim was destroyed

Question: why is it proposed to remove all the material from the case

oformljenja sudskog spisa . « Glas Koncila tvrdi da je dio dokumenata iz sudskog spisa tom prigodom uništen , a da se ne bi znalo

why is it proposed to remove all the material from the case

Question: what is the purpose of removing all the material from the case

sudskog spisa . « Glas Koncila tvrdi da je dio dokumenata iz sudskog spisa tom prigodom uništen , a da se ne bi znalo

what is the purpose of removing all the material from the case

Question: what did the voice of the council claim

the list of the contents of the court's record was destroyed

znalo koji su točno dokumenti uništeni , uništen je i popis sadržaja sudskog spisa

the list of the contents of the court 's record was destroyed

Question: what service is the item not used for

According to its content , the item belongs to the group ' A ' and is not for use outside of the DS service .

Note : It is proposed to remove all the material from the case in order to form the court 's record . "The Voice of the Council claims that part of the documents in the court 's record was destroyed for that reason , and that not to know exactly which documents were destroyed , the list of the contents of the court 's record was destroyed .

Po svom sadržaju predmet spada u grupu 'A' i nije za korištenje izvan službe DS. Primjedba: Predlaže se izuzimanje čitavog materijala iz predmeta radi oformljenja sudskog spisa.« Glas Koncila tvrdi da je dio dokumenata iz sudskog spisa tom prigodom uništen, a da se ne bi znalo koji su točno dokumenti uništeni, uništen je i popis sadržaja sudskog spisa.

Po svom sadržaju predmet spada u grupu 'A' i nije za korištenje izvan službe DS.

Primjedba: Predlaže se izuzimanje čitavog materijala iz predmeta radi oformljenja sudskog spisa.« Glas Koncila tvrdi da je dio dokumenata iz sudskog spisa tom prigodom uništen, a da se ne bi znalo koji su točno dokumenti uništeni, uništen je i popis sadržaja sudskog spisa.

According to its content, the item belongs to the group 'A' and is not for use outside of the DS service. Note: It is proposed to remove all the material from the case in order to form the court's record."The Voice of the Council claims that part of the documents in the court's record was destroyed for that reason, and that not to know exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court's record was destroyed.

According to its content, the item belongs to the group 'A' and is not for use outside of the DS service.

Note: It is proposed to remove all the material from the case in order to form the court's record."The Voice of the Council claims that part of the documents in the court's record was destroyed for that reason, and that not to know exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court's record was destroyed.

The voice of the council claims that part of the documents in the court record was destroyed by that occasion, and that it would not be known exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court record was destroyed.

This is also the result of the review made in 1997 by Marini Štambuk-Škalić, which states that the file is not saved at the court, but in the archives of the State Security Service; that part of the file is missing, but the accusation is saved with the attachments of the accusation (950 pages), 260 pages of the documents that the defense has submitted to the court file, and the entire stenographic records of the trial (about 2,000 pages); also the final speech of both Stepin's defendants.

Izvorni znanstveni članak
ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA
Marina ŠTAMBUK-ŠKALIĆ
Puni tekst: hrvatski pdf 407 Kb
str. 65-74
preuzimanja: 2.185
APA 6th Edition
ŠTAMBUK-ŠKALIĆ, M. (1997). ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA. Croatica Christiana periodica, 21 (40), 65-74. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/81407
MLA 8th Edition
ŠTAMBUK-ŠKALIĆ, Marina. "ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA." Croatica Christiana periodica, vol. 21, br. 40, 1997, str. 65-74. https://hrcak.srce.hr/81407. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
ŠTAMBUK-ŠKALIĆ, Marina. "ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA." Croatica Christiana periodica 21, br. 40 (1997): 65-74. https://hrcak.srce.hr/81407
Harvard
ŠTAMBUK-ŠKALIĆ, M. (1997). 'ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA', Croatica Christiana periodica, 21(40), str. 65-74. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/81407 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
ŠTAMBUK-ŠKALIĆ M. ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA. Croatica Christiana periodica [Internet]. 1997 [pristupljeno 11.10.2022.];21(40):65-74. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/81407
IEEE
M. ŠTAMBUK-ŠKALIĆ, "ARHIVSKA GRAĐA O NADBISKUPU STEPINCU I SUDSKOM PROCESU U FONDOVIMA HRVATSKOG DRŽAVNOG ARHIVA", Croatica Christiana periodica, vol.21, br. 40, str. 65-74, 1997. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/81407. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ključne riječi
Hrčak ID:
81407
URI
https://hrcak.srce.hr/81407
Posjeta: 2.634 *

Question: who made the review in 1997

The voice of the council claims that part of the documents in the court record was destroyed by that occasion, and that it would not be known exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court record was destroyed.

This is also the result of the review made in 1997 by Marini Štambuk-Škalić, which states that the file is not saved at the court, but in the archives of the State Security Service; that part of the file is missing, but the accusation is saved with the attachments of the accusation (950 pages), 260 pages of the documents that the defense has submitted to the court file, and the entire stenographic records of the trial (about 2,000 pages); also the final speech of both Stepin's defendants.

Question: who claimed that part of the documents in the court record was destroyed

who claimed that part of the documents in the court record was destroyed

Question: how many pages of stenographic records of stepinac trial

how many pages of stenographic records of stepinac trial

Question: how many pages of the accusation in stepinac

how many pages of the accusation in stepinac

Question: how many pages of evidence in stepinac trial

how many pages of evidence in stepinac trial

The voice of the council claims that part of the documents in the court record was destroyed by that occasion , and that it would not be known exactly which documents were destroyed , the list of the contents of the court record was destroyed .

This is also the result of the review made in 1997 by Marini Štambuk - Škalić , which states that the file is not saved at the court , but in the archives of the State Security Service ; that part of the file is missing , but the accusation is saved with the attachments of the accusation ( 950 pages ) , 260 pages of the documents that the defense has submitted to the court file , and the entire stenographic records of the trial ( about 2,000 pages ) ; also the final speech of both Stepin 's defendants .

Glas Koncila tvrdi da je dio dokumenata iz sudskog spisa tom prigodom uništen, a da se ne bi znalo koji su točno dokumenti uništeni, uništen je i popis sadržaja sudskog spisa. Tako proizlazi i iz pregleda sačinjenoga 1997. po Marini Štambuk-Škalić, koja navodi da spis nije sačuvan kod suda, nego u arhivi Službe državne sigurnosti; da dio spisa nedostaje, ali je sačuvano optužnica s prilozima optužnici (950 stranica), 260 stranica dokumenata koje je na sudski spis dostavila obrana, te cjelokupni stenografski zapisi sa suđenja (oko 2.000 stranica); također završni govori obojice Stepinčevih branitelja.

Glas Koncila tvrdi da je dio dokumenata iz sudskog spisa tom prigodom uništen, a da se ne bi znalo koji su točno dokumenti uništeni, uništen je i popis sadržaja sudskog spisa.

Tako proizlazi i iz pregleda sačinjenoga 1997. po Marini Štambuk-Škalić, koja navodi da spis nije sačuvan kod suda, nego u arhivi Službe državne sigurnosti; da dio spisa nedostaje, ali je sačuvano optužnica s prilozima optužnici (950 stranica), 260 stranica dokumenata koje je na sudski spis dostavila obrana, te cjelokupni stenografski zapisi sa suđenja (oko 2.000 stranica); također završni govori obojice Stepinčevih branitelja.

The voice of the council claims that part of the documents in the court record was destroyed by that occasion, and that it would not be known exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court record was destroyed. This is also the result of the review made in 1997 by Marini Štambuk-Škalić, which states that the file is not saved at the court, but in the archives of the State Security Service; that part of the file is missing, but the accusation is saved with the attachments of the accusation (950 pages), 260 pages of the documents that the defense has submitted to the court file, and the entire stenographic records of the trial (about 2,000 pages); also the final speech of both Stepin's defendants.

The voice of the council claims that part of the documents in the court record was destroyed by that occasion, and that it would not be known exactly which documents were destroyed, the list of the contents of the court record was destroyed.

This is also the result of the review made in 1997 by Marini Štambuk-Škalić, which states that the file is not saved at the court, but in the archives of the State Security Service; that part of the file is missing, but the accusation is saved with the attachments of the accusation (950 pages), 260 pages of the documents that the defense has submitted to the court file, and the entire stenographic records of the trial (about 2,000 pages); also the final speech of both Stepin's defendants.

And why is he kept in secret so far?”

Despot, however, writes that the vast majority of Stepin's journal from the period 1934-1945. available to historians from 2015, when it became available to them a transcription of the journal made by the UDBA for the purposes of trial. in 2020, the historian Željko Karaula published the entire content in the book "The Daily Records of Alojzia Stepinca 1934-1945. from the archive of the UDBA", along with the barrier that from the felton which was published in the years 1989 and 1990 in the follow-up historian Ljubo Boban (1932.-1994.) can see that the UDBA transcription does not contain some parts that Ljubo Boban could transcribe from the source that is still on the Capt.

Uoči 60. godišnjice smrti kardinala Alojzija Stepinca, u nakladi Despot infinitusa iz Zagreba izašla je jedinstvena knjiga – “Dnevnički zapisi Alojzija Stepinca 1934.-1945. iz arhiva UDBA-e”. Ovdje objavljeni Stepinčev Dnevnik u osnovi se zasniva na prijepisu koji je napravila Uprava državne bezbjednosti vjerojatno između 1950. i 1952. godine ili nešto kasnije. Prijepis Dnevnika nalazi se u Hrvatskom državnom arhivu (HR-HDA), fond 1561., SDS RSUP SRH, dosje Alojzija Stepinca, br. 301.681. (omoti 31, 32 i 33.) – akvizicija 39. iz 2015. godine (66. 1.2. Dnevnik – neovjereni prijepis.).
Ovo je III. kopija koja je dio sudskog spisa o nadbiskupu Alojziju Stepincu. Određeni dijelovi Dnevnika preuzeti su i iz tjednika „Danas“ koji je tijekom 1989. i 1990. objavio na feljtonistički način u uredništvu Ljube Bobana dijelove Stepinčeva Dnevnika. Radi se o tomu da je Boban, prema prvoj pretpostavci, očito imao neki drugi prijepis Dnevnika u kojemu je bilo nešto više materijala. Prema drugoj pretpostavci, Boban koji je na kraju došao u posjed originala Dnevnika, imao je mogućnost da u feljton prenese i one dijelove Dnevnika koji se nisu nalazili u prijepisu. Tek vrlo mali dio dnevničkog materijala preuzet je iz knjiga Juraja Batelje, voditelja Postulature Alojzija Stepinca pri Zagrebačkoj nadbiskupiji, koje je on objavljivao poslije 2000. godine.
U Dnevniku je u bilješkama naveden svaki takav slučaj. Originalni Stepinčev Dnevnik, osim svog osnovnog sadržaja, kao priloge ima mnoštvo popratnog materijala, uglavnom pisama i novinskih izrezaka, pozivnica i slično. U prijepisu Dnevnika iz HDA uglavnom su dana prepisana pisma koja je Stepinac dobivao, iako je jasno da u prijepisu nisu prepisana sva pisma koja se nalaze u originalnom Dnevniku. Što se tiče novinskih članaka (izrezaka), oni gotovo nikada nisu prepisivani, već je samo naznačeno da se ovdje (na toj i toj stranici) nalazi novinski izrezak – pri čemu je naveden njegov naslov i većinom novine gdje je objavljen. U ovoj knjizi su sve takve obavijesti o novinskim izrescima stavljene u bilješke točno tamo gdje se one navode i u prijepisu Dnevnika.
Urednik dr. sc. Željko Karaula, znanstveni suradnik Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti, također je nastojao u bilješkama pružiti kratke biografije osoba koje se u Dnevniku spominju i da na historiografski način objasni događaje koji se u njemu opisuju koristeći relevantnu literaturu, ponekad i arhivske izvore. Tamo gdje je bilo potrebno dodatno objašnjenje izvan konteksta Dnevnika i ono je dodano prema subjektivnoj procjeni priređivača.
Na kraju ove knjige nalaze se zapisnici sa saslušanja nadbiskupa Alojzija Stepinca koje je on dao istražnim organima Jugoslavije nakon svoga prvog uhićenja 1945. godine (17. V. 1945., 20. V. 1945., 21. V. 1945., 22. V. 1945., 24. V. 1945., 27. V. 1945.). Uz njih su dana i dva elaborata UDBA-e o Stepincu – prvi nakon njegova prvog uhićenja 17. svibnja 1945., a drugi nakon njegova uhićenja 18. rujna 1946. godine. Ovi materijali su također integralni dio spomenutog sudskog spisa o Alojziju Stepincu, a ovdje se prenose jer su posve rijetko korišteni u historiografskoj literaturi, a u kojima je nadbiskup A. Stepinac bio spreman odgovarati na pitanja i bez ograda izražavati svoje mišljenje, za razliku od sudskog procesa protiv njega koji je vođen tijekom rujna i listopada 1946. godine, na kojemu je 11. listopada 1946. osuđen na 16 godina zatvora i prisilnog rada te daljnjih pet godina lišenja svih građanskih prava.
I na kraju se postavlja logično i očekivano pitanje, zašto Zagrebačka nadbiskupija do danas nije objavila Stepinčev dnevnik? Ili još bolje, Postulatura blaženog Alojzija Stepinca i njezin voditelj Juraj Batelja? Prvo je činjenica da Zagrebačka nadbiskupija u svom vlasništvu originalni Dnevnik ima već gotovo 30 godina, od vremena kad ga je Franjo Tuđman vratio kardinalu Franji Kuhariću. Drugo, činjenica je da je Zagrebačka nadbiskupija u svakom trenutku dosad imala mogućnost uvida i u prijepis Dnevnika koji je načinila UDB-a, i koji se nalazi u Hrvatskom državnom arhivu, a nije isključeno da kopiju tog prijepisa imaju i na Kaptolu. Treće, kad se sve ovo uzme u obzir, činjenica je da je bilo gotovo 30 godina vremena da se usporedi i originalni Dnevnik i njegov prijepis, da se napravi komparativna analiza, da se objave oba teksta s analizama, da se objavi što se sve događalo s Dnevnikom… Na žalost, Zagrebačka nadbiskupija baš ništa na tom tragu nije učinila, ali je zato izrazila veliko protivljenje izlasku ove knjige! Zašto? To samo oni znaju.
Neslužbeno, na Kaptolu se opravdavaju da je Stepinčev Dnevnik njegov osobni dnevnik te da ga zbog toga ne objavljuju. Ako je tome tako, zašto njegove dijelove godinama koristi Batelja za svoje knjige, a da nitko drugi nema mogućnost uvida u taj isti originalni tekst Dnevnika? Zašto se nikome drugome ne omogući da ga koristi za istraživanja? Na kraju, Stepinac nije ni pisao dnevnik kao privatna osoba, već kao zagrebački nadbiskup, o čemu svjedoče i naslovi svih pet knjiga Dnevnika. Usto je Dnevnik izuzetno važan izvor za suvremenu hrvatsku povijest. I zašto ga se do danas drži u tajnosti, pod ključem? Tko što su i zašto skriva? Puno pitanja na koja s Kaptola nikad nema odgovora! Sve se svelo samo na to da je originalni Dnevnik preuzela Postulatura koju void Batelja, da on jedini njime raspolaže, da on jedini citira dijelove iz njega za svoje knjige. Žalosno sve skupa!
Knjiga "Dnevnički zapisi Alojzija Stepinca 1934.-1945 iz arhiva UDBA-e" može se kupiti kod nakladnika Despot infinitusa. Knjigu možete naručiti javljanjem na telefonski broj - (01) 58 000 64 - od ponedjeljka do petka (8-16 sati), kao i porukom na e-mail (prodaja@despot-infinitus.com).
Knjiga se može kupiti i preko mrežne knjižare (https://mojaknjizara.hr/proizvod/dnevnicki-zapisi-alojzija-stepinca-1934-1945-iz-arhiva-udba-e/). Knjiga je inače tvrdog uveza te ima 536 stranica.

Question: who published the daily records of alojzia stepinac

And why is he kept in secret so far?”

Despot, however, writes that the vast majority of Stepin's journal from the period 1934-1945. available to historians from 2015, when it became available to them a transcription of the journal made by the UDBA for the purposes of trial. in 2020, the historian Željko Karaula published the entire content in the book "The Daily Records of Alojzia Stepinca 1934-1945. from the archive of the UDBA", along with the barrier that from the felton which was published in the years 1989 and 1990 in the follow-up historian Ljubo Boban (1932.-1994.) can see that the UDBA transcription does not contain some parts that Ljubo Boban could transcribe from the source that is still on the Capt.

who published the daily records of alojzia stepinac

Question: who transcribed stepin's journal

And why is he kept in secret so far?”

Question: when was stepin's journal made available to historians

And why is he kept in secret so far?”

when was stepin's journal made available to historians

Question: when was stepin's journal published

And why is he kept in secret so far?”

Question: who is the author of the book on stepinac

And why is he kept in secret so far?”

who is the author of the book on stepinac

Question: during what years was stepin's journal published

And why is he kept in secret so far?”

during what years was stepin's journal published

Question: who said stepin kept secret so far

And why is he kept in secret so far?”

Question: when was the felton published

And why is he kept in secret so far?”

Despot , however , writes that the vast majority of Stepin 's journal from the period 1934 - 1945 . available to historians from 2015 , when it became available to them a transcription of the journal made by the UDBA for the purposes of trial . in 2020 , the historian Željko Karaula published the entire content in the book " The Daily Records of Alojzia Stepinca 1934 - 1945 . from the archive of the UDBA " , along with the barrier that from the felton which was published in the years 1989 and 1990 in the follow - up historian Ljubo Boban ( 1932.-1994 . ) can see that the UDBA transcription does not contain some parts that Ljubo Boban could transcribe from the source that is still on the Capt .

I zašto ga se do danas drži u tajnosti?” Despot ipak piše da velika većina Stepinčevih dnevničkih zapisa iz razdoblja 1934.-1945. dostupna povjesničarima od 2015. godine, kada im je postao dostupan prijepis dnevnika kojega je sačinila UDBA za potrebe suđenja. 2020. godine je povjesničar Željko Karaula objavio cjelokupni taj sadržaj u knjizi "Dnevnički zapisi Alojzija Stepinca 1934.-1945. iz arhiva UDBA-e", uz ogradu da se iz feljtona kojega je 1989. i 1990. godine u nastavcima objavljivao povjesničar Ljubo Boban (1932.-1994.) može vidjeti da UDBA-in prijepis ne sadrži neke dijelove koje je Ljubo Boban mogao prepisati iz izvornika koji se i dalje nalazi na Kaptolu.

I zašto ga se do danas drži u tajnosti?”

Despot ipak piše da velika većina Stepinčevih dnevničkih zapisa iz razdoblja 1934.-1945. dostupna povjesničarima od 2015. godine, kada im je postao dostupan prijepis dnevnika kojega je sačinila UDBA za potrebe suđenja. 2020. godine je povjesničar Željko Karaula objavio cjelokupni taj sadržaj u knjizi "Dnevnički zapisi Alojzija Stepinca 1934.-1945. iz arhiva UDBA-e", uz ogradu da se iz feljtona kojega je 1989. i 1990. godine u nastavcima objavljivao povjesničar Ljubo Boban (1932.-1994.) može vidjeti da UDBA-in prijepis ne sadrži neke dijelove koje je Ljubo Boban mogao prepisati iz izvornika koji se i dalje nalazi na Kaptolu.

And why is he kept in secret so far?” Despot, however, writes that the vast majority of Stepin's journal from the period 1934-1945. available to historians from 2015, when it became available to them a transcription of the journal made by the UDBA for the purposes of trial. in 2020, the historian Željko Karaula published the entire content in the book "The Daily Records of Alojzia Stepinca 1934-1945. from the archive of the UDBA", along with the barrier that from the felton which was published in the years 1989 and 1990 in the follow-up historian Ljubo Boban (1932.-1994.) can see that the UDBA transcription does not contain some parts that Ljubo Boban could transcribe from the source that is still on the Capt.

Despot, however, writes that the vast majority of Stepin's journal from the period 1934-1945. available to historians from 2015, when it became available to them a transcription of the journal made by the UDBA for the purposes of trial. in 2020, the historian Željko Karaula published the entire content in the book "The Daily Records of Alojzia Stepinca 1934-1945. from the archive of the UDBA", along with the barrier that from the felton which was published in the years 1989 and 1990 in the follow-up historian Ljubo Boban (1932.-1994.) can see that the UDBA transcription does not contain some parts that Ljubo Boban could transcribe from the source that is still on the Capt.

The Diary is an important source of contemporary history.

And why is he kept in secret so far?”

Question: what is the diary an important source of

The Diary is an important source of contemporary history.

And why is he kept in secret so far?”

what is the diary an important source of

Question: what is the main source of historical history

And why is he kept in secret so far?”

what is the main source of historical history

Question: why is stepinac kept so far

And why is he kept in secret so far?”

Question: where did stepinac keep his diary

And why is he kept in secret so far?”

Question: what is the significance of stepinac diary

an important source of contemporary history

važan izvor za suvremenu hrvatsku povijest .

And why is he kept in secret so far?”

an important source of contemporary history

what is the significance of stepinac diary

Question: why did stepinac write so far

And why is he kept in secret so far?”

The Diary is an important source of contemporary history .

Usto je Dnevnik izuzetno važan izvor za suvremenu hrvatsku povijest. I zašto ga se do danas drži u tajnosti?”

Usto je Dnevnik izuzetno važan izvor za suvremenu hrvatsku povijest.

The Diary is an important source of contemporary history. And why is he kept in secret so far?”

The Diary is an important source of contemporary history.

Controversy also broke out about reports on the situation in Croatia dated from 1943, which Stepinac did not sign and which some authors consider unreliable.

Thus Bishop Ratko Perić in the book “Hope that does not accomplish” writes, how it was used as a (originally) especially inkriminating document at the trial by the godly Stepinch’s report to the Holy See in 1943, in which Stepinch calls himself “the chief bishop of the only Catholic state in the Balkans and the metropolitan of Croatia and Slavonia.”

Question: when did stepinac write the report on croatia

Controversy also broke out about reports on the situation in Croatia dated from 1943, which Stepinac did not sign and which some authors consider unreliable.

Thus Bishop Ratko Perić in the book “Hope that does not accomplish” writes, how it was used as a (originally) especially inkriminating document at the trial by the godly Stepinch’s report to the Holy See in 1943, in which Stepinch calls himself “the chief bishop of the only Catholic state in the Balkans and the metropolitan of Croatia and Slavonia.”

when did stepinac write the report on croatia

Question: who wrote hope that does not accomplish

Question: who was the bishop of croatia in 1943

Question: what do some authors consider the reports on croatia dated from 1943

what do some authors consider the reports on croatia dated from 1943

Question: when did stepinac write hope that does not accomplish

when did stepinac write hope that does not accomplish

Question: who wrote the report to the holy see in 1943

who wrote the report to the holy see in 1943

Question: in which country was alojzije stepinac bishop from 1943 until his

in which country was alojzije stepinac bishop from 1943 until his

Question: stepinac is the metropolitan of which two countries

stepinac is the metropolitan of which two countries

Controversy also broke out about reports on the situation in Croatia dated from 1943 , which Stepinac did not sign and which some authors consider unreliable .

Thus Bishop Ratko Perić in the book “ Hope that does not accomplish ” writes , how it was used as a ( originally ) especially inkriminating document at the trial by the godly Stepinch ’s report to the Holy See in 1943 , in which Stepinch calls himself “ the chief bishop of the only Catholic state in the Balkans and the metropolitan of Croatia and Slavonia . ”

Kontroverze su također izbile oko izvještaja o stanju u Hrvatskoj datiranoga s 1943. godine, kojega Stepinac nije potpisao i koje neki autori smatraju nevjerodostojnim. Tako biskup Ratko Perić u knjizi “Nada koja ne postiđuje” piše, kako je kao (navodno) osobito inkriminirajući dokument na suđenju korišten tobožnji Stepinčev izvještaj Svetoj Stolici iz 1943. godine, u kojemu Stepinac sebe naziva »glavnim biskupom jedine katoličke države na Balkanu i metropolitom Hrvatske i Slavonije«.

Kontroverze su također izbile oko izvještaja o stanju u Hrvatskoj datiranoga s 1943. godine, kojega Stepinac nije potpisao i koje neki autori smatraju nevjerodostojnim.

Tako biskup Ratko Perić u knjizi “Nada koja ne postiđuje” piše, kako je kao (navodno) osobito inkriminirajući dokument na suđenju korišten tobožnji Stepinčev izvještaj Svetoj Stolici iz 1943. godine, u kojemu Stepinac sebe naziva »glavnim biskupom jedine katoličke države na Balkanu i metropolitom Hrvatske i Slavonije«.

Controversy also broke out about reports on the situation in Croatia dated from 1943, which Stepinac did not sign and which some authors consider unreliable. Thus Bishop Ratko Perić in the book “Hope that does not accomplish” writes, how it was used as a (originally) especially inkriminating document at the trial by the godly Stepinch’s report to the Holy See in 1943, in which Stepinch calls himself “the chief bishop of the only Catholic state in the Balkans and the metropolitan of Croatia and Slavonia.”

Controversy also broke out about reports on the situation in Croatia dated from 1943, which Stepinac did not sign and which some authors consider unreliable.

Thus Bishop Ratko Perić in the book “Hope that does not accomplish” writes, how it was used as a (originally) especially inkriminating document at the trial by the godly Stepinch’s report to the Holy See in 1943, in which Stepinch calls himself “the chief bishop of the only Catholic state in the Balkans and the metropolitan of Croatia and Slavonia.”

The British representative in Rome, Hugh E. Montgomery, sent the report to London with the explanation that in it the Bishop Stepinac "is widely engaged in the crimes committed against the Croats by communist partisans and Serbian quarters."

Christopher, who notes that “the Western allies since the beginning of the war firmly believed that the quarters were their allies in the fight against the Germans” the content of the controversial report which the NDH diplomacy succeeded as the divine Stepinch’s work to deliver to the center of British diplomacy – characterizes as “a striking analysis of the Orthodoxy and the political role of the Serbian sanctuary from the church breakdown in 1054 to the events in the Second World War and the prediction of the further fate of the Croats if the great Serbian quarters idea triumphs.”

Izvorni znanstveni članak
https://doi.org/10.31337/oz.75.1.2
Rješenje enigme navodnoga pisma nadbiskupa Stepinca papi od 18. svibnja 1943. godine
Jure Krišto
orcid.org/0000-0002-9723-3454
; Hrvatski institut za povijest
Puni tekst: hrvatski pdf 107 Kb
str. 25-37
preuzimanja: 723
APA 6th Edition
Krišto, J. (2020). Rješenje enigme navodnoga pisma nadbiskupa Stepinca papi od 18. svibnja 1943. godine. Obnovljeni Život, 75. (1.), 25-37. https://doi.org/10.31337/oz.75.1.2
MLA 8th Edition
Krišto, Jure. "Rješenje enigme navodnoga pisma nadbiskupa Stepinca papi od 18. svibnja 1943. godine." Obnovljeni Život, vol. 75., br. 1., 2020, str. 25-37. https://doi.org/10.31337/oz.75.1.2. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Krišto, Jure. "Rješenje enigme navodnoga pisma nadbiskupa Stepinca papi od 18. svibnja 1943. godine." Obnovljeni Život 75., br. 1. (2020): 25-37. https://doi.org/10.31337/oz.75.1.2
Harvard
Krišto, J. (2020). 'Rješenje enigme navodnoga pisma nadbiskupa Stepinca papi od 18. svibnja 1943. godine', Obnovljeni Život, 75.(1.), str. 25-37. https://doi.org/10.31337/oz.75.1.2
Vancouver
Krišto J. Rješenje enigme navodnoga pisma nadbiskupa Stepinca papi od 18. svibnja 1943. godine. Obnovljeni Život [Internet]. 2020 [pristupljeno 11.10.2022.];75.(1.):25-37. https://doi.org/10.31337/oz.75.1.2
IEEE
J. Krišto, "Rješenje enigme navodnoga pisma nadbiskupa Stepinca papi od 18. svibnja 1943. godine", Obnovljeni Život, vol.75., br. 1., str. 25-37, 2020. [Online]. https://doi.org/10.31337/oz.75.1.2
Sažetak
U sudskoj raspravi 1946. nadbiskup je Stepinac odlučno zanijekao da je autor pisma koje mu je Jakov Blažević pokazao, a njegov odvjetnik ukazao je na bitne elemente koji potvrđuju da je to pismo krivotvorina. U ovom članku autor pokazuje koje sve osobitosti navodnoga pisma navode na zaključak da Stepinac nije mogao biti njegov autor. Osim toga, nedavno su na vidjelo izišli podatci koji pokazuju tko su stvarni autori teksta koje su pripisali Stepincu. Time je nedvojbeno razriješena enigma čije je stvaranje započeto montiranim suđenjem zagrebačkomu nadbiskupu i desetljećima širenoj propagandi od raznih interesnih skupina.
Ključne riječi
Stepinac, krivotvoreno pismo, suđenje, Srpska pravoslavna crkva, vjerski prijelazi, četnici, zločini, katolicizam, pravoslavlje
Hrčak ID:
237691
URI
https://hrcak.srce.hr/237691
Posjeta: 2.014 *

Question: who was the british representative in rome

The British representative in Rome, Hugh E. Montgomery, sent the report to London with the explanation that in it the Bishop Stepinac "is widely engaged in the crimes committed against the Croats by communist partisans and Serbian quarters."

Christopher, who notes that “the Western allies since the beginning of the war firmly believed that the quarters were their allies in the fight against the Germans” the content of the controversial report which the NDH diplomacy succeeded as the divine Stepinch’s work to deliver to the center of British diplomacy – characterizes as “a striking analysis of the Orthodoxy and the political role of the Serbian sanctuary from the church breakdown in 1054 to the events in the Second World War and the prediction of the further fate of the Croats if the great Serbian quarters idea triumphs.”

who was the british representative in rome

Question: when did the church breakdown in serbia

Question: where was stepinac bishop when he was bishop

where was stepinac bishop when Alojzije Stepinac was bishop

Question: where was stepinac's report sent to

Question: who was the bishop of serbia in the nh report

who was the bishop of serbia in the nh report

Question: who was the bishop of the serbian church in 1054

who was the bishop of the serbian church in 1054

Question: who sent the report to london

Question: who was bishop stepinac accused of crimes against

communist partisans and Serbian quarters

communist partisans and Serbian quarters

who was bishop stepinac accused of crimes against

The British representative in Rome , Hugh E. Montgomery , sent the report to London with the explanation that in it the Bishop Stepinac " is widely engaged in the crimes committed against the Croats by communist partisans and Serbian quarters . "

Christopher , who notes that “ the Western allies since the beginning of the war firmly believed that the quarters were their allies in the fight against the Germans ” the content of the controversial report which the NDH diplomacy succeeded as the divine Stepinch ’s work to deliver to the center of British diplomacy – characterizes as “ a striking analysis of the Orthodoxy and the political role of the Serbian sanctuary from the church breakdown in 1054 to the events in the Second World War and the prediction of the further fate of the Croats if the great Serbian quarters idea triumphs . ”

Britanski predstavnik u Rimu Hugh E. Montgomery je izvješće poslao u London uz objašnjene da su u njemu nadbiskup Stepinac "na široko bavi zločinima počinjenima na Hrvatima od strane komunističkih partizana i srpskih četnika". Krišto, koji napominje da "su zapadni saveznici od početka rata čvrsto vjerovali da su četnici njihovi saveznici u borbi protiv Nijemaca" sadržaj spornog izvještaja kojega je diplomacija NDH uspjela kao tobožnji Stepinčev rad dostaviti središtu britanske diplomacija - karakterizira kao "stručnu analizu pravoslavlja i političke uloge srpskoga svetosavlja od crkvenoga raskola 1054. godine do događaja u Drugom svjetskom ratu te predviđanja daljnje sudbine Hrvata ako pobijedi velikosrpska četnička ideja".

Britanski predstavnik u Rimu Hugh E. Montgomery je izvješće poslao u London uz objašnjene da su u njemu nadbiskup Stepinac "na široko bavi zločinima počinjenima na Hrvatima od strane komunističkih partizana i srpskih četnika".

Krišto, koji napominje da "su zapadni saveznici od početka rata čvrsto vjerovali da su četnici njihovi saveznici u borbi protiv Nijemaca" sadržaj spornog izvještaja kojega je diplomacija NDH uspjela kao tobožnji Stepinčev rad dostaviti središtu britanske diplomacija - karakterizira kao "stručnu analizu pravoslavlja i političke uloge srpskoga svetosavlja od crkvenoga raskola 1054. godine do događaja u Drugom svjetskom ratu te predviđanja daljnje sudbine Hrvata ako pobijedi velikosrpska četnička ideja".

The British representative in Rome, Hugh E. Montgomery, sent the report to London with the explanation that in it the Bishop Stepinac "is widely engaged in the crimes committed against the Croats by communist partisans and Serbian quarters." Christopher, who notes that “the Western allies since the beginning of the war firmly believed that the quarters were their allies in the fight against the Germans” the content of the controversial report which the NDH diplomacy succeeded as the divine Stepinch’s work to deliver to the center of British diplomacy – characterizes as “a striking analysis of the Orthodoxy and the political role of the Serbian sanctuary from the church breakdown in 1054 to the events in the Second World War and the prediction of the further fate of the Croats if the great Serbian quarters idea triumphs.”

The British representative in Rome, Hugh E. Montgomery, sent the report to London with the explanation that in it the Bishop Stepinac "is widely engaged in the crimes committed against the Croats by communist partisans and Serbian quarters."

Christopher, who notes that “the Western allies since the beginning of the war firmly believed that the quarters were their allies in the fight against the Germans” the content of the controversial report which the NDH diplomacy succeeded as the divine Stepinch’s work to deliver to the center of British diplomacy – characterizes as “a striking analysis of the Orthodoxy and the political role of the Serbian sanctuary from the church breakdown in 1054 to the events in the Second World War and the prediction of the further fate of the Croats if the great Serbian quarters idea triumphs.”

At the end of May 2015, the President of the Republic of Serbia, Tomislav Nikolić, expressed concerns about the announcement that the Catholic Church could soon declare Alojzia Stepinca saint: in a conversation with Cardinal Kurt Koch (who visited Serbia as the President of the Pope's Council for Christian Unity and talked with Nikolić about the preparations for the visit of the President of Serbia to the Vatican scheduled for September 2015), Nikolić expressed concerns that such a decision would disrupt everything that has been done so far to improve the relations between Serbia and Croatia."Nikolić: Thanks for Kosovo, concern for Stepinca, Radio Serbia, May 28, 2015.

četvrtak, 28. maj 2015, 12:50 -> 17:12
Nikolić: Zahvalnost zbog Kosova, zabrinutost zbog Stepinca
Predsednik Tomislav Nikolić je, u razgovoru sa papinim izaslanikom kardinalom Kurtom Kohom, zahvalio Vatikanu na stavu o Kosovu i izrazio zabrinutost da bi odluka o proglašenju Alojzija Stepinca za sveca narušila sve dosad urađeno na poboljšanju odnosa Srbije i Hrvatske.
Tomislav Nikolić je, poželevši dobrodošlicu kardinalu Kohu, koji je predsednik Papskog saveta za promociju hrišćanskog jedinstva, naglasio zahvalnost Vatikanu na stavu o nepriznavanju jednostrano proglašene nezavisnosti Kosova i Metohije, navodi predsednikova služba za saradnju s medijima, prenosi Tanjug.
"Ta podrška znači mnogo za očuvanje države i naroda, kao i hrišćanskih korena Kosova i Metohije kao integralnog dela Srbije podvukao je predsednik.
Nikolić je istakao da Srbija i Vatikan dele slične stavove o izazovima sa kojima se suočava međunarodna zajednica.
Predsednik Nikolić je izrazio bojazan povodom progona hrišćana, bez obzira na to da li su pravoslavci, katolici ili protestanti.
Eskalacija terorizma uperenog na hrišćanstvo iziskuje prevazilaženje razlika i uspostavljanje kontinuiranog dijaloga između pripadnika hrišćanskih zajednica, naglasio je predsednik Srbije.
Kako se navodi u saopštenju, predsednik Nikolić se osvrnuo na inicijativu Rimokatoličke crkve da se kardinal Alojzije Stepinac proglasi za sveca i izrazio zabrinutost da bi takva odluka narušila sve ono što je do sada urađeno na poboljšanju odnosa između Srbije i Hrvatske.
"Ja iskazujem iskreno poštovanje prema svim verskim zajednicama u Srbiji, zato Vas molim da, kada brojite zrna u jednoj ruci, prebacite u drugu i prebrojite ponovo", apelovao je predsednik Nikolić.
Kardinal Koh je preneo Nikoliću pozdrave pape Franje, naglasivši njegovo zadovoljstvo povodom predstojeće zvanične posete predsednika Srbije Vatikanu u septembru ove godine, navodi se u saopštenju.
Saglasio se sa predsednikom da su meta terorista hrišćani i istakao neophodnost njihovog jedinstva i prevazilaženja razlika.
Kardinal Koh predložio je da se formira stručni tim Rimokatoličke crkve i
Srpske pravoslavne crkve koji će istražiti sve istorijske činjenice i nastojati da se kroz dijalog uspostave saradnja i razumevanje.
Izrazivši uverenje da bi poseta pape Srbiji znatno doprinela čvršćoj saradnji verskih zajednica i pomirenju naroda bivše Jugoslavije, kardinal je naglasio da će o tome razgovarati i sa patrijarhom srpskim Irinejom i predstavnicima SPC.
pokrstavanje
Sustina je da je uz blagoslov Stepinca i katolicke crkve vrseno prisilno pokrstavanje Srba.U tome je problem ,a ne u podrzavanju NDH,sto je opce poznata cinjenica.
ре:ндх
Прошло свршено вријеме?
Могу се сложити да су сакривали усташе, данас немају потребе да их сакривају кад су им подијелили пензије, али се не слажем да су подржавали ндх. И дан данас је подржавају јер они су коријен раскола народа који живи на овим просторима :'(
Drazino pismo Stepincu
Nikolic gresi,Stepinac je nevin.
Draza Mihailovic je poslao pismo za saradnju Alojzu Stepincu,tako da je Stepinac bio covek koji je branio Srbe od ustasa,jer ne bi Draza Mihailovic pisao coveku koji pomaze ustasama u genocidu nad Srbima...
NDH
Vatikan je podrzavao i sakrivao ustase..vuk dlaku menja ali cud nikada...
komentari

Question: who is the president of the republic of serbia

At the end of May 2015, the President of the Republic of Serbia, Tomislav Nikolić, expressed concerns about the announcement that the Catholic Church could soon declare Alojzia Stepinca saint: in a conversation with Cardinal Kurt Koch (who visited Serbia as the President of the Pope's Council for Christian Unity and talked with Nikolić about the preparations for the visit of the President of Serbia to the Vatican scheduled for September 2015), Nikolić expressed concerns that such a decision would disrupt everything that has been done so far to improve the relations between Serbia and Croatia."Nikolić: Thanks for Kosovo, concern for Stepinca, Radio Serbia, May 28, 2015.

who is the president of the republic of serbia

Question: who was the president of the pope's council for christian unity in 2015

who was the president of the pope's council for christian unity in 2015

Question: when did stepinac become a saint

Question: where did stepinac become a saint

Question: kurt koch was the president of which group in 2015

kurt koch was the president of which group in 2015

Question: when did stepinac become saint of serbia

when did stepinac become saint of serbia

At the end of May 2015 , the President of the Republic of Serbia , Tomislav Nikolić , expressed concerns about the announcement that the Catholic Church could soon declare Alojzia Stepinca saint : in a conversation with Cardinal Kurt Koch ( who visited Serbia as the President of the Pope 's Council for Christian Unity and talked with Nikolić about the preparations for the visit of the President of Serbia to the Vatican scheduled for September 2015 ) , Nikolić expressed concerns that such a decision would disrupt everything that has been done so far to improve the relations between Serbia and Croatia . "Nikolić : Thanks for Kosovo , concern for Stepinca , Radio Serbia , May 28 , 2015 .

Protivljenje kanonizaciji Predsjednik Republike Srbije Tomislav Nikolić izražava krajem svibnja 2015. godine zabrinutost zbog najave da bi Katolička Crkva mogla Alojzija Stepinca ubrzo mogao proglasiti svetim: u razgovoru s kardinalom Kurtom Kochom (koji je posjetio Srbiju u svojstvu predsjednika Papinskoga vijeća za jedinstvo kršćana i razgovarao s Nikolićem o pripremama za posjet predsjednika Srbije Vatikanu planiranog za rujan 2015.), Nikolić je izrazio zabrinutost da bi takva odluka narušila sve ono što je do sada urađeno na poboljšanju odnosa između Srbije i Hrvatske."Nikolić: Zahvalnost zbog Kosova, zabrinutost zbog Stepinca", Radio televizija Srbije 28. svibnja 2015. god.

Protivljenje kanonizaciji Predsjednik Republike Srbije Tomislav Nikolić izražava krajem svibnja 2015. godine zabrinutost zbog najave da bi Katolička Crkva mogla Alojzija Stepinca ubrzo mogao proglasiti svetim: u razgovoru s kardinalom Kurtom Kochom (koji je posjetio Srbiju u svojstvu predsjednika Papinskoga vijeća za jedinstvo kršćana i razgovarao s Nikolićem o pripremama za posjet predsjednika Srbije Vatikanu planiranog za rujan 2015.), Nikolić je izrazio zabrinutost da bi takva odluka narušila sve ono što je do sada urađeno na poboljšanju odnosa između Srbije i Hrvatske."Nikolić: Zahvalnost zbog Kosova, zabrinutost zbog Stepinca", Radio televizija Srbije 28. svibnja 2015. god.

At the end of May 2015, the President of the Republic of Serbia, Tomislav Nikolić, expressed concerns about the announcement that the Catholic Church could soon declare Alojzia Stepinca saint: in a conversation with Cardinal Kurt Koch (who visited Serbia as the President of the Pope's Council for Christian Unity and talked with Nikolić about the preparations for the visit of the President of Serbia to the Vatican scheduled for September 2015), Nikolić expressed concerns that such a decision would disrupt everything that has been done so far to improve the relations between Serbia and Croatia."Nikolić: Thanks for Kosovo, concern for Stepinca, Radio Serbia, May 28, 2015.

At the end of May 2015, the President of the Republic of Serbia, Tomislav Nikolić, expressed concerns about the announcement that the Catholic Church could soon declare Alojzia Stepinca saint: in a conversation with Cardinal Kurt Koch (who visited Serbia as the President of the Pope's Council for Christian Unity and talked with Nikolić about the preparations for the visit of the President of Serbia to the Vatican scheduled for September 2015), Nikolić expressed concerns that such a decision would disrupt everything that has been done so far to improve the relations between Serbia and Croatia."Nikolić: Thanks for Kosovo, concern for Stepinca, Radio Serbia, May 28, 2015.

Soon (June 2, 2015) the Serbian media reports that the Serbian Orthodox Church has decided to start negotiations with the Croatian Bishop's Conference on the occasion of the "controversial Bishop Stepinc"; allegedly sources from the SPC say to the media that this question was raised by the (Serbian) state policy, but at least one grandmother of the SPC about Alojzia Stepinc says: "We consider him a Utah criminal because he was the initiator of the crucifixion of the Orthodox Serbs and they 244,000 until the end of 1943 translated into Catholicism.

Za Srbe zločinac, za Hrvate idol: Četiri tačke razilaženja oko Stepinca
Vatikan čini sve da od kontroverznog Alojzija Stepinca napravi sveca.
U tome će indirektno učestvovati i država Srbija i Srpska pravoslavna crkva, koja sve vreme dok se ovaj proces vodi, a počeo je 1998. godine kada ga je Rimokatolička crkva proglasila blaženim, ćute.
Jedini korak na koji se na Saboru odlučila SPC je započinjanje dijaloga sa Hrvatskom biskupskom konferencijom povodom kontroverznog nadbiskupa Stepinca. A i to im je, kažu, nametnuto zbog političkih razloga kako bi se stvorila atmosfera da papa poseti Srbiju.
- Razgovaraće se o Stepinčevoj ulozi u tom Drugom svetskom ratu, i to u kontekstu srpsko-hrvatskih odnosa u 20. veku. Za predsednika Komisije za dijalog sa Hrvatskom biskupskom konferencijom imenovan je mitropolit zagrebačko-ljubljanski gospodin Porfirije - kaže se u saopštenju SPC.
Izvor “Blica” iz Crkve tvrdi da je to pitanje Crkvi nametnula država.
- Sve je ovo stvaranje podloge za posetu pape Beogradu i pomirenje dve crkve. Povod za ovakvo preispitivanje je stav mnogih vladika, koji ne odustaju od zalaganja patrijarha Pavla da put do Srbije vodi preko Jasenovca, odnosno da, dok se papa ne pokloni žrtvama ovog logora smrti, pomirenja neće biti. U tom kontekstu će se sagledati i uloga Alojzija Stepinca u zločinima nad Srbima u Hrvatskoj - objašnjava jedan od uglednih vladika.
On dodaje da postoje četiri tačke oko kojih se srpska i hrvatska strana ne slažu.
- Budući svetac za nas je zločinac jer je aktivno sudelovao u stvaranju fašističke NDH. Za Hrvate je on nacionalni idol koji je postavio temelje hrvatske države i izvukao je iz šinjela Jugoslavije. Mi smatramo da je crkvu politizovao jer se zakleo na vernost i podršku Pavelićevom režimu. Mi ga smatramo ustaškim zločincem jer je bio inicijator prekrštavanja pravoslavnih Srba i njih 244.000 do kraja 1943. preveo u katoličanstvo. Hrvati smatraju to dobročinstvom jer ih je spasio sigurne smrti od fašista - objašnjava vladika.
On dodaje da je Stepinac odgovoran i za genocid nad Srbima, Jevrejima i Romima u NDH jer je podsticao slanje u Jasenovac.
- Politika je danas važnija od istorije. Zbog toga država pritiska crkvu da se ne diže prašina oko Stepinca, a koja kao argument navodi da Vatikan nije priznao Kosovo - završava priču vladika.
Priča se ne može tako lako zatvoriti smatra istoričar Milan Koljanin sa Instituta za savremenu istoriju jer je Stepinčeva uloga jasno definisana u mnogim zločinima NDH.
- Stepinac je isticao da je ugrožen opstanak hrvatskog naroda, jasno identifikujući Srbe i Jevreje kao glavne krivce. On je tvorac ustaške država NDH - kaže Koljanin.

Question: when did the serbian orthodox church decide to start negotiations with the croatian bishop

02 . lipnja 2015 . god . ) srbijanski mediji prenose kako je Srpska pravoslavna Crkva odlučila započeti pregovore s Hrvatskom biskupskom konferencijom povodom "" kontroverznog nadbiskupa Stepinca "" ; navodno izvori iz SPC izjavljuju medijima da je to pitanje nametnula ( srbijanska ) državna politika , ali barem jedan velikodostojnik SPC o Alojziju Stepincu govori : "" Mi ga smatramo ustaškim zločincem jer je bio inicijator prekrštavanja pravoslavnih Srba i njih 244.000 do kraja 1943 . preveo u katoličanstvo .

Soon (June 2, 2015) the Serbian media reports that the Serbian Orthodox Church has decided to start negotiations with the Croatian Bishop's Conference on the occasion of the "controversial Bishop Stepinc"; allegedly sources from the SPC say to the media that this question was raised by the (Serbian) state policy, but at least one grandmother of the SPC about Alojzia Stepinc says: "We consider him a Utah criminal because he was the initiator of the crucifixion of the Orthodox Serbs and they 244,000 until the end of 1943 translated into Catholicism.

when did the serbian orthodox church decide to start negotiations with the croatian bishop

Question: how many serbian orthodox serbs were converted into catholicism in 1943

how many serbian orthodox serbs were converted into catholicism in 1943

Question: what type of criminal is stepinac

Question: what did the serbian orthodox church decide to start negotiations with

what did the serbian orthodox church decide to start negotiations with

Question: in which us state did stepinac, the initiator of the crucifixion of

in which us state did stepinac, the initiator of the crucifixion of

Question: what did the serbian orthodox church decide to start negotiations with on the issue of bishop

what did the serbian orthodox church decide to start negotiations with on the issue of bishop

Question: what religion did stepinac's death translate into

what religion did stepinac's death translate into

Question: when did the serbian orthodox church convert to catholicism

when did the serbian orthodox church convert to catholicism

Soon ( June 2 , 2015 ) the Serbian media reports that the Serbian Orthodox Church has decided to start negotiations with the Croatian Bishop 's Conference on the occasion of the " controversial Bishop Stepinc " ; allegedly sources from the SPC say to the media that this question was raised by the ( Serbian ) state policy , but at least one grandmother of the SPC about Alojzia Stepinc says : " We consider him a Utah criminal because he was the initiator of the crucifixion of the Orthodox Serbs and they 244,000 until the end of 1943 translated into Catholicism .

Protivljenje kanonizaciji Predsjednik Republike Srbije Tomislav Nikolić izražava krajem svibnja 2015. godine zabrinutost zbog najave da bi Katolička Crkva mogla Alojzija Stepinca ubrzo mogao proglasiti svetim: u razgovoru s kardinalom Kurtom Kochom (koji je posjetio Srbiju u svojstvu predsjednika Papinskoga vijeća za jedinstvo kršćana i razgovarao s Nikolićem o pripremama za posjet predsjednika Srbije Vatikanu planiranog za rujan 2015.), Nikolić je izrazio zabrinutost da bi takva odluka narušila sve ono što je do sada urađeno na poboljšanju odnosa između Srbije i Hrvatske."Nikolić: Zahvalnost zbog Kosova, zabrinutost zbog Stepinca", Radio televizija Srbije 28. svibnja 2015. god. Ubrzo potom (02. lipnja 2015. god.) srbijanski mediji prenose kako je Srpska pravoslavna Crkva odlučila započeti pregovore s Hrvatskom biskupskom konferencijom povodom "kontroverznog nadbiskupa Stepinca"; navodno izvori iz SPC izjavljuju medijima da je to pitanje nametnula (srbijanska) državna politika, ali barem jedan velikodostojnik SPC o Alojziju Stepincu govori: "Mi ga smatramo ustaškim zločincem jer je bio inicijator prekrštavanja pravoslavnih Srba i njih 244.000 do kraja 1943. preveo u katoličanstvo.

Ubrzo potom (02. lipnja 2015. god.) srbijanski mediji prenose kako je Srpska pravoslavna Crkva odlučila započeti pregovore s Hrvatskom biskupskom konferencijom povodom "kontroverznog nadbiskupa Stepinca"; navodno izvori iz SPC izjavljuju medijima da je to pitanje nametnula (srbijanska) državna politika, ali barem jedan velikodostojnik SPC o Alojziju Stepincu govori: "Mi ga smatramo ustaškim zločincem jer je bio inicijator prekrštavanja pravoslavnih Srba i njih 244.000 do kraja 1943. preveo u katoličanstvo.

At the end of May 2015, the President of the Republic of Serbia, Tomislav Nikolić, expressed concerns about the announcement that the Catholic Church could soon declare Alojzia Stepinca saint: in a conversation with Cardinal Kurt Koch (who visited Serbia as the President of the Pope's Council for Christian Unity and talked with Nikolić about the preparations for the visit of the President of Serbia to the Vatican scheduled for September 2015), Nikolić expressed concerns that such a decision would disrupt everything that has been done so far to improve the relations between Serbia and Croatia."Nikolić: Thanks for Kosovo, concern for Stepinca, Radio Serbia, May 28, 2015. Soon (June 2, 2015) the Serbian media reports that the Serbian Orthodox Church has decided to start negotiations with the Croatian Bishop's Conference on the occasion of the "controversial Bishop Stepinc"; allegedly sources from the SPC say to the media that this question was raised by the (Serbian) state policy, but at least one grandmother of the SPC about Alojzia Stepinc says: "We consider him a Utah criminal because he was the initiator of the crucifixion of the Orthodox Serbs and they 244,000 until the end of 1943 translated into Catholicism.

Soon (June 2, 2015) the Serbian media reports that the Serbian Orthodox Church has decided to start negotiations with the Croatian Bishop's Conference on the occasion of the "controversial Bishop Stepinc"; allegedly sources from the SPC say to the media that this question was raised by the (Serbian) state policy, but at least one grandmother of the SPC about Alojzia Stepinc says: "We consider him a Utah criminal because he was the initiator of the crucifixion of the Orthodox Serbs and they 244,000 until the end of 1943 translated into Catholicism.

Serbian officials called Blessed Aloyzi Stepinc after his beatification "Western Vikar",Vučić:

Stepinac je doista bio ustaški vikar, ali Hrvati to ne vole čuti
Foto: Arhiva
HRVATSKA predsjednica Kolinda Grabar Kitarović osudila je u ponedjeljak govor srbijanskog ministra rada Aleksandra Vulina u Jadovnom, ali i poručila kako je Hrvatska nadišla tu razinu provokacije, te kako je Vulin problem srbijanskog premijera.
"Mi smo nadišli tu razinu provokacija"
"Temeljni kućni odgoj nalaže da kad dođete u tuđu kuću poštujete njene ukućane. Isto vrijedi i kad dođete u drugu zemlju, ali ja bih rekla da Vulin nije naš problem, nije problem Hrvatske. Mi smo nadišli tu razinu provokacija i Vulin je zapravo problem premijera Vučića, koji mora odlučiti kuda ide", kazala je predsjednica novinarima u Spomen šumi Brezovica, gdje je sudjelovala u obilježavanju Dana antifašističke borbe.
Vulin je u nedjelju u Jadovnom, kao izaslanik srbijanske Vlade, među ostalim izjavio kako "ne može ista ruka vijenac nositi i u Bleiburg i u Jasenovac", aludirajući na hrvatsku predsjednicu koja je posjetila oba mjesta. Kardinala Alozija Stepinca tada je nazvao "ustaškim vikarom".
"Srbija s ljudima kao što je Vulin ne može ući u zajednicu uljuđenih država kao što je EU"
Grabar Kitarović je podsjetila da Hrvatska pomaže Srbiji na putu u EU, ali i upozorila kako se "s ljudima kao što je Vulin ne može ući u zajednicu slobodnih, uljuđenih demokratskih država kao što je EU".
Bivši predsjednik Ivo Josipović smatra, međutim, kako bi Ministarstvo vanjskih poslova zbog Vulinova govora trebalo Srbiji poslati diplomatsku notu.
"Izjava gospodina Vulina je neprimjerena, tamo su se obilježavale žrtve i na dan kad se obilježavaju žrtve ne šalju se konfliktne poruke, a posebice ne poruke koje vrijeđaju domaćina. Mislim da organizator skupa treba dobro razmisliti koga poziva kao gosta, a gosti moraju misliti na koji način se izražavaju u takvim prigodama. Kad je riječ o reakciji državnog vrha mislim da je trebala reagirati predsjednica ili predsjednik Vlade, ali i da bi bilo dobro da MVP jednom notom kaže kako je Vulinova izjava bila neprimjerena", kazao je Josipović.
Jasen Mesić kritizira vladu jer nije odgovorila Vulinu
HDZ-ov izaslanik u Brezovici Jasen Mesić nedopustivim smatra što hrvatska vlada nije promptno i adekvatno odgovorila Vulinu.
"Radi se o huškačkim izjavama koje ne poštuju zemlju u kojoj se gospodin tom prilikom nalazio, a radi se o Republici Hrvatskoj. Posbno je to čudno ako dolazi od minista Vlade Republike Srbije, države koja ima reafirmaciju četničkog pokreta, gdje imamo opravdanje da je Draža Mihajlović bio antifašist i takve stvari. Vlada je morala odmah i žestoko reagirati", ocijenio je Mesić i dodao kako Vulinove izjave "nisu put koji vodi prema EU".
HRVATSKA konzervativna stranka (HKS) zatražila je od Vlade da srbijanskog ministra za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna prava Aleksandra Vulina proglasi 'personom non grata' u Hrvatskoj zbog njegove izjave u nedjelju u Jadovnom kada je blaženog kardinala Alojzija Stepinca nazvao "ustaškim vikarom".
HKS tvrdi da je njegova izjava dobro tempirana
"Vulin je ovu nečuvenu optužbu i laž izrekao usred Hrvatske i to pred predstavnicima Hrvatskog sabora i Vlade, koji niti jednom riječju nisu reagirali na ovu očitu bezočnu optužbu", priopćili su konzervativci u ponedjeljak.
Ističu kako nije slučajno da se Vulinova provokacija događa u vrijeme kada Vatikan razmatra proglašenje blaženog kardinala Alojzija Stepinca svetim zbog nebrojenih dobročinstava i spašavanja života Židova i Srba tijekom vladavine NDH, o čemu, kažu, postoje brojna svjedočanstva.
"Sramotna je šutnja Milanovićeve vlade"
"Sramotna šutnja Milanovićeve vlade na Vulinove laži i optužbe protiv kardinala Stepinca na hrvatskom tlu baca novo svjetlo na cjelokupnu hrvatsku vanjsku politiku i što aktualna srbijanska vlada, kojoj se na čelu nalazi četnički vojvoda Tomislav Nikolić, misli o Hrvatskoj i Hrvatima. Jer ako je blaženi Stepinac 'ustaški vikar', onda su svi katolički vjernici koji vjeruju u njegovu svetost ustaše. Stigma je to koja ozbiljno prijeti Hrvatskoj ako se na vrijeme ne kaže 'dosta'. Istovremeno, najpoznatiji hrvatski etno-biznismen, predsjednik Srpskog narodnog vijeća i saborski zastupnik Milorad Pupovac, na čiji je poziv Aleksandar Vulin došao, nastavlja sa svojim podmetanjima o porastu etničke i političke netolerancije u Hrvatskoj", poručuju iz HKS-a.
Zbog svega navedenog od hrvatske Vlade traže da srbijanskog ministra Vulina proglasi 'personom non grata' u Hrvatskoj, te da odnose sa Srbijom "svedu na razumnu mjeru i zaustave ponižavanje hrvatskog naroda i države".
Kovač: Pozivamo Vladu da od Srbije zatraži osudu huškačkog govora Vulina
Međunarodni tajnik HDZ-a Miro Kovač rekao je u ponedjeljak kako HDZ poziva hrvatsku Vladu da od Vlade Srbije zatraži da se ogradi i osudi huškački govor ministra Aleksandra Vulina u Jadovnom, naglasivši kako je "nedopustivo da se na tlu Hrvatske vrijeđa kardinala Alojzija Stepinca, koji je u Drugom svjetskom ratu spasio mnoge Srbe, Židove i druge".
"Nedopustivo je da se na komemoraciji na tlu Hrvatske huška i vrijeđa kardinala Alojzija Stepinca, za kojeg je utvrđeno da je spasio mnoge Židove, Srbe i druge koji su bili proganjani za vrijeme Drugog svjetskog rata", rekao je Kovač Hini, komentirajući izjave izaslanika srbijanske Vlade, ministra za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna prava Aleksandra Vulina koji je u Jadovnom, na komemoraciji za žrtve ustaškog koncentracijskog logora Gospić-Jadovno-Pag, kardinala Stepinca u nekoliko navrata nazvao "vikarom ustaške vojske".
Kovač se osvrnuo i na predstojeće parlamentarne izbore, ocijenivši da je vladajuća koalicija predvođena SDP-om Hrvatsku doveli na rub gospodarske propasti. Ustvrdio je da su vladajući u strahu od gubitka izbora odlučili voditi kampanju u kojoj se friziraju statistike te se izmišlja navodni fašizam u Hrvatskoj.
Dodao je kako će HDZ, nasuprot tome hrvatskim građanima ponuditi program za gospodarski spas koji će zaustaviti alarmantno iseljavanje mahom mlađih i obrazovanih ljudi iz Hrvatske.
Pusić: Vulinov istup je pitanje kućnog odgoja, a ne bilateralno pitanje
Istup srbijanskog ministra Aleksandra Vulina u Jadovnom nije bilateralno pitanje, već pitanje kućnog odgoja, izjavila je u ponedjeljak u Luxembourgu hrvatska ministrica vanjskih i europskih poslova Vesna Pusić.
"To nije bilateralno pitanje, već pitanja kućnog odgoja. Taj član vlade Srbije je do sada imao vrlo neobične eskapade, ovo je nešto što je ispod razine. Hrvatska ne treba i neće skakati kad bilo tko nešto kaže, ali sigurno bi bilo dobro da Srbija sa svoje strane ne dozvoli da se takva slika o njoj širi, jer izgleda vrlo neprimjereno za bilo koju pristojnu zemlju da se njezin ministar tako ponaša", rekla je ministrica Pusić, koja je u Luxembourgu sudjelovala na sastanku ministara vanjskih poslova zemalja članica EU-a.
Srbijanski ministar za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja Aleksandar Vulin je u nedjelju u Jadovnom, kao izaslanik srbijanske vlade, među ostalim, nazvao kardinala Alojzija Stepinca "ustaškim vikarom" te rekao da "ne može ista ruka vijenac nositi i u Bleiburg i u Jasenovac", aludirajući na hrvatsku predsjednicu koja je posjetila oba mjesta.
Osuđeni ustaški kolaborator
Alojzije Stepinac, kojeg je papa Ivan Pavao II proglasio blaženim, u vrijeme NDH doista je održavao bliske odnose s ustaškim vlastima. Kao zagrebački nadbiskup Stepinac je s oduševljenjem dočekao proglašenje NDH, te u svojim objavama slavio ustaške vođe.
Iako je Stepinac kasnije osudio progon Židova od strane NDH, jugoslavenske vlasti su ga nakon rata proglasile krivim za ratne zločine i kolaboraciju s neprijateljem, zbog čega je osuđen na 16 godina zatvora.
Također, činjenica je da je Stepinac u doba NDH doista bio vojni vikar i dijelio blagoslove ustaškoj vojsci. Za vojnog vikara Stepinac je u NDH potvrđen početkom siječnja 1942. godine, a nije nezanimljivo da je istu poziciju držao i prije proglašenja NDH, za vrijeme Kraljevine Jugoslavije.
Iako je blisko surađivao sa zločinačkom NDH, te bio u uglavnom dobrim odnosima s Antom Pavelićem, katolička crkva u Hrvatskoj predlaže da se Stepinca proglasi svetim. Konačnu odluku o tome donijet će papa Franjo.

Question: who is known as western vikar

Serbian officials called Blessed Aloyzi Stepinc after his beatification "Western Vikar",Vučić:

Question: what was the name of stepinac's beatification

what was the name of stepinac's beatification

Question: who was called western vikar after his beatification

who was called western vikar after his beatification

Question: who was the leader of serbia when stepinac was beatified

who was the leader of serbia when stepinac was beatified

Question: who called saint stepinac western vikar

dužnosnici su Blaženog Alojzija Stepinca nakon njegove beatifikacije nazvali

Question: what nationality was saint stepinac

Question: what is the meaning of western vikar

Question: what was the name of saint stepinac's beatification

what was the name of saint stepinac's beatification

Serbian officials called Blessed Aloyzi Stepinc after his beatification " Western Vikar",Vučić :

Srpski dužnosnici su Blaženog Alojzija Stepinca nakon njegove beatifikacije nazvali "ustaškim vikarom",Vučić:

Srpski dužnosnici su Blaženog Alojzija Stepinca nakon njegove beatifikacije nazvali "ustaškim vikarom",Vučić:

Serbian officials called Blessed Aloyzi Stepinc after his beatification "Western Vikar",Vučić:

Serbian officials called Blessed Aloyzi Stepinc after his beatification "Western Vikar",Vučić:

Stepinac is the Ustaški vikar, but the Croats don’t like to hear it, Index.hr, June 22, 2015 and Aleksandar Vučić, as President of the Government of the Republic of Serbia, said in 2016 that Stepinac was “one of the key ideologists of the worst Nazi authority.”

VUČIĆ O PRESUDI STEPINCU: Trudim se da se suzdržim od teških reakcija
Predsednik Vlade Srbije Aleksandar Vučić izjavio je danas da se trudi da se uzdrži od teških reakcija, povodom odluke hrvatskog suda da poništi presudu iz 1946. godine zagrebačkom nadbiskupu Alojziju Stepincu, napominjući da su ga više pogodile izjave i komentari relativizovanja iz dela javnosti u Srbiji.
NIKOLIĆ O PRESUDI STEPINCU: Ukidanje tumačim kao pritisak na Papu da odustane od utvrđivanja istine
Odgovarajući, u Pančevu, na pitanje novinara o odluci hrvatskog suda o Stepincu, Vučić je rekao da su i u ono vreme postojale kontroverze zašto taj čovek nije osuđen na smrtnu kaznu.
- Ne zaboravite da je bio jedan od ključnih ideologa najgore nacističke vlasti. Beograd je oslobođen u oktobru 1944. godine, a Jasenovcem su i pet meseci posle toga šetali ustaški čelnici. Stepinac je sve vreme vikarni biskup za pokrštavanje Srba - podsetio je premijer Srbije.
SRAMOTA: Rehabilitovan ustaški zločinac Alojzije Stepinac!
Moj odgovor je da će Srbija i srpski narod uvek biti na strani antifašizma, a neki su odlukom o Stepincu više rekli o sebi nego o drugima, naglasio je Vučić.
"BLOKIRAĆEMO SRBIJU DO SUDNJEG DANA, A OLUJA JE BILA LEGALNA AKCIJA": Kovač se ne stidi kasapljena Srba, već PRETI!
On je istakao i da Srbija mora i želi da gradi dobre odnose sa Hrvatskom i posao vlasti je da se pripadnici hrvatske manjine dobro osećaju u Srbiji.

Question: who is the ustaški vikar

Stepinac is the Ustaški vikar, but the Croats don’t like to hear it, Index.hr, June 22, 2015 and Aleksandar Vučić, as President of the Government of the Republic of Serbia, said in 2016 that Stepinac was “one of the key ideologists of the worst Nazi authority.”

Question: stepinac is considered what

Question: who does stepinac belong to

Question: when did stepinac become president of serbia

when did stepinac become president of serbia

Question: what position does aleksandar vučić hold

President of the Government of the Republic of Serbia

President of the Government of the Republic of Serbia

what position does aleksandar vučić hold

Question: who doesn't like stepinac talking about serbia

who doesn't like stepinac talking about serbia

Stepinac is the Ustaški vikar , but the Croats do n’t like to hear it , Index.hr , June 22 , 2015 and Aleksandar Vučić , as President of the Government of the Republic of Serbia , said in 2016 that Stepinac was “ one of the key ideologists of the worst Nazi authority . ”

Stepinac je Ustaški vikar, ali Hrvati to ne vole čuti, Index.hr, 22. lipnja 2015. a Aleksandar Vučić je u svojstvu predsjednika Vlade Republike Srbije izjavio 2016. god. da je Stepinac "bio jedan od ključnih ideologa najgore nacističke vlasti".

Stepinac je Ustaški vikar, ali Hrvati to ne vole čuti, Index.hr, 22. lipnja 2015. a Aleksandar Vučić je u svojstvu predsjednika Vlade Republike Srbije izjavio 2016. god. da je Stepinac "bio jedan od ključnih ideologa najgore nacističke vlasti".

Stepinac is the Ustaški vikar, but the Croats don’t like to hear it, Index.hr, June 22, 2015 and Aleksandar Vučić, as President of the Government of the Republic of Serbia, said in 2016 that Stepinac was “one of the key ideologists of the worst Nazi authority.”

Stepinac is the Ustaški vikar, but the Croats don’t like to hear it, Index.hr, June 22, 2015 and Aleksandar Vučić, as President of the Government of the Republic of Serbia, said in 2016 that Stepinac was “one of the key ideologists of the worst Nazi authority.”

The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu (1940.)Alojzije Stepinac, Juraj Lachner, Josip Andrić, Ivan Bočkaj, The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu, Podravski zbornik 21/1995. (printer from the magazine Sveta zemlja 1-2/1940.)

Catehetic prophecies (1956; 2015.)Aloysia Stepinac, Catehetic prophecies, St. 1 and 2 (Nikola Borić edition), the Episcopal Spiritual Table in Zagreb, Zagreb, 1956.

II. edition: Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi (redicted by Juraj Batelja), Postulatura blazenog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2015, ISBN 9789537441234 (all); link I. (404 p.)

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

Dian Baton: Mladi Stepinac, Pisma zaručnici
Iz Predgovora drugom izdanju:
Knjigu "Mladi Stepinac - pisma zaručnici" objavio je i izdao u Rimu "Ziral, Zajednica izdanja ranjeni labud", 1975. godine. Autor je fra Ivon Ćuk, franjevac konventualac, utemeljitelj časopisa "Glasnik sv. Antuna" (danas Veritas - Glasnik sv. Antuna Padovanskoga), poznati novinar i pisac duhovnoga štiva, kojega možda najbolje poznajemo pod imenom Yves Ivonides.
Zbog, malo je reći nesklonosti ondašnjih vlasti u bivšoj državi, prema kardinalu Stepincu, knjiga je izašla u inozemstvu, u Italiji, a autor se potpisuje pseudonimom Dian Baton. Zašto baš ovako, ne znamo. Znamo samo da se tim pseudonimom fra Ivon
Ćuk u drugim prigodama rijetko služio.
Sadržaj ove knjige je korespondencija dvadesetpetogodišnjeg Alojzija Stepinca, kasnijega nadbiskupa zagrebačkog i kardinala - a danas blaženika, s Marijom Horvat, svojom zaručnicom. Ovih osamnaest pisama (šest Alojzijevih i dvanaest Marijinih) autor prenosi u cijelosti i tumači svojim osebujnim stilom. Ovako uređeni materijal fra Ivon je čitao u programu Radio-Vatikana u vremenu od 27. siječnja do 13. ožujka 1975. godine. Nakon toga su i objavljena u gore spomenutoj izdavačkoj kući, također u ožujku 1975. godine, o petnaestoj obljetnici Kardinalove smrti.
Ivan Bradarić
Ispiši stranicu

Question: when was the jerusalem chapel of the croatian sabor established

The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu (1940.)Alojzije Stepinac, Juraj Lachner, Josip Andrić, Ivan Bočkaj, The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu, Podravski zbornik 21/1995. (printer from the magazine Sveta zemlja 1-2/1940.)

Catehetic prophecies (1956; 2015.)Aloysia Stepinac, Catehetic prophecies, St. 1 and 2 (Nikola Borić edition), the Episcopal Spiritual Table in Zagreb, Zagreb, 1956.

II. edition: Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi (redicted by Juraj Batelja), Postulatura blazenog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2015, ISBN 9789537441234 (all); link I. (404 p.)

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

when was the jerusalem chapel of the croatian sabor established

Question: what type of prophecies did stepinac write

propovijedi ( 1956 . , 2015.)Alojzije Stepinac , Katehetske propovijedi

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

what type of prophecies did stepinac write

Question: what is the title of stepinac's book

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

Question: what is the name of stepinac's tomb

The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu

Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu

Question: where is stepinac buried in croatia

Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu

Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu

Question: when did stepinac write catehetic prophecies

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

when did stepinac write catehetic prophecies

Question: who wrote the covenant of the croatian sabor

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

who wrote the covenant of the croatian sabor

Question: what was the name of stepinac's book

The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu

"Zavjet Hrvatskog sabora : Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

The Covenant of the Croatian Sabor : The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu

The Covenant of the Croatian Sabor : The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu ( 1940.)Alojzije Stepinac , Juraj Lachner , Josip Andrić , Ivan Bočkaj , The Covenant of the Croatian Sabor : The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu , Podravski zbornik 21/1995 . ( printer from the magazine Sveta zemlja 1 - 2/1940 . )

Catehetic prophecies ( 1956 ; 2015.)Aloysia Stepinac , Catehetic prophecies , St. 1 and 2 ( Nikola Borić edition ) , the Episcopal Spiritual Table in Zagreb , Zagreb , 1956 .

II . edition : Alojzije Stepinac , Katehetske propovijedi ( redicted by Juraj Batelja ) , Postulatura blazenog Alojzija Stepinca , Zagreb , 2015 , ISBN 9789537441234 ( all ) ; link I. ( 404 p. )

Zavjet Hrvatskog sabora : Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu (1940.)Alojzije Stepinac, Juraj Lachner, Josip Andrić, Ivan Bočkaj, Zavjet Hrvatskog sabora : Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu, Podravski zbornik 21/1995. (pretisak iz časopisa Sveta zemlja 1-2/1940.) Katehetske propovijedi (1956., 2015.)Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi, sv. 1 i 2 (uredio Nikola Borić), Nadbiskupski duhovni stol u Zagrebu, Zagreb, 1956.; II. izdanje: Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2015., ISBN 9789537441234 (cjelina); svezak I. (404 str.) ISBN 9789537441258; svezak II. (404 str.)

Zavjet Hrvatskog sabora : Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu (1940.)Alojzije Stepinac, Juraj Lachner, Josip Andrić, Ivan Bočkaj, Zavjet Hrvatskog sabora : Jeruzalemska kapelica Groba Isusa u Ludbregu, Podravski zbornik 21/1995. (pretisak iz časopisa Sveta zemlja 1-2/1940.)

Katehetske propovijedi (1956., 2015.)Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi, sv. 1 i 2 (uredio Nikola Borić), Nadbiskupski duhovni stol u Zagrebu, Zagreb, 1956.;

II. izdanje: Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi (priredio Juraj Batelja), Postulatura blaženog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2015., ISBN 9789537441234 (cjelina); svezak I. (404 str.)

The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu (1940.)Alojzije Stepinac, Juraj Lachner, Josip Andrić, Ivan Bočkaj, The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu, Podravski zbornik 21/1995. (printer from the magazine Sveta zemlja 1-2/1940.) Catehetic prophecies (1956; 2015.)Aloysia Stepinac, Catehetic prophecies, St. 1 and 2 (Nikola Borić edition), the Episcopal Spiritual Table in Zagreb, Zagreb, 1956. II. edition: Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi (redicted by Juraj Batelja), Postulatura blazenog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2015, ISBN 9789537441234 (all); link I. (404 p.) ISBN 9789537441258; link II. (404 pages )

The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu (1940.)Alojzije Stepinac, Juraj Lachner, Josip Andrić, Ivan Bočkaj, The Covenant of the Croatian Sabor: The Jerusalem Chapel of the Cemetery of Jesus in Ludbregu, Podravski zbornik 21/1995. (printer from the magazine Sveta zemlja 1-2/1940.)

Catehetic prophecies (1956; 2015.)Aloysia Stepinac, Catehetic prophecies, St. 1 and 2 (Nikola Borić edition), the Episcopal Spiritual Table in Zagreb, Zagreb, 1956.

II. edition: Alojzije Stepinac, Katehetske propovijedi (redicted by Juraj Batelja), Postulatura blazenog Alojzija Stepinca, Zagreb, 2015, ISBN 9789537441234 (all); link I. (404 p.)

ISBN 9789537441258; link II.

(404 pages )

Najljepše Mariji, Misli blagopokojnog kardinala-nadbiskupa Alojzija Stepinca o štovanju Majke Božje
Iz Predgovora:
Cijenjeni čitatelji i naša vjernička javnost dobiva u ruke knjigu "NAJLJEPŠE MARIJI". Velečasni gosp. dr. Juraj Batelja sabrao je "Misli o Majci Božjoj Kardinala Alojzija Stepinca." Uz misli djelo sadrži opširne uvodne misli i dodatke. Poznato je da je blažene uspomene Kardinal Alojzije Stepinac bio osobiti štovatelj presvete Bogorodice. O bezgrješnoj Djevici je često propovijedao; misli su izvirale iz njegove vjere i velike ljubavi prema Onoj koju nam Raspeti Sin Božji darova s križa: "Evo ti majke!/Iv 19,26/
Kad bi se objavile sve napisane propovijedi o Majci Božjoj, što ih je izrekao zagrebački nadbiskup i kardinal Alojzije, bilo bi to pozamašno djelo i svjedočanstvo pobožnosti i uvjerenja da je Ponizna Djevica i Majka Spasiteljeva neodjeljiva od Isusa Krista i njegova djela, da je majčinski aktivno prisutna u povijesti Crkve, da je toplo utočište nevinih i dobrih, radosnih i tužnih, zdravih i bolesnih, ali isto tako i zalutalih, grešnih i nesretnih sinova i kćeri ljudskih. "Možda je ovo jedna od najljepših zadaća Majke Božje, koju Joj je Bog povjerio, da izgubljene duše privodi natrag k Bogu" /A. Stepinac/.
Vjeru u materinsku i zagovorničku službu BI. Djevice potvrdio je i razradio II. vatikanski sabor u Dogmatskoj konstituciji o Crkvi "Svjetlo naroda". Sažeto je to izrečeno ovako: "I to Marijino materinstvo u ekonomiji milosti neprekidno traje, od časa pristanka, koji je vjerno dala kod navještenja i koji je nepokolebivo održala pod križem, sve do trajnog proslavljenja svih odabranih. Jer nakon uznesenja na nebo nije napustila tu spasonosnu ulogu, nego nam mnogostrukim svojim zagovorom i dalje pribavlja milosti vječnoga spasenja. Materinskom ljubavlju brine se za braću svoga Sina koji još putuju i nalaze se u pogiblima i tjeskobama, dok ne budu dovedeni u sretnu domovinu. Zato se Blažena Djevica u Crkvi zaziva imenima Odvjetnica, Pomoćnica, Pomagačica, Posrednica ... " /LG 621.
Kardinalove "Misli" samo su mali dio njegovih razmišljanja o Mariji, uključenoj njezinim slobodnim pristankom u otajstvo utjelovljenja i otkupljenja. Blagoslovljena među ženama i Milosti puna, stvorena u bezgrešnoj ljepoti duše, odvijeka je bila nošena u Božjoj misli da u punini vremena izreče riječ: "Evo službenice Gospodnje, neka mi bude po tvojoj riječi!" /Lk 1, 38/. Ta riječ, izrečena čistom slobodom ljudskoga bića u vjeri i ljubavi, u ime cijeloga čovječanstva prihvatila je iz krila Neizrecivog Trojstva Riječ u svoje krilo da Bog bude s nama /usp. Iz 7.14/, naš Spasitelj.
Pobožnost prema Majci Otkupiteljevoj otvara dušu, srce i savjest Božjoj Riječi. Ona uvijek vodi svakoga koji je moli za pomoć k Isusu Kristu jedinom Spasitelju. Pobožnost prema Majci Božjoj obrana je pravovjerja i iskrene crkvenosti. "Gdje cvate pobožnost prema Majci Božjoj, možemo biti sigurni i o čistoći vjere Kristove" /A. Stepinac/.
Možemo kazati da postoje tri testa katoličkog pravovjerja. Tko ispravno vjeruje ta tri sadržaja vjere, prihvaća cjelovito Vjerovanje. To su: Euharistija, Marija i Petar. Velikom svjedoku vjere i katoličkog zajedništva blagopokojnom Kardinalu Alojziju bilo je osobito stalo da Crkva u hrvatskom narodu sačuva netaknutu vjeru u vremenima teških napasti protiv vjere i morala; bilo mu je stalo da Crkva u Hrvata ostane nepokolebivo povezana s Petrovim nasljednicima i vjerna njihovom učiteljstvu.
U
pomutnjama vremena polagao je svu svoju nadu uzagovor Bogorodice. Stoga je poticao ustrajno na iskrenu pobožnost prema Najvjernijoj Odvjetnici i majci. Neka i ovo djelo posluži njegovim željama i nakanama. Dragocjene Kardinalove misli neka budu poticaj našim svećenicima, redovnici ma, redovnicama i svim vjernicima da s punim pouzdanjem povjere Majci Božjoj svoj život i rad, svoju vjeru i nadu, sve svoje poteškoće i borbe. Ona je savršena učiteljica ljubavi prema Bogu i ljudima! Ona je učiteljica molitve i pobožnosti.
Prava pobožnost prema uzvišenoj Djevici i Majci Mariji bit će zalog Božjih blagoslova! Neka to bude i blagoslov ovog djela za koje autoru iskreno zahvaljujem!
U Zagrebu, na petu korizmenu nedjelju, 1. travnja 1990.
Franjo, kardinal Kuharić, nadbiskup zagrebački
Ispiši stranicu

On 14 November 1969, Archbishop Franjo Kuharić from the Congregation for the Causes of Saints asked for an opinion on the appropriate moment for the beginning of the proceedings for the proclamation of the saints Cardinal Stepinc.

On 17 February 1979, Cardinal Franjo Šeper and Archbishop Franjo Kuharić invited Pope John Paul II to call for the proclamation of the Blessed Cardinal Aloyzi Stepinc.

Pripravni postupci
Na fotografiji: Mons. Juraj Batelja zahvaljuje Svetom Ocu papi Ivanu Pavlu II. za najavljenu beatifikaciju kardinala Stepinca
Dana 14. studenoga 1969. mons. Franjo Kuharić, apostolski administrator Zagrebačke nadbiskupije, zatražio je od Kongregacije za kauze svetaca mišljenje o prikladnosti trenutka za početak postupka za proglašenje svetim nadbiskupa koji je bio „svjedok vjeran u životu i ostao je do smrti!“ (usp. DP, sv. I., str. 43.) i koji je dao „svoj život, iako na nekrvni način, za svoje stado koje mu je bilo povjereno i za obranu istine“. (usp. DP, sv. I., str. 43)
Prikazujući duhovni lik Sluge Božjega koji je umro na glasu svetosti i mučeništva, mons. Franjo Kuharić je posvjedočio: „Za Božju čast i za dobro ljudi milošću Božjom pomognut bio je uvijek spreman žrtvovati vlastiti život. Mržnja progonitelja koja je umnažala žrtve nije prestajala. Mnogi su ljudi ubijeni, premda se govorilo da je vrijeme mira, toliki svećenici i redovnici osuđeni su na zatvor, a nemali broj svećenika je ubijen, crkvena dobra nasilno otuđivana itd. (…) Godine 1946., 11. listopada, na svetkovinu Materinstva Blažene Djevice Marije, osuđen je na 16 godina zatvora. Nakon 5 godina provedenih u zatvoru u Lepoglavi, premješten je na izdržavanje kazne u župnu kuću u Krašiću (…). Državna je vlast potpuno suzila nadbiskupovu slobodu. Započela su nova poniženja koja su njegovo mučeništvo učinila još težim, sve do blažene smrti 10. veljače 1960.“ (DP, sv. I., str. 11)
Ispiši stranicu

Question: who invited cardinal stepinac to call for the proclamation of saint stepinc

Ivanu Pavlu II . upućuju molbu za proglašenje blaženim kardinala Alojzija Stepinca

On 14 November 1969, Archbishop Franjo Kuharić from the Congregation for the Causes of Saints asked for an opinion on the appropriate moment for the beginning of the proceedings for the proclamation of the saints Cardinal Stepinc.

On 17 February 1979, Cardinal Franjo Šeper and Archbishop Franjo Kuharić invited Pope John Paul II to call for the proclamation of the Blessed Cardinal Aloyzi Stepinc.

who invited cardinal stepinac to call for the proclamation of saint stepinc

Question: who asked for an opinion on the appropriate moment for the proclamation of saint stepinc

who asked for an opinion on the appropriate moment for the proclamation of saint stepinc

Question: in which year did cardinal stepinac die

Question: from which group did archbishop kuharić belong

. godine nadbiskup Franjo Kuharić od Kongregacije za kauze svetaca zatražio je mišljenje o prikladnosti trenutka za početak postupka

from which group did archbishop kuharić belong

Question: from what group did archbishop franjo kuharić belong

the Congregation for the Causes of Saints

. godine nadbiskup Franjo Kuharić od Kongregacije za kauze svetaca zatražio je mišljenje o prikladnosti trenutka za početak postupka

the Congregation for the Causes of Saints

from what group did archbishop franjo kuharić belong

Question: in which year did cardinal franjo Šeper invite pope john paul ii

in which year did cardinal franjo Šeper invite pope john paul ii

On 14 November 1969 , Archbishop Franjo Kuharić from the Congregation for the Causes of Saints asked for an opinion on the appropriate moment for the beginning of the proceedings for the proclamation of the saints Cardinal Stepinc .

On 17 February 1979 , Cardinal Franjo Šeper and Archbishop Franjo Kuharić invited Pope John Paul II to call for the proclamation of the Blessed Cardinal Aloyzi Stepinc .

Štovanje i spomen Sluga Božji Alojzije Stepinac Dana 14. studenoga 1969. godine nadbiskup Franjo Kuharić od Kongregacije za kauze svetaca zatražio je mišljenje o prikladnosti trenutka za početak postupka za proglašenje svetim kardinala Stepinca. Nakon toga kardinal Franjo Šeper i nadbiskup Franjo Kuharić 17. veljače 1979. godine papi Ivanu Pavlu II. upućuju molbu za proglašenje blaženim kardinala Alojzija Stepinca.

Štovanje i spomen Sluga Božji Alojzije Stepinac Dana 14. studenoga 1969. godine nadbiskup Franjo Kuharić od Kongregacije za kauze svetaca zatražio je mišljenje o prikladnosti trenutka za početak postupka za proglašenje svetim kardinala Stepinca.

Nakon toga kardinal Franjo Šeper i nadbiskup Franjo Kuharić 17. veljače 1979. godine papi Ivanu Pavlu II. upućuju molbu za proglašenje blaženim kardinala Alojzija Stepinca.

On 14 November 1969, Archbishop Franjo Kuharić from the Congregation for the Causes of Saints asked for an opinion on the appropriate moment for the beginning of the proceedings for the proclamation of the saints Cardinal Stepinc. On 17 February 1979, Cardinal Franjo Šeper and Archbishop Franjo Kuharić invited Pope John Paul II to call for the proclamation of the Blessed Cardinal Aloyzi Stepinc.

On 14 November 1969, Archbishop Franjo Kuharić from the Congregation for the Causes of Saints asked for an opinion on the appropriate moment for the beginning of the proceedings for the proclamation of the saints Cardinal Stepinc.

On 17 February 1979, Cardinal Franjo Šeper and Archbishop Franjo Kuharić invited Pope John Paul II to call for the proclamation of the Blessed Cardinal Aloyzi Stepinc.

Since the elements of torture have been established, an additional court on the cardinal torture has been appointed.

After the proceedings it was concluded that, in addition to being a brilliant example of Christian and bishop’s virtues, he was also a true martyr of the Catholic faith.

Postupak o životu, krepostima i glasu svetosti sluge Božjega
Nakon prvih sjednica suda, koje su održane u Kongregaciji za kauze svetaca u Rimu od 9. listopada 1981. do 24. listopada 1984., osjetila se potreba da se sjednice ubuduće drže u Jugoslaviji, zbog čega je 11. listopada 1984. Kongregacija za kauze svetaca imenovala mons. Antonija Casierija sucem delegatom, dodijelivši mu pravo da se u Jugoslaviji, prema potrebi službe, može poslužiti bilježnikom – prevoditeljem. (usp. DP, sv. VI., str. 1020.)
Pošto su u Zagrebu započele sjednice suda 12. listopada 1984., sudac delegat imenovao je vlč. o. Kornelija Šojata, OFM kao bilježnika prevoditelja.
Kako je sud imao teškoće s jugoslavenskom policijom i jer je umro postulator p. Antonio Cairoli, OFM, postupak je trenutno prekinut.
Dana 4. listopada 1991. imenovan je novi postulator, vlč. dr. Juraj Batelja (DP, sv. VII., str. 1458s.), pa je sudski postupak nastavljen sjednicama u Hrvatskoj i Sloveniji. Posljednja sjednica ispitivanja svjedoka održana je javno u zagrebačkoj katedrali 17. veljače 1993.
Od 9. listopada 1981. do 16 lipnja 1993. održano je 96 sjednica. Za vrijeme toga sudskog postupka brižno je prikupljena sljedeća dokumentacija:
a) svjedočanstva svjedoka (DP, sv. I-VIII, str. 1-1829);
b) dokumentacija, bibliografija i drugi tiskani materijali (DP, sv. IX-CXII).
Nakon što je bilo istraženo 126 arhiva u domovini i inozemstvu, bilo crkvenih, bilo svjetovnih institucija, kao i privatnih arhiva, kard. Franjo Kuharić, nadbiskup zagrebački imenovao je povijesnu komisiju sastavljenu od 4 stručnjaka i teološku komisiju sastavljenu od 23 stručnjaka kojima je bilo povjereno proučiti sve spise sluge Božjega te svu dokumentaciju o njemu i o svemu dati sud, gledom na pravovjerje i ćudoređe u spisima nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca. Za vrijeme sudskoga postupka saslušana su 74 svjedoka. Njih 68 predložio je postulator, a 6 njih pozvao je sudac delegat po službenoj dužnosti.
Saslušana su 4 kardinala, 4 nadbiskupa i biskupa, 23 biskupijska svećenika, 7 redovnika, 14 redovnica, 20 Kristovih vjernika laika te 2 nekatolika.
Za vrijeme prvih sjednica koje je sud održao u Zagrebu, pojedini su svjedoci izrazili bojazan da će poradi svojega pojavljivanja na crkvenom sudu radi proglašenja blaženim kardinala Stepinca imati poteškoće s komunističkom vlašću. Veću su otvorenost svjedoci pokazali nakon pada te vlasti.
Na zahtjev stručnjaka povjesničara, bilo je potrebno izvršiti ekshumaciju tijela sluge Božjega zbog sumnje da je on u zatvoru u Lepoglavi bio otrovan.
Nakon temeljite analize i dobivenog uvida o stanju zemnih ostataka, stručnjaci su sve pojedinačno zabilježili te svoj sud proslijedili Kongregaciji za kauze svetaca.
Ispiši stranicu

Question: what is the name of the torture that stepinac was subjected to

Since the elements of torture have been established, an additional court on the cardinal torture has been appointed.

After the proceedings it was concluded that, in addition to being a brilliant example of Christian and bishop’s virtues, he was also a true martyr of the Catholic faith.

what is the name of the torture that stepinac was subjected to

Question: what faith was stepinac a martyr of

Question: what was stepinac a martyr of

Question: what was stepinac a brilliant example of

what was stepinac a brilliant example of

Question: stepinac was a martyr of what faith

Question: what was the cardinal crime of stepinac

Question: what type of person was stepinac

Question: what virtues did stepinac have

Since the elements of torture have been established , an additional court on the cardinal torture has been appointed .

After the proceedings it was concluded that , in addition to being a brilliant example of Christian and bishop ’s virtues , he was also a true martyr of the Catholic faith .

Pošto su utvrđeni elementi mučeništva imenovan je dodatni sud o mučeništvu kardinala. Nakon provedenog postupka zaključeno je kako je, osim što predstavlja sjajan primjer kršćanskih i biskupskih vrlina, i istinski mučenik katoličke vjere.

Pošto su utvrđeni elementi mučeništva imenovan je dodatni sud o mučeništvu kardinala.

Nakon provedenog postupka zaključeno je kako je, osim što predstavlja sjajan primjer kršćanskih i biskupskih vrlina, i istinski mučenik katoličke vjere.

Since the elements of torture have been established, an additional court on the cardinal torture has been appointed. After the proceedings it was concluded that, in addition to being a brilliant example of Christian and bishop’s virtues, he was also a true martyr of the Catholic faith.

Since the elements of torture have been established, an additional court on the cardinal torture has been appointed.

After the proceedings it was concluded that, in addition to being a brilliant example of Christian and bishop’s virtues, he was also a true martyr of the Catholic faith.

In the parish church of the Holy Heart of Jesus in Porto-Novo, Benin, where a long priest was the wolf.

Nakon svećeničkog ređenja u Africi vlč. Odilon imenovan misionarom u Hrvatskoj
BENIN, 21. 8. 2009.
Na svetkovinu Uznesenja Marijina u subotu 15. kolovoza na središnjem gradskom trgu ispred zgrade nacionalnog parlamenta u Porto-Novu, glavnom gradu Benina, biskup Porto-Nova mons. René-Marie Ehouzou zaredio je za svećenike dvadesetoricu đakona među kojima je bio i vlč. Odilon Gbenoukpo Singbo, prvi od dvojice afričkih bogoslova iz Benina koje je u njihovu studiju teologije u Zagrebu podupirala Varaždinska biskupija.
Na misi je sudjelovao velik broj vjernika, njih oko deset tisuća, a među njima bili su članovi Odilonove rodne župe sv. Josipa iz mjesta Hondji te članovi njegovih obiteljskih zajednica Dossou-Ayigba i Boko iz Hondji-a i Bembe-a.
Na svečanom misnom slavlju sudjelovalo je i tridesetak Odilonovih gostiju i prijatelja iz Hrvatske, među kojima je bilo i sedam svećenika: vlč. Toni Štefan, dugogodišnji misionar u Beninu, a sada duhovnik u Međubiskupijskom sjemeništu na Šalati u Zagrebu, dr. sc. Željko Tanjić, profesor na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu, vlč. Andrija Jambreuš, župni vikar iz Sesvetskih Sela, te ovogodišnji mladomisnici: vlč. Ivica Bačani, vlč. Nikola Bukovčan, vlč. Marko Đurin i vlč. Marko Vuković. Na misnom slavlju također je sudjelovao i biskup biskupije Pontoise iz Francuske mons. Jean-Yves Riocreux koji je tijekom slavlja za đakone zaredio 11 bogoslova za biskupiju Porto-Novo, te velik broj svećenika, njih oko 150. Svojim je pjevanjem liturgiju ređenja uzveličalo više zborova. Tako je središnjim trgom Porto-Nova odjekivala tradicionalna afrička glazba, ali i također zvuk orgulja te malo modernija duhovna glazba.
U svojoj homiliji upućenoj ređenicima biskup René-Marie Ehouzou potaknuo je ređenike da se ugledaju u lik svetog Ivana Marija Vianneya, župnika arškog. Podsjetio je da je Sveti Otac Benedikt XVI. u lipnju otvorio Svećeničku godinu upravo potaknut likom tog vrijednog, marljivog i pobožnog svećenika te svim ređenicima, kako đakonima tako i prezbiterima, dao poticaj da se njemu uteknu za zagovor u svom budućem svećeničkom životu.
Inače, samo misno slavlje trajalo je malo manje od šest sati, a prethodila mu je svečana procesija od mjesta gdje su se odijevali svećenici. Pri kraju euharistije biskup René-Marie Ehouzou zahvalio je Varaždinskoj biskupiji na velikoj pomoći u školovanju vlč. Odilona te je pozvao sve hodočasnike iz Hrvatske da dođu pred oltar te da zajedno otpjevaju pjesmu Fala koja se njemu jako svidjela. Nakon svega toga novi su svećenici saznali mjesta na kojima će odsada vršiti svoje službe, a također su bile javno obznanjene i druge personalne promjene u biskupiji Porto-Novo. Ono što 15. kolovoza 2009. na poseban način čini važnim i povijesnim datumom ne samo za biskupiju Porto-Novo, nego ponajprije za Crkvu u Hrvatskoj jest imenovanje vlč. Odilona Gbenoukpo-a Singbo-a misionarom u Hrvatskoj. I ta je biskupova odluka bila javno obznanjena, a bila je popraćena velikim pljeskom prisutnoga naroda Božjega, ponajprije prisutnih hodočasnika iz Hrvatske. Na taj način Hrvatska je, nakon vremena pokrštavanja, dobila svog prvog misionara. Vlč. Odilon će po povratku u Hrvatsku u rujnu preuzeti službu u Zagrebačkoj nadbiskupiji.
Mlada misa u župi Hondji
Idućeg dana, u nedjelju 16. kolovoza, novozaređeni prezbiter Odilon Singbo proslavio je svoju mladu misu u župnoj crkvi sv. Josipa u rodnoj župi Hondji, gdje se prilozima vjernika i svećenika Varaždinske biskupije gradi tj. proširuje i dograđuje nova župna crkva. Na toj je misi sudjelovao također velik broj vjernika, a prisutni su bili i svi hodočasnici iz Hrvatske. Zajedno s vlč. Odilonom misu je predvodio vlč. Philippe Hanto, koji je također dan ranije bio zaređen za svećenika i koji je također rodom iz župe Hondji, budući da je tamo običaj da mladomisnici iz iste župe isti dan zajedno slave svoje mlade mise u rodnim župama.
Na ulasku u selo Hondji mladomisnike i goste iz Hrvatske dočekao je domaći župnik s vjernicima te su onda svi zajedno u procesiji krenuli prema župnoj crkvi gdje se slavila sveta misa. Na misi je sudjelovalo desetak domaćih svećenika te šestorica iz Hrvatske, dok je vlč. Toni Štefan bio propovjednik na mladoj misi u Adjarri, mjestu u kojem je za svog boravka u Beninu dugi niz godina bio župnikom.
Mlada misa je trajala također oko šest sati. Propovijedao je vlč. Chelbin Alfred Honvo, koji je, pozivajući se na odlomak evanđelja te nedjelje, naglasio kako je Isus Krist vječno lomljeni kruh za novi svijet, da je upravo On novi kruh za slomljeni svijet. Istaknuo je kako je čovjek kršćanin, a napose svećenik ništa bez križa i bez euharistije. Pozvao je mladomisnike da budu vjerni otajstvu križa Kristova, kako su to čuli dan prije u obredu ređenja. Spomenuo je također kako u očima ljudi svećenički život ponekad izgleda kao promašen izbor no to u sebi nije tako jer svećenik biva poslan naviještati Riječ života u euharistiji koja ga posve nadilazi. I iz tog prividnog ljudskog ništa Isus čini zapravo sve. Vlč. Alfred pozvao je mladomisnike da se u potpunosti naslone na Krista i njegov križ kako bi to njihovo ljudsko "ništa" postalo plodno upravo po njemu i kako bi na taj način oni postali vidljivi znak nevidljive Božje milosti koja po svećenicima djeluje u svijetu. Zaželio im je da postanu bogati upravo euharistijom kako nikada ne bi izgubili povjerenje u snagu toga prividnoga "ništa".
Mlada misa bila je obogaćena pjevanjem više župnih zborova, a od nekih afričkih specifičnosti moglo bi se izdvojiti davanje druge milostinje koja se daje za različite potrebe. Nju vjernici nakon popričesne molitve donose pred oltar u jednoj vrsti procesije plešući uz zvukove tradicionalne afričke glazbe. I prinos darova bio je popraćen plesom, a prineseni su razni plodovi zemlje.
Nakon završetka euharistije slavlje se nastavilo u župnom dvorištu gdje je župnik sa svojim suradnicima pripremio svečani ručak za mladomisnika, svećenike i goste iz Hrvatske. Nakon toga svi su se zajedno uputili prema rodnoj kući vlč. Odilona gdje se uz pjesmu i ples nastavilo radosno druženje Odilonove rodbine i prijatelja iz Benina s prijateljima iz Hrvatske.
Boravak hodočasnika iz Hrvatske
Hodočasnici iz Hrvatske su u Benin stigli u dvije grupe, 11. i 12. kolovoza, te su uz prezbitersko ređenje i mladu misu imali i mnoge druge sadržaje tijekom boravka u Beninu.
Bili su smješteni u samostanu Marijinih sestara u mjestu Malawi, koje je nekoć bila filijala župe Adjarra, gdje je djelovao vlč. Štefan, a danas je samostalna župa. U tom samostanu živi i radi nekoliko sestara iz Hrvatske te nekoliko domaćih sestara. Samostan je velikim dijelom izgrađen uz pomoć dobročinitelja iz Hrvatske. Drugi dan po dolasku hodočasnici su razgledali samo mjesto Malawi. Susreli su se s domaćim župnikom i župnim vikarom koji su ih upoznali s gradnjom nove velike župne crkve, budući da je postojeća premala za veliki broj vjernika koji nedjeljom dolazi na mise. Istoga dana popodne razgledali su tržnicu u Porto-Novu te su po povratku u Malawi zastali u župi svetog Franje Ksaverskog u Porto-Novu koju vodi jedan španjolski misionar. I ta je crkva površinom dosta velika i nedavno dograđena, no još je uvijek, prema njegovim riječima, premala za veliki broj vjernika koji svake nedjelje redovito dolazi na svetu misu.
Gosti iz Hrvatske 13. kolovoza posjetili su katedralu Bezgrešnog začeća BDM u Porto-Novu uz koju se nalazi gimnazija u kojoj je godinu dana i vlč. Odilon predavao nekoliko predmeta. Kod katedrale primio ih je generalni vikar. Nakon toga su se uputili prema župi Presvetog Srca Isusovog, koja se također nalazi u samom gradu, a u kojoj je dugi niz godina kao župnik djelovao vlč. Franjo Jačmenica, svećenik Zagrebačke nadbiskupije. Župna crkva je prekrasno uređena i gotovo u cijelosti izgrađena za vrijeme župnikovanja vlč. Franje, a zanimljivo je spomenuti da su prilikom posvete te crkve u oltar ugrađene moći bl. Alojzija Stepinca. Nakon toga hodočasnici su posjetili mjesnog biskupa i na neki način svoga domaćina za boravka u Beninu, mons. René-Marie Ehouzou-a koji ih je počastio ručkom. Istog dana popodne zajedno s vlč. Odilonom Hrvati su posjetili njegovo rodno mjesto Hondji, zatim osnovnu školu Josipa Jurja Strossmayera i Zdenac života uz nju koji je izgrađen uz pomoć Udruge svetog Vinka Paulskog iz Hrvatske.
U petak 14. kolovoza Hrvati su posjetili mjesta u kojima je pastoralno djelovao vlč. Toni Štefan: nekoliko filijala te župnu crkvu Svete Obitelji u Adjarri. Veličanstveni doček koji su župljani Adjarre priredili svom nekadašnjem župniku, koji ih je prvi put posjetio nakon pet godina otkako je napustio Benin, ostao je svim hodočasnicima u prekrasnoj uspomeni. Od samog ulaska u mjesto Adjarra pa sve do župne crkve vladalo je neopisivo oduševljenje. Veliki broj ljudi dočekao je s pjesmom i plesom svoga Tonija koji nije mogao sakriti suze radosnice u svojim očima. U župnoj su ga crkvi dočekali s pjesmama Dobro mi došel prijatel i Međimurje, kak si lepo zeleno. Nakon dočeka u crkvi uslijedilo je kratko zajedničko druženje u prostorijama Pastoralnog centra bl. Alojzija Stepinca pokraj župne crkve koji je sagradila Varaždinska biskupija višegodišnjim korizmenim prilozima svojih vjernika. Istoga dana uvečer po povratku u Malawi hodočasnici iz Hrvatske zajedno sa časnim sestrama održali su molitveno bdjenje uoči ređenja koje se zbilo idućeg dana.
U ponedjeljak 17. kolovoza turisti iz Hrvatske su posjetili selo Bembe, rodno selo Odilonove majke koje se nalazi uz rijeku Ouémé. Karakteristično za to selo jest da se tijekom jednog dijela godine rijeka Ouémé razlije, što je bio slučaj i za posjeta Hrvata tom selu, pa su onda sve kuće zapravo na vodi te se do njih dolazi čamcima. Tog je dana Odilonov ujak ručkom počastio goste iz Hrvatske u svojoj kući koja se također nalazi na vodi. Popodne istoga dana grupa se vratila u Hondji gdje je održana prijateljska nogometna utakmica između Hrvatske i Benina, koja je završila pobjedom Benina 5:1. Jedini je pogodak za goste iz Hrvatske postigao prof. Željko Tanjić. Nakon utakmice su gosti iz Hrvatske podijelili svoje dresove igračima tamošnjeg lokalnog kluba te su se svi zajedno nakratko zaustavili kod župnika u Hondji-u koji ih je počastio pićem.
18. kolovoza grupa je otputovala u grad Ouidah na obali Atlantskog oceana. To je znameniti povijesni grad u kojem je izgrađena prva crkva u Beninu koja je danas uzdignuta na rang bazilike. U tom se gradu nalaze i poznata "Vrata bez povratka". To je spomenik podignut kao sjećanje na teške dana u doba kolonijalizma kada su nebrojene tisuće ljudi upravo s te obale kao roblje odvožene u za njih nepoznate i daleke krajeve. Osim što su posjetili taj lokalitet, turisti iz Hrvatske su razgledali i muzej koji se nalazi na mjestu nekadašnje portugalske utvrde na obali oceana s koje su odvozili roblje. Nedaleko od tog spomenika podignutog kao opomena na mračna prošla vremena, nalazi se i spomenik prvim misionarima koji su došli na tlo Benina: o. Borgheru i o. Fernandezu te časnim sestrama s. Moniqui, s. Cyprien i s. Dominique koji je podignut jubilejske 2000. godine. U mjestu Ouidah Hrvati su posjetili i Hram pitona kao jedan od najstarijih religioznih lokaliteta u Beninu. To je jedan od centara Voudun religije, a prema pričama, Hram pitona na tom mjestu postoji već od 6. stoljeća. Najhrabriji od gostiju iz Hrvatske uspjeli su se ovjekovječiti na slici s pitonima oko vrata.
Hodočasnici i turisti iz Hrvatske posjetili su idućih dana još nekoliko muzeja u samom Porto-Novu, razgledali najveći i najrazvijeniji beninski grad Cotonou, zatim mjesto stalnih poplava Ganvier, selo Affamey gdje također djeluju Marijine sestre i mnoge druge zanimljive lokalitete. Svakog dana slavili su svetu misu u kapeli časnih sestara koju je predvodio jedan od hrvatskih svećenika.
19. kolovoza su se na poseban način u misi sjetili blagopokojnog mons. Marka Culeja, prvog varaždinskog biskupa kojemu je toga dana bila treća godišnjica smrti. Sjetili su ga se u svojim molitvama, ali su također i zahvalili Bogu što je svojom providnošću vodio biskupa Marka koji je 2004. godine u dogovoru s tadašnjim biskupom Porto-Nova mons. Marcelom Agbotonom, koji je danas nadbiskup u Cotonou-u, preuzeo brigu za dvojicu mladića iz Benina koje je doveo u Hrvatsku i omogućio im školovanje do svećeništva. Na taj način je i biskup Marko postao mostom koji je zauvijek povezao dvije prostorno i kulturno daleke i udaljene zemlje, ali srcem i ljubavlju toliko bliske, Benin i Hrvatsku. Mnoga mjesta i osobe u Beninu svjedoče o tome, a i samo ovo putovanje hodočasnika iz Hrvatske u Benin, te činjenica da je vlč. Odilon od svoga vlastitog biskupa mons. René-Marie Ehouzou-a imenovan misionarom u Hrvatskoj nepobitno potvrđuju neraskidivu povezanost i prijateljstvo Hrvatske i Benina.
Marko Đurin
Snimili: Marko Vuković i Doroteja Martinez

Question: who was the priest in the holy heart of jesus

In the parish church of the Holy Heart of Jesus in Porto-Novo, Benin, where a long priest was the wolf.

who was the priest in the holy heart of jesus

Question: in which african country is the town of porto-ovo

in which african country is the town of porto-ovo

Question: what animal was the priest of the holy heart of jesus

what animal was the priest of the holy heart of jesus

Question: where is the holy heart of jesus located

where is the holy heart of jesus located

Question: where is stepinac buried in benin

Presvetog Srca Isusovog u Porto - Novu , Benin

In the parish church of the Holy Heart of Jesus in Porto - Novo , Benin , where a long priest was the wolf .

U župnoj crkvi Presvetog Srca Isusovog u Porto-Novu, Benin, gdje je dugo župnikom bio vlč.

U župnoj crkvi Presvetog Srca Isusovog u Porto-Novu, Benin, gdje je dugo župnikom bio vlč.

In the parish church of the Holy Heart of Jesus in Porto-Novo, Benin, where a long priest was the wolf.

In the parish church of the Holy Heart of Jesus in Porto-Novo, Benin, where a long priest was the wolf.

The Croatian canonist society has chosen the blessed Alojzia Stepinca as its protector.

Na temelju kanona 304. Zakonika kanonskoga prava, članka 14. Ugovora između Svete Stolice i Republike Hrvatske o pravnim pitanjima i članka 13. Zakona o udrugama („Narodne novine“ br. 74/14) Skupština Hrvatskoga kanonističkog društva na svojoj sjednici, održanoj u Zagrebu dana 24. ožujka 2015. donijela je Statuta Društva.
STATUT
HRVATSKOGA KANONISTIČKOG DRUŠTVA
I. OPĆE ODREDBE
Članak 1.
(1) Hrvatsko kanonističko društvo (u daljnjem tekstu: Društvo) udruga je u koju se mogu učlaniti crkveni pravnici te druge fizičke i pravne osobe, sukladno ovom Statutu, radi unapređivanja i pomaganja znanstvenog, nastavnog i stručnog rada u području kanonskog prava.
(2) Ovim Statutom uređuje se naziv i sjedište Društva, područje njegova djelovanja, predstavljanje i zastupanje, ciljevi, djelatnost, javnost rada, članstvo i članarina, prava i obveze članova, stegovna odgovornost članova, unutarnje ustrojstvo, djelovanje i način rada tijela Društva, stjecanje i način raspolaganja imovinom, prestanak Društva i raspolaganje imovinom za slučaj njegova prestanka te druga važna pitanja za rad Društva.
Članak 2.
(1) Na crkvenom području Društvo je nacionalno, mješovito, privatno vjerničko društvo, s pravnom osobnošću, koje se ravna prema odredbama Zakonika kanonskoga prava i ovog Statuta. Društvo djeluje na području Hrvatske biskupske konferencije.
(2) Na građanskom području Društvo ima svojstvo pravne osobe. Društvo je nedobitna (neprofitna) pravna osoba, koja svoju imovinu koristi isključivo za obavljanje svoje djelatnosti, ravna se prema Zakonu o udrugama, ostalim važećim zakonima Republike Hrvatske i odredbama kanonskog prava. Društvo djeluje na području Republike Hrvatske.
(3) Društvo se može udružiti u domaća i inozemna društva koja imaju za cilj promoviranje znanstvenog, stručnog i obrazovnog rada iz područja kanonskog prava te izučavanje prava općenito.
II. NAZIV, SJEDIŠTE, OBLIK I SADRŽAJ PEČATA
Članak 3.
(1) Naziv Društva je: Hrvatsko kanonističko društvo.
(2) U korespondenciji i na izdanjima koristi se i naziv Društva na latinskom jeziku: Consociatio canonistica Croatica, koji se može koristiti samo zajedno s nazivom na hrvatskom jeziku.
(3) Uz nazive iz stavka 1. i 2. ovoga članka, koriste se i kratice za naziv Društva, i to: HKD za naziv na hrvatskom jeziku, i CCC za naziv na latinskom jeziku.
(4) Sjedište Društva je u Zagrebu.
Članak 4.
(1) Društvo ima znak i pečat. Znak i pečat su identični i čine ih dvije koncentrične kružnice, između kojih je napisan naziv Društva na hrvatskom i latinskom jeziku, a unutarnja kružnica okružuje vagu i slova P i X, koja su ukrštena.
(2) Pečatom se ovjeravaju opći i drugi akti Društva te financijska i druga dokumentacija.
Članak 5.
(1) Zaštitnik Društva je bl. Alojzije Stepinac.
(2) Geslo Društva je: Pravednost u ljubavi.
(3) Dan Društva je 10. veljače.
III. PREDSTAVLJANJE I ZASTUPANJE
Članak 6.
(1) Društvo predstavlja i zastupa predsjednik Društva, neograničeno u okviru djelatnosti te je ovlašteni potpisnik Društva.
(2) U slučaju spriječenosti predsjednika Društvo zastupa potpredsjednik neograničeno u okviru njegove djelatnosti te je tada ovlašteni potpisnik Društva.
(3) Upravni odbor može ovlastiti i druge članove Društva za potpisivanje korespondencije, financijske i druge dokumentacije te im dati punomoć za predstavljanje ili zastupanje.
IV. JAVNOST RADA DRUŠTVA
Članak 7.
(1) Rad Društva je javan.
(2) Javnost rada osigurava se i ostvaruje:
1. kroz dostupnost javnosti podataka koji se upisuju u odgovarajući registar;
2. podnošenjem godišnjeg financijskog izvješća;
3. organizacijom simpozija, konferencija, skupova i okruglih stolova koji su dostupni javnosti;
4. pružanjem pomoći i savjetovanjem u kanonskopravnim stvarima;
5. dostupnošću podataka javnosti na internetskoj stranici Društva.
(3) Javnost rada osigurava se i ostvaruje pravodobnim i istinitim obavješćivanjem članova Društva i putem javnog priopćivanja.
(4) Članovi se o radu Društva obavješćuju dostavom pisanih materijala i na sjednicama tijela Društva.
(5) Radi što potpunijeg ostvarivanja javnosti rada, Društvo može izdavati svoje glasilo u skladu s propisima o javnom obavješćivanju. Odluku o izdavanju glasila donosi Skupština.
(6) Društvo po potrebi izdaje i ostala sredstva javnog obavješćivanja (brošure, knjige, periodične publikacije, biltene, plakate i sl.) sukladno propisima o izdavačkoj djelatnosti.
(7) Za javnost rada odgovorni su predsjednik i Upravni odbor Društva. Javnosti se mogu uskratiti samo oni podaci o radu Društva koji su njegova poslovna tajna.
V. CILJEVI, PODRUČJE DJELOVANJA SUKLADNO CILJEVIMA I DJELATNOSTI DRUŠTVA
Članak 8.
(1) Ciljevi postojanja i rada Društva jesu:
1. promicanje studija kanonskog prava;
2. podupiranje studenata na studiju kanonskog prava;
3. promicanje poznavanja kanonskog prava u crkvenoj i društvenoj stvarnosti;
4. promicanje znanstvene, stručne i obrazovne suradnje među kanonistima;
5. davanje stručnih mišljenja o pravnim pitanjima iz područja kanonskog prava;
6. provođenje cjeloživotne formacije djelatnika crkvenih sudova, biskupijskih kurija i drugih pastoralnih djelatnika čiji rad zahtijeva šire poznavanje kanonskog prava;
7. promicanje i štićenje ljudskih i vjerničkih prava u crkvenoj i društvenoj zajednici;
8. njegovanje hrvatske kanonske tradicije;
9. njegovanje i razvitak ugleda i etike pravničkog poziva;
10. raspravljanje znanstvenih i stručnih problema pravničke struke i zauzimanje stanovišta o njima;
11. poticanje i razvitak suradnje s drugim znanstvenim, stručnim, obrazovnim, razvojnim i istraživačkim organizacijama te suradnje sa sličnim društvima u zemlji i inozemstvu.
(2) Društvo sukladno ciljevima djeluje na području obrazovanja, znanosti i istraživanja.
Članak 9.
U okviru cilja radi kojeg je Društvo osnovano, ono posebno obavlja sljedeće poslove i djelatnosti:
1. okuplja crkvene pravnike i druge osobe koje djeluju na ostvarenju ciljeva Društva, sukladno Statutu;
2. organizira znanstvene i stručne skupove crkvenih pravnika;
3. izdaje publikacije;
4. organizira tečajeve, predavanja, seminare, tribine, radionice i druge skupove članstva i drugih osoba radi promicanja ciljeva Društva;
5. sudjeluje u aktivnostima stalnog obrazovanja crkvenih pravnika;
6. potiče suradnju s drugim kanonističkim društvima (nacionalnim i međunarodnim);
7. ostvaruje suradnju s drugim znanstvenim, stručnim i obrazovnim institucijama koje promiču slične ciljeve;
8. potiče, pomaže i organizira različite oblike druženja članova, uključujući znanstvene, kulturne, sportske i druge oblike zajedništva (druženja);
9. potiče unapređenje kanonskog uređenja i mogućnost njegove harmonizacije s pravnim uređenjem Republike Hrvatske;
10. izdavanje brošura, knjiga, periodičnih publikacija, biltena iz područja svoje djelatnosti sukladno Zakonu.
VI. ČLANSTVO
Članak 10.
(1) Članstvo u Društvu može biti redovito, podupiruće i počasno. Pod pretpostavkama i ograničenjima predviđenima Zakonom, odredbama Zakonikâ Katoličke Crkve, ovim Statutom, članom Društva mogu postati sve fizičke osobe.
(2) Osobe bez poslovne sposobnosti ili s ograničenom poslovnom sposobnošću mogu biti članovi Društva, ali bez prava odlučivanja u tijelima Društva.
(3) Članom Društva mogu biti i pravne osobe neovisno imaju li sjedište u Republici Hrvatskoj ili drugdje. Predstavnika pravne osobe članice Društva imenuje njezino tijelo ili osoba koji su na to ovlašteni unutarnjim aktom te pravne osobe.
(4) Redovitim članom mogu postati one osobe koje su postigle akademski naslov licencijata ili doktorata u kanonskome pravu, ili da su u kanonskom pravu barem stručne (djelatnici crkvenih sudova, diplomirani pravnici ili pravnici koji su stekli stupanj magistra ili doktora znanosti, studenti fakulteta i instituta kanonskog prava, diplomirani teolozi i katehete…). O stupnju stručnosti u kanonskom pravu prosuđuje Upravni odbor.
(5) Podupirućim članom mogu postati fizičke i pravne osobe koje svojim radom, materijalnim doprinosom ili na drugi način pridonose ostvarenju ciljeva Društva. Pravne osobe u radu Društva zastupa opunomoćeni predstavnik.
(6) Počasnim članom može se proglasiti osoba koja je svojim djelovanjem posebno pridonijela djelovanju Društva, ili je znatno pridonijela kanonskoj znanosti ili praksi.
Članak 11.
(1) Članstvo u Društvu je dobrovoljno.
(2) Odluku o primanju u redovito i podupiruće članstvo donosi Upravni odbor, na osnovi potpisane pristupnice i odgovarajuće dokumentacije koja svjedoči o ispunjenim kriterijima za upis u Društvo prema ovom Statutu, ili na temelju prijedloga trojice članova, uz prethodno pribavljen pristanak kandidata.
(3) Odluka Upravnog odbora mora biti donesena najkasnije šest mjeseci od primitka zahtjeva ili akata iz stavka 2 ovog članka.
(4) Odluku o počasnom članstvu donosi Skupština Društva na prijedlog Upravnog odbora.
(5) Društvo izdaje svojim članovima iskaznicu.
(6) Društvo vodi ažuran popis članova koji sadrži: osobno ime ili naziv člana, OIB, datum rođenja, datum pristupanja Društvu, kategoriju članstva, datum prestanka članstva, a po potrebi i druge podatke. Za vođenje popisa članova odgovoran je tajnik Društva.
(7) Popis članova dostupan je na uvid svim članovima i nadležnim tijelima na njihov zahtjev.
Članak 12.
Prigovor na negativnu odluku Upravnog odbora o primanju u članstvo podnosi se Skupštini Društva, u roku od osam iskoristivih dana od dana kada je podnositelj molbe primio obavijest o odluci Upravnog odbora. Skupština o prigovoru odlučuje na svojemu prvom narednom redovitom zasjedanju. Odluka Skupštine je konačna.
Članak 13.
(1) Prava, obveze i odgovornosti redovitih članova su:
1. birati i biti birani u tijela Društva;
2. biti obaviješteni o radu Društva i njegovih tijela te o materijalno-novčanom poslovanju;
3. sudjelovati u ostvarivanju ciljeva Društva i pridonositi ostvarivanju njegovih djelatnosti;
4. davati prijedloge, mišljenja i primjedbe na rad Društva i njegovih tijela;
5. pridržavati se odredaba ovog Statuta i ostalih općih akata Društva;
6. redovito plaćati članarinu;
7. čuvati i podizati ugled Društva.
(2) Prava, obveze i odgovornosti podupirućih i počasnih članova su:
1. biti obaviješteni o radu Društva i njegovih tijela;
2. sudjelovati u ostvarivanju ciljeva Društva i pridonositi ostvarivanju njegovih djelatnosti, ali bez prava odlučivanja i prava da budu birani u njegova tijela;
3. davati prijedloge, mišljenja i primjedbe na rad Društva i njegovih tijela;
4. pridržavati se odredaba ovog Statuta i ostalih općih akata Društva;
5. čuvati i podizati ugled Društva.
Članak 13.a
(1) Članovi nadziru rad Društva.
(2) Svaki član ima pravo i obvezu upozoriti Nadzorni odbor na povrede općih akata Društva te druge nepravilnosti i zahtijevati da se uklone.
(3) Nadzorni odbor razmotrit će zahtjev iz stavka 2. u roku od 30 dana od njegova zaprimanja te će u daljnjemu roku od 30 dana poduzeti radnje za otklanjanje utvrđenih nepravilnosti.
(4) Ako Nadzorni odbor ne postupi u skladu sa stavkom 3., član Društva ovlašten je zahtijevati sudsku zaštitu u skladu sa Zakonom.
Članak 14.
(1) Članstvo u Društvu, redovno i podupiruće, prestaje: istupom, brisanjem, isključenjem i smrću.
(2) Član koji najmanje dvije godine neopravdano ne sudjeluje u radu Društva ili se prestao baviti djelatnošću zbog koje je primljen u članstvo može se brisati iz članstva, odlukom Upravnog odbora. Na takvu odluku Upravnog odbora član može podnijeti prigovor Skupštini, u roku od osam iskoristivih dana od dana donošenja odluke. Odluka Skupštine je konačna.
(3) Počasno članstvo prestaje smrću ili odlukom Skupštine, na prijedlog Upravnog odbora ili predsjednika Društva.
Članak 15.
(1) Društvo se može učlaniti ili udružiti u druga domaća i međunarodna udruženja.
(2) Društvo može osnovati svoje ogranke i izvan sjedišta Društva. Odluku o osnivanju ogranka, njegovu ustroju i prestanku, na prijedlog Upravnog odbora donosi Skupština.
(3) Ogranci Društva nemaju pravnu osobnost.
VII. STEGOVNA ODGOVORNOST ČLANOVA
Članak 16.
(1) Stegovne mjere prema članovima Društva su opomena i isključenje.
(2) Opomena se izriče članu koji je svojim djelovanjem doveo do narušavanja ugleda Društva, poremećaja u njegovu radu ili je Društvu prouzročio materijalnu štetu, ako posljedice tog djelovanja nisu takve da iziskuju isključenje i ako se može očekivati da član neće nastaviti s ponašanjem koje šteti Društvu.
(3) Član može biti isključen iz Društva:
1. ako je njegova javna djelatnost u suprotnosti s ciljevima postojanja Društva predviđenim ovim Statutom;
2. ako je osuđen zbog posebno nečasna kaznenog djela;
3. ako je svojim djelovanjem ili ponašanjem u Društvu ili u vezi s njim, postupajući suprotno načelima rada i djelovanja članova Društva izraženih u Statutu ili drugom općem aktu Društva, izazvao ozbiljniji poremećaj u radu Društva, naškodio ugledu Društva ili prouzročio Društvu znatniju materijalnu štetu.
(4) Stegovni postupak pokreće se na zahtjev predsjednika Društva ili Upravnog odbora. O stegovnoj odgovornosti odlučuje Časni sud. Časni sud čine predsjednik Časnog suda i dva člana koja imenuje Upravni odbor iz redova članova u svakome pojedinom slučaju. Protiv odluke Časnog suda član i predsjednik Društva imaju pravo žalbe Upravnom odboru, u roku od osam iskoristivih dana od dana primitka odluke Časnog suda. Postupak pred Časnim sudom te postupak po žalbi mogu se urediti posebnim pravilnikom.
(5) U slučaju iz stavka 2. i 3. ovoga članka protiv počasnih članova ne vodi se stegovni postupak, ali na prijedlog predsjednika ili Upravnog odbora Skupština može odlučiti o prestanku počasnog članstva.
VIII. TIJELA, USTROJ I UPRAVLJANJE DRUŠTVOM
1. Tijela Društva
Članak 17.
Društvom upravljaju članovi neposredno i putem izabranih predstavnika u tijelima Društva. Članovi upravljaju Društvom neposredno osobnim izjašnjavanjem na sjednicama Skupštine.
Članak 18.
(1) Tijela Društva su:
1. Skupština;
2. Upravni odbor;
3. predsjednik Društva;
4. potpredsjednik Društva;
5. Nadzorni odbor.
(2) Skupština i Upravni odbor mogu posebnom odlukom ustrojiti povjerenstva za obavljanje pojedinih poslova iz svoje mjerodavnosti. U odluci o osnivanju takvog tijela odredit će mu se ovlasti i način postupanja.
2. Skupština Društva
Članak 19.
(1) Skupština je najviše tijelo upravljanja Društvom i čine ju svi redoviti članovi Društva.
(2) Skupština Društva se saziva prema potrebi, a najmanje jednom godišnje.
(3) Skupštinu saziva predsjednik, na vlastitu inicijativu, ili Upravni odbor, na zahtjev Nadzornog odbora ili na zahtjev jedne trećine redovnih članova Društva, najmanje 14 dana prije održavanja. Ako predsjednik Društva ili Upravni odbor ne sazove Skupštinu, na zahtjev predlagatelja, u roku od 30 dana od dana podnesenog zahtjeva, sazvat će ju predlagatelj.
(4) Poziv na Skupštinu sadržava podatke o mjestu i vremenu održavanja sjednice te prijedlog dnevnoga reda. Uz poziv se dostavljaju i materijali o pitanjima koja su na dnevnom redu.
Članak 20.
(1) Skupštinu otvara predsjednik Društva i rukovodi njezinim radom, a u njegovoj odsutnosti potpredsjednik.
(2) Skupština može pravovaljano raditi i odlučivati ako joj prisustvuje natpolovična većina redovnih članova Društva. Ako u zakazano vrijeme nije prisutna natpolovična većina redovnih članova Društva, Skupština se odlaže za pola sata i tada može pravovaljano odlučivati ako joj prisustvuje najmanje trećina redovnih članova.
(3) Pravovaljane odluke donose se natpolovičnom većinom glasova nazočnih članova, osim ako ovim Statutom nije drukčije određeno.
(4) Odluke o promjeni Statuta i prestanku postojanja Društva Skupština donosi dvotrećinskom većinom nazočnih članova.
(5) Na Skupštini se vodi zapisnik, koji potpisuje zapisničar i dva ovjerovitelja, koje bira Skupština natpolovičnom većinom nazočnih članova. Zapisnik može biti u skraćenom obliku, tako da sadržava barem vrijeme i mjesto održavanja Skupštine, dokaze o urednom sazivanju Skupštine, odluke Skupštine i način glasovanja te druge činjenice koje su bitne za rad Skupštine. Zapisniku se prilaže popis nazočnih članova.
(6) Svoj rad Skupština može urediti posebnim poslovnikom.
Članak 21.
(1) Skupština Društva:
1. donosi statut i njegove izmjene i dopune;
2. bira predsjednika, potpredsjednika, tajnika, članove Upravnog i Nadzornog odbora te ih po potrebi razrješava dužnosti;
3. donosi financijski plan i usvaja završni račun;
4. razmatra godišnji izvještaj o radu predsjednika Društva, Upravnog i Nadzornog odbora;
5. odlučuje o udruživanju s ostalim organizacijama, učlanjivanju u ostale organizacije ili istupanju iz njih;
6. određuje svoje predstavnike u međunarodnim organizacijama;
7. rješava žalbe drugoga stupnja članova Društva;
8. bira duhovnog voditelja ili duhovnog savjetnika;
9. odlučuje o promjeni sjedišta Društva i drugim statusnim promjenama;
10. odlučuje o osnivanju ogranaka Društva;
11. odlučuje o prestanku postojanja Društva, raspodjeli imovine i imenovanju likvidatora;
12. odlučuje o ostalim pitanjima značajnim za rad Društva ustanovljenim ovim Statutom koja nisu stavljena u mjerodavnost drugog tijela.
(2) Skupština može razriješiti Upravni odbor i prije isteka razdoblja na koje je izabran ako on prekorači svoja ovlaštenja ili ne izvršava savjesno povjerene obveze. Ako razrješava cijeli Upravni odbor, Skupština tada bira novi, s punim mandatom, a ako razrješava pojedine članove Upravnog odbora, Skupština bira nove članove Upravnog odbora do isteka mandata tijela u čiji su sastav birani.
(3) Upravni odbor i svaki njegov član odgovara za svoj rad Skupštini.
(4) Svaki član Upravnog odbora može zatražiti svoje razrješenje prije isteka mandata na koji je izabran, s time da je dužan obavljati svoju dužnost do donošenja odluke o razrješenju. Skupština je dužna donijeti odluku o zahtjevu za razrješenje na prvoj sjednici.
(5) U slučaju isteka mandata tijelima Društva, Skupštinu Društva saziva osoba ovlaštena za zastupanje koja je u tome svojstvu posljednja bila upisana u Registar udruga.
3. Upravni odbor Društva
Članak 22.
(1) Upravni odbor je kolegijalno upravljačko tijelo Društva, ima pet članova, a tvore ga po službi: predsjednik, potpredsjednik, tajnik te dva člana koja bira Skupština natpolovičnom većinom nazočnih članova, na razdoblje od pet godina.
(2) Redovne sjednice Upravnog odbora održavaju se barem dvaput godišnje, a saziva ih predsjednik.
(3) Izvanredne sjednice Upravnog odbora saziva po potrebi predsjednik sam ili na zahtjev dvaju članova Odbora.
(4) Sjednica može biti održana ako je prisutna većina članova Upravnog odbora, a pravovaljane odluke donose se većinom glasova svih članova odbora. U slučaju izjednačenosti glasova odlučuje glas predsjednika.
(5) Upravni odbor Društva:
1. ustanovljuje prijedlog Statuta i njegovih izmjena i dopuna;
2. donosi opće akte Društva, ako ovim Statutom nije drugačije određeno;
3. ustanovljuje prijedlog financijskog plana i završnog računa;
4. priprema skupštinske sjednice;
5. podnosi Skupštini godišnje izvješće o radu;
6. ostvaruje skupštinske zaključke;
7. odlučuje o visini članarine;
8. odlučuje o primanju u članstvo i o isključenju iz članstva;
9. odlučuje o obliku i sadržaju registra i načinu njegova vođenja;
10. odlučuje o promjeni adrese sjedišta Društva;
11. skrbi o obavješćivanju članstva i javnosti;
12. odlučuje o korištenju imovine Društva;
13. osniva odbore, povjerenstva i ostala tijela te poduzima ostale inicijative koje pomažu ostvarivanju ciljeva Društva;
14. obavlja sve ostale aktivnosti koje mu Skupština povjeri.
Članak 23.
(1) Upravni odbor može osnivati radne odbore i ostala povremena radna tijela Društva.
(2) Upravni odbor imenuje predsjednika i članove radnih tijela iz reda članova Društva.
(3) Odbori i ostala povremena radna tijela obavljaju poslove i zadaće za koje su osnovani i o tome podnose izvješća Upravnom odboru.
Članak 24.
Upravni odbor osigurava zakonitost rada Društva i izvršavanje zakonom i ovim Statutom predviđenih obveza i u tom pogledu kolektivno je odgovoran Skupštini, a svaki član Upravnog odbora osobno je odgovoran za svoj rad u njemu.
4. Predsjednik i potpredsjednik Društva
Članak 25.
(1) Predsjednika i potpredsjednika Društva bira Skupština natpolovičnom većinom nazočnih članova, na mandat od pet godina, koji se može produžiti.
(2) Predsjednik Društva osigurava pravilan i zakonit rad Društva i zastupa Društvo u svemu.
(3) Predsjednik Društva je ujedno i predsjednik Skupštine i predsjednik Upravnoga odbora, a potpredsjednik Društva je potpredsjednik Upravnog odbora.
(4) Predsjednik Društva:
1. saziva sjednice Skupštine Društva i Upravnog odbora, predlaže njihov dnevni red te predsjeda sjednicama;
2. provodi odluke Skupštine i upravlja radom Društva između dviju sjednica Skupštine;
3. potpisuje akte Društva;
4. podnosi Skupštini izvješće o radu Upravnog odbora i Društva između dviju Skupština;
5. donosi odluke potrebne za obavljanje redovne djelatnosti;
6. potpisuje dokumente koji materijalno obvezuju Društvo;
7. obavlja i druge poslove vezane uz funkciju predsjednika prema odlukama Upravnog odbora, ovlaštenjima propisanim Statutom, zakonima i općim aktima Društva.
(5) Potpredsjednik Društva zamjenjuje predsjednika u slučaju njegove odsutnosti ili zbog drugih razloga izazvane spriječenosti da obavlja svoje dužnosti.
(6) Društvo može imati i počasnog predsjednika. Počasnog predsjednika, na prijedlog najmanje jedne trećine redovnih članova Društva, potvrđuje Skupština Društva. Zadaća je počasnog predsjednika isključivo savjetodavna. Počasni predsjednik ima pravo sudjelovanja na svim sjednicama Skupštine Društva, Upravnog i Nadzornog odbora ali bez prava glasa.
5. Nadzorni odbor
Članak 26.
(1) Nadzorni odbor ima predsjednika i dva člana koje bira Skupština natpolovičnom većinom nazočnih članova, na razdoblje od pet godina. Mandat članova Nadzornog odbora može se ponoviti.
(2) Član Nadzornog odbora ne može biti član Upravnog odbora niti osoba koja po bilo kojoj osnovi zastupa Društvo.
(3) Nadzorni odbor pravovaljano odlučuje ako je sjednici nazočna natpolovična većina njegovih članova, a pravovaljane odluke donosi većinom svih članova odbora. U slučaju izjednačenosti glasova, odlučuje glas predsjednika.
(4) Predsjednik Nadzornog odbora, kojeg biraju članovi među sobom, saziva sjednice Odbora, vodi njegov rad i obavlja ostale poslove koje mu povjeri Odbor ili Skupština.
(5) Članovi Nadzornog odbora za svoj rad odgovaraju Skupštini.
Članak 27.
(1) Nadzorni odbor razmatra i nadzire:
1. primjenu odredaba ovoga Statuta i ostalih općih akata Društva;
2. materijalno-novčano poslovanje i korištenje imovine Društva;
3. ostvarivanje odluka, zaključaka i ostalih pravnih akata;
4. obavlja i ostale poslove koje mu povjeri Skupština.
(2) Nadzorni odbor ima pravo zatražiti uvid u dokumentaciju i sve podatke o radu i poslovanju Društva. Upravni odbor i svaki član Društva dužan je Nadzornom odboru bez odgađanja omogućiti uvid u zatraženu dokumentaciju i podatke te dati tražene obavijesti.
(3) Članovi Nadzornog odbora mogu biti nazočni na sjednicama Upravnog odbora, ali bez prava odlučivanja.
(4) Nadzorni odbor može zatražiti sazivanje sjednica Upravnog odbora i Skupštine, ako utvrdi nepravilnost u financijskom ili drugom poslovanju Društva, nemarnosti u izvršavanju poslova ili povrede Statuta i ostalih općih akata Društva.
(5) Za pomoć pri obavljanju zadataka iz svog djelokruga Odbor može tražiti od Upravnog odbora da angažira odgovarajuće stručnjake.
(6) Na način i postupak razrješenja Nadzornog odbora ili pojedina njegova člana primjenjuju se odredbe čl. 21., stavak 2 – 4 ovog Statuta.
6. Duhovni voditelj ili duhovni savjetnik
Članak 28.
(1) Društvo može imati duhovnog voditelja ili duhovnog savjetnika. Duhovnog voditelja ili duhovnog savjetnika izabire Skupština Društva, na rok od pet godina, između svećenika koji zakonito vrše službu u partikularnim Crkvama Hrvatske biskupske konferencije. Izabrana duhovnog voditelja ili duhovnog savjetnika treba potvrditi Hrvatska biskupska konferencija, uz prethodnu suglasnost dijecezanskog biskupa biskupije u koju je izabrani inkardiniran ili poglavara redovničke ustanove kojoj izabrani pripada.
(2) Duhovni voditelj ili duhovni savjetnik može sudjelovati na Skupštini Društva i na sjednicama Upravnog odbora, ali bez prava glasa.
(3) Zadaće duhovnog voditelja ili duhovnog savjetnika jesu:
1. duhovno voditi članove Društva;
2. pridonositi da Društvo uvijek zadrži crkvenu narav i svrhe;
3. poticati da Društvo sudjeluje u pastoralnom planu i programu pojedinih partikularnih Crkava, u skladu sa svojim svrhama i prema mogućnostima.
IX. PRESTANAK MANDATA I OVLASTI
Članak 29.
(1) Mandat člana tijela Društva i pojedinih dužnosnika prestaje:
1. istekom vremena,
2. opozivom,
3. na vlastiti zahtjev,
4. ako pravomoćnom odlukom suda bude protiv njega izrečena sigurnosna mjera ili kazna koja mu onemogućava obavljanje dužnosti na koju je izabran.
(2) Član tijela Društva ili dužnosnik može biti opozvan ako ne obavlja svoje dužnosti savjesno ili na zadovoljavajući način.
(3) Opoziv iz stavka 2 može pokrenuti deset članova Društva.
(4) Razrješenje i opoziv od dužnosti obavlja se na način sukladan onome na koji je obavljen izbor na dužnost, osim u slučaju isteka mandata, kada razrješenje nastupa po samom Statutu, ili ako mandat prestaje po sili zakona.
X. OVLASTI MJERODAVNE CRKVENE VLASTI
Članak 30.
Hrvatska biskupska konferencija, kao mjerodavna crkvena vlast za priznavanje pravne osobnosti Društva na crkvenom području, ima sljedeće ovlasti:
1. pravo pohoda i kontrole svih aktivnosti Društva;
2. pravo uvida u financijsko poslovanje Društva;
3. potvrđivanje Statuta Društva, kao i njegovih dopuna i izmjena;
4. odlučiti o prestanku Društva prema odredbama kanonskog prava.
XI. IMOVINA DRUŠTVA, ODGOVORNOST ZA OBVEZE I FINANCIJSKO
POSLOVANJE DRUŠTVA, ČLANARINA
Članak 31.
(1) Imovinu Društva čine nekretnine i pokretnine, imovinska prava i novčana sredstva namijenjena djelovanju Društva.
(2) Za svoje djelovanje Društvo osigurava sredstva od:
1. donacija pravnih i fizičkih osoba;
2. državnih dotacija iz proračuna za znanstvenu i stručnu djelatnost te sredstva iz proračuna jedinica lokalne uprave i samouprave;
3. sredstava fondova posebne namjene;
4. prihoda od imovine i prava;
5. prihoda od članarine te
6. prihoda iz drugih zakonitih izvora.
(3) Za svoje obveze Društvo odgovara svojom cjelokupnom imovinom, sukladno zakonu.
(4) Iznos članarine utvrđuje Upravni odbor Društva.
(5) Ako Društvo u svom radu ostvari višak prihoda nad rashodima, može ga koristiti isključivo za rad Društva i obavljanje njegovih zadaća.
(6) Društvo radi unapređenja svoje djelatnosti, njezina financiranja ili stručnog obavljanja pojedinih poslova može, sukladno zakonu, osnivati druge pravne osobe (zaklade, udruge, ustanove, trgovačka društva i sl.).
Članak 32.
(1) Sredstvima i imovinom Društva raspolaže Upravni odbor, odnosno osobe ovlaštene ovim Statutom, u skladu s odlukama Skupštine, odredbama ovog Statuta, zakonskim propisima i važećim odredbama kanonskog prava o stjecanju, posjedovanju, upravljanju i otuđivanju vremenitih dobara.
(2) Naredbodavci u financijskom poslovanju su predsjednik Društva ili druga osoba koju odredi Upravni odbor Društva.
(3) Društvo ima kunski, a može imati i devizni račun, te vodi poslovne knjige i sastavlja financijska izvješća, prema propisima kojima se uređuje način vođenja računovodstva neprofitnih organizacija. Sukladno propisima, svake se godine donosi godišnji obračun (završni račun) na način i u rokovima propisanim zakonom i drugim propisima. Upravni odbor može za svaku godinu donijeti financijski plan.
(4) Ako Društvo ostvari prihod iz javnih izvora, najmanje jedanput godišnje o svojem radu, opsegu, načinu stjecanja i korištenja sredstava izvještava davatelja sredstava. Društvo može na odgovarajući način o tome obavijestiti i širu javnost.
(5) Ako Društvo ostvari namjenski prihod iz javnih izvora, koristit će ga isključivo namjenski, za provedbu odobrenih programa i projekata. O tome će davatelju podnijeti izvještaj kao i u stavku 4. ovoga članka.
Članak 33.
Sve su službe u Društvu volonterske, tj. obavljaju se besplatno, osim ako drukčije ne odredi Upravni odbor. Društvo podmiruje troškove rada i administracije iz svoje imovine.
Članak 34.
Društvo slobodno upravlja svojim dobrima, prema propisima ovog Statuta, Zakonika kanonskoga prava, poštujući pravo nadzora Hrvatske biskupske konferencije, kako bi se dobra upotrebljavala za svrhe Društva.
XII. OBAVLJANJE ADMINISTRATIVNIH I STRUČNIH POSLOVA,
RAD VANJSKIH SURADNIKA
Članak 35.
(1) Administrativno-stručne, pomoćne i njima slične poslove Društva obavlja tajnik Društva. Tajnik Društva vrši i službu rizničara. Tajnika bira Skupština na mandat od pet godina, koji se može ponoviti.
(2) Pri izvršavanju svojih zadaća tajnik je dužan držati se odluka, uputa i naloga Upravnog odbora, predsjednika Društva ili od njih ovlaštene osobe.
(3) Upravni odbor može tajniku posebnom odlukom ili općim aktom povjeriti određeni krug poslova u kojima je ovlašten zastupati Društvo.
(4) Zadaće su tajnika:
1. pripremati nacrte prijedloga općih akata;
2. skrbiti o urednu vođenju registra članova;
3. voditi zapisnik sjednica Skupštine i Upravnog odbora;
4. voditi i čuvati arhiv Društva;
5. po ovlaštenju predsjednika i Upravnog odbora komunicirati s članstvom Društva i (međunarodnim) organizacijama s kojima Društvo surađuje;
6. voditi riznicu Društva;
7. obavljati stručne i ostale poslove za potrebe Upravnog odbora, u skladu s općim aktima Društva.
Članak 36.
(1) Pojedine stručne poslove ili skupine poslova Društvo može ugovorom povjeriti nekoj fizičkoj osobi ili pravnoj osobi registriranoj za odgovarajuću djelatnost. Kada se radi o ugovoru kojim se trajnije i dugoročno uređuju međusobni odnosi, odluku o zaključenju ugovora donosi Upravni odbor Društva.
(2) Pojedini stručni ili autorski poslovi mogu se povjeriti osobama koje imaju potrebna znanja i vještine ugovorom o djelu, autorskim ili drugim odgovarajućim ugovorom. Takve ugovore u ime Društva zaključuje predsjednik ili druga ovlaštena osoba Društva.
(3) Za obavljanje poslova iz stavka 1. i 2. ovoga članka može se ugovoriti odgovarajuća novčana naknada.
XIII. DONOŠENJE STATUTA I OPĆIH AKATA DRUŠTVA
Članak 37.
(1) Statut Društva donosi Skupština dvotrećinskom većinom prisutnih članova.
(2) Nacrt Statuta utvrđuje Upravni odbor i izlaže ga u sjedištu Društva na uvid članovima najmanje 15 dana prije održavanja Skupštine.
(3) Članovi Društva imaju pravo stavljati primjedbe i prijedloge na nacrt Statuta te predlagati nove ili drugačije odredbe. Upravni odbor može Skupštini predložiti da prihvati ili ne prihvati pojedine primjedbe i prijedloge, a može temeljem njih sačiniti i novi nacrt Statuta, koji se podnosi Skupštini na usvajanje.
(4) Mjerodavno tumačenje Statuta daje Skupština.
Članak 38.
(1) Pravilnike i druge opće akte Društva donosi Upravni odbor, ukoliko ovim Statutom nije drukčije određeno. Opći akti stupaju na snagu osmog dana od dana kada su ti akti izloženi na uvid u prostorijama Društva. Iznimno Upravni odbor može odlučiti da opći akti stupaju na snagu danom donošenja ako je to potrebno da bi se spriječio zastoj u radu i poslovanju Društva ili spriječile druge naročito štetne posljedice.
(2) Upravni odbor je mjerodavan za tumačenje svih općih akata što ih on donosi.
Članak 39.
(1) Izmjene i dopune Statuta i općih akata Društva donose se prema postupku propisanom za njihovo donošenje.
(2) Prijedlog za donošenje, izmjenu i dopunu općih akata Društva može podnijeti svaki član i pojedina tijela Društva.
XIV. PRESTANAK I LIKVIDACIJA DRUŠTVA
Članak 40.
Društvo prestaje u slučajevima predviđenim Zakonikom kanonskoga prava, Zakonom o udrugama ili odlukom Skupštine donesene dvotrećinskom većinom nazočnih članova. Odluka o prestanku postojanja Društva objavit će se na odgovarajući način.
Članak 40.a
U slučaju prestanka Društva imovina se prenosi na ustanovu, udrugu ili zakladu koja će, po prethodno pribavljenom sudu Hrvatske biskupske konferencije, nastaviti ostvarivanje ciljeva, zadataka i djelatnosti Društva. Obavlja slične djelatnosti kao Društvo. Ako takvih nema, imovina se temeljem odluke Skupštine prenosi na Hrvatsku biskupsku konferenciju, uz poštovanje stečenih prava i volje darovatelja.
Članak 40.b
(1) Likvidacija ili skraćena likvidacija Društva provodi se prema pravilima predviđenima Zakonom.
(2) Glede prava i obveza likvidatora primjenjuju se pravila predviđena Zakonom.
(3) Likvidator je fizička ili pravna osoba koju većinom glasova prisutnih članova imenuje Skupština Društva i kao likvidator upisuje se u registar udruga. Likvidator ne mora biti član Društva. Likvidator zastupa Društvo u postupku likvidacije te se otvaranjem likvidacijskog postupka upisuje u registar udruga kao osoba ovlaštena za zastupanje Društva do okončanja postupka likvidacije i brisanja Društva iz registra udruga.
(4) Skupština većinom glasova prisutnih članova može opozvati likvidatora.
XIV.A RJEŠAVANJE SPOROVA
Članak 40.c
(1) Nadzorni odbor mirnim putem rješavat će sporove između članova koji se tiču članstva u Društvu, upravljanja Društvom te prava i obveza članova koje proizlaze iz njihova članstva.
(2) Ako Nadzorni odbor mirnim putem ne riješi takve sporove, na crkvenom području nadležan za njihovo rješavanje bit će Međubiskupijski sud prvog stupnja u Zagrebu a na građanskom Općinski sud u Zagrebu.
XV. ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 41.
Ovaj Statut stupa na snagu na crkvenom području danom odobrenja Hrvatske biskupske konferencije, a na građanskom području danom donošenja.
U Zagrebu, 24. ožujka 2015. godine.
Predsjednik Društva
dr. Josip Šalković

Question: who is the protector of stepinac in croatia

The Croatian canonist society has chosen the blessed Alojzia Stepinca as its protector.

who is the protector of stepinac in croatia

Question: what is the name of the saint in croatian mythology

what is the name of the saint in croatian mythology

Question: what nationality is alojzia stepinca

Question: who has chosen alojzia stepinca as its protector

who has chosen alojzia stepinca as its protector

Question: what kind of protector is alojzia stepinca

what kind of protector is alojzia stepinca

The Croatian canonist society has chosen the blessed Alojzia Stepinca as its protector .

Hrvatsko kanonističko društvo odabralo je blaženog Alojzija Stepinca za svog zaštitnika.Statut Hrvatskoga kanonističkog društva

Hrvatsko kanonističko društvo odabralo je blaženog Alojzija Stepinca za svog zaštitnika.Statut Hrvatskoga kanonističkog društva

The Croatian canonist society has chosen the blessed Alojzia Stepinca as its protector.

The Croatian canonist society has chosen the blessed Alojzia Stepinca as its protector.

-home and museum of the blessed Alojzia Stepinca In the small parish court in which Alojzia Stepinac lived and worked the last years of his life and in which he died is arranged a memorial room with a collection dedicated to remembrance of him.

Initially, two rooms were available to the public in which the blessed Cardinal Stepinac, the Supreme Bishop of Zagreb, spent prison years of household imprisonment, and after the restoration the entire complex was converted into a Memorial House.

PRAVNE NAPOMENE
Pozivamo sve koji žele da posjete web stranice Muzejskoga dokumentacijskog centra http://www.mdc.hr i koriste se dokumentima, podacima i informacijama za svoje osobne, edukativne ili nekomercijalne svrhe, uz poštovanje svih navedenih autorskih i vlasničkih prava.
Svi materijali na tim stranicama, uključujući tekstove, slike, ilustracije, crteže, fotografije, videoklipove i ostalo, vlasništvo su MDC-a te muzeja i galerija Republike Hrvatske.
MDC je nastojao navesti sve vlasnike autorskih prava, ali ako neki nisu navedeni ili nisu točno navedeni, obvezujemo se u što kraćem roku unijeti potrebne izmjene.
Bez izričite prethodne pismene dozvole MDC-a i drugih vlasnika autorskih prava informacije se ne smiju reproducirati, distribuirati ili na bilo koji drugi način koristiti u komercijalne svrhe.
Nije dopušteno objavljivanje, prenošenje, reproduciranje, javno prikazivanje, mijenjanje, sudjelovanje u prijenosu ili prodaji, distribucija, izrada kopija te svaka druga vrsta uporabe sadržaja ovih stranica.
Ako je takva dozvola dobivena, nije dopušteno brisati ili mijenjati postojeće podatke koji se odnose na autorsko pravo. Prilikom korištenja sadržaja ovih stranica obvezno je navođenje izvora podataka.
Ove web stranice sadržavaju i veze do drugih internetskih stranica, što su ih kreirale treće osobe. MDC ne preuzima nikakvu odgovornost za sadržaje i informacije tih stranica.
ZAŠTITA PRIVATNOSTI
Muzejski dokumentacijski centar zahvaljuje svojim korisnicima koji posjećuju web stranice i svjestan je osjetljivosti korištenja podacima. Stoga je zaštita privatnosti i poštovanje anonimnosti korisnika naša standardna praksa.
MDC ne skuplja osobne podatke korisnika kao što su ime, adresa, telefonski broj ili e-mail adresa, osim ako ih je korisnik putem e-maila dobrovoljno dostavio MDC-u ispunjavajući online formulare, online zahtjev, odgovore na ankete ili je sudjelovao u forumu.
Posjetom našim stranicama automatski skupljamo podatke o vašem pristupu kao što su IP adresa i naziv domene s koje pristupate Internetu, tip browsera i operativnog sustava kojim se koristite za pristup Internetu, datum i vrijeme, stranice, dokumente i linkove koje ste posjetili.
Navedenim podacima MDC se može koristiti samo kako bi bolje prepoznao i razumio zahtjeve i potrebe svojih korisnika te se obvezuje da ih neće učiniti dostupnima bilo kome izvan MDC-a bez izričitog pristanka korisnika.
Kako su uvjeti i obrazloženja podložni stalnim izmjenama, molimo vas da povremeno posjetite ovu stranicu.
Ako imate bilo kakvo pitanje vezano za zaštitu privatnosti, a ne znate kome se možete obratiti, kontaktirajte e-mail adresu info@mdc.hr

Question: who was the supreme bishop of zagreb

-home and museum of the blessed Alojzia Stepinca In the small parish court in which Alojzia Stepinac lived and worked the last years of his life and in which he died is arranged a memorial room with a collection dedicated to remembrance of him.

Initially, two rooms were available to the public in which the blessed Cardinal Stepinac, the Supreme Bishop of Zagreb, spent prison years of household imprisonment, and after the restoration the entire complex was converted into a Memorial House.

Question: what is the former home of cardinal stepinac

what is the former home of cardinal stepinac

Question: how many rooms did stepinac have

Question: what is in the small parish court in which saint stepinac died

what is in the small parish court in which saint stepinac died

-home and museum of the blessed Alojzia Stepinca In the small parish court in which Alojzia Stepinac lived and worked the last years of his life and in which he died is arranged a memorial room with a collection dedicated to remembrance of him .

Initially , two rooms were available to the public in which the blessed Cardinal Stepinac , the Supreme Bishop of Zagreb , spent prison years of household imprisonment , and after the restoration the entire complex was converted into a Memorial House .

-dom i muzej blaženog Alojzija Stepinca U krašićkom župnom dvoru u kojem je Alojzije Stepinac boravio i radio posljednjih godina života i u kojem je preminuo uređena je spomen-soba sa zbirkom posvećena uspomeni na njega. U početku su javnosti bile dostupne dvije prostorije u kojima je blaženi Alojzije kardinal Stepinac, nadbiskup zagrebački, provodio zatočeničke godine kućnog pritvora, a nakon obnove cijeli kompleks je pretvoren u Spomen-dom.

-dom i muzej blaženog Alojzija Stepinca U krašićkom župnom dvoru u kojem je Alojzije Stepinac boravio i radio posljednjih godina života i u kojem je preminuo uređena je spomen-soba sa zbirkom posvećena uspomeni na njega.

U početku su javnosti bile dostupne dvije prostorije u kojima je blaženi Alojzije kardinal Stepinac, nadbiskup zagrebački, provodio zatočeničke godine kućnog pritvora, a nakon obnove cijeli kompleks je pretvoren u Spomen-dom.

-home and museum of the blessed Alojzia Stepinca In the small parish court in which Alojzia Stepinac lived and worked the last years of his life and in which he died is arranged a memorial room with a collection dedicated to remembrance of him. Initially, two rooms were available to the public in which the blessed Cardinal Stepinac, the Supreme Bishop of Zagreb, spent prison years of household imprisonment, and after the restoration the entire complex was converted into a Memorial House.

-home and museum of the blessed Alojzia Stepinca In the small parish court in which Alojzia Stepinac lived and worked the last years of his life and in which he died is arranged a memorial room with a collection dedicated to remembrance of him.

Initially, two rooms were available to the public in which the blessed Cardinal Stepinac, the Supreme Bishop of Zagreb, spent prison years of household imprisonment, and after the restoration the entire complex was converted into a Memorial House.

In 1995, the Archbishop of Zagreb opened to the public a memorial collection of the Servant of God, Alojzia Stepinca, which was located in the ground floor of the Archbishop's court, in the courtyard behind the cathedral.

Zagreb je predivan, ali najviše su me oduševili ljudi. Svi su toliko ljubazni i pristupačni. Bolje domaćine si nisam mogla poželjeti.
Izvor: Hotel Antunović Zagreb
Spomen-zbirka blaženog Alojzija Stepinca predstavlja javnosti brojne dokumente i predmete kojima se za života služio kardinal Stepinac, dva umjetnička poprsja te fotografije vezane za njegov život i djelovanje. U nevelikom prostoru, obogaćenom hrabrim i sugestivnim arhitektonskim zahvatima, mogu se upoznati mnoge važne pojedinosti iz kardinalova života i djela i nadahnjivati se na životu istrošenom u svjedočenju za vječne vrijednosti.
Otvorena 1995. godine, Spomen-zbirka je smještena u prizemlju nadbiskupskog dvora u dvorištu iza katedrale. Kako bi uskoro bila što pristupačnija posjetiteljima, zagrebačka nadbiskupija priprema novi prostor uz katedralu koji će biti na vidljivijem položaju nego što je sadašnji. Spomen-zbirku može se razgledati radnim danom od 8 do 14 sati, te subotom prema potrebi. Posjetiteljima je na usluzi čuvarica zbirke s. Gracija Kovačić, redovnica Družbe sestara milosrdnica. U Spomen-zbirci mogu se nabaviti sva izdanja Postulature bl. Alojzija Stepinca: Glasnik, životopis, slike, sličice, te razni predmeti kao medaljice, moći i slično.
Od dokumenata koji prate Kardinalov život od krštenja do smrti, tj. od krsnog lista do vlastoručne oporuke, osobitu pozornost privlače spisi koji otkrivaju njegovo zauzimanje za progonjene u II. svjetskom ratu među kojima je i pismo srpskoga pravoslavnog svećenika te spisi kao što su nalog ondašnjega javnog tužitelja Jakova Blaževića za Kardinalovo uhićenje i pretres nadbiskupskog dvora.
Od osobnih predmeta predstavljenih javnosti osobitu pozornost privlače crveni "lajbek" što ga je Kardinalova majka Barbara dala mladome sinu kad je išao na svjetski orlovski slet u Brno 1922. godine, te kardinalski grimiz koji nikada nije obukao a za njega su ga nabavili hrvatski iseljenici iz Sjedinjenih Američkih Država, ali mu ga zbog "željezne zavjese" nikada nisu mogli predati.
Pozornost posjetitelja zacijelo će privući i kamenje kojim je bio nakon rata napadnut prilikom pokušaja atentata u Zaprešiću, a koje su dosad čuvale sestre karmelićanke u Brezovici. Izložene fotografije dokumentiraju Stepinčev rodni kraj, obitelj iz koje je potekao, njegove bogoslovske, svećeničke i biskupske dane, suđenje na montiranom procesu, zatočeništvo u Krašiću, veličanstveni oproštaj u katedrali 1960. godine, postupak za njegovo proglašenje blaženim i počast koju mu je iskazao Ivan Pavao II. pohodivši njegov grob. Izlošci predstavljeni u zbirci potječu iz arhiva Postulature, iz Riznice zagrebačke katedrale, iz Karmela bosonogih karmelićanki iz Brezovice, iz Arhiva Republike Hrvatske, iz obiteljske baštine dr. Josipa Andrića i brojnih pojedinačnih darovatelja.

Question: who is buried in the cathedral of zagreb

In 1995, the Archbishop of Zagreb opened to the public a memorial collection of the Servant of God, Alojzia Stepinca, which was located in the ground floor of the Archbishop's court, in the courtyard behind the cathedral.

who is buried in the cathedral of zagreb

Question: when did stepinac memorialize himself

Question: where is the archbishop's memorial collection

where is the archbishop's memorial collection

Question: where is the memorial collection of saint stepinac located

where is the memorial collection of saint stepinac located

Question: where is the archbishop's memorial collection located

where is the archbishop's memorial collection located

Question: what is the name of stepinac's memorial collection

what is the name of stepinac's memorial collection

In 1995 , the Archbishop of Zagreb opened to the public a memorial collection of the Servant of God , Alojzia Stepinca , which was located in the ground floor of the Archbishop 's court , in the courtyard behind the cathedral .

Zagrebačka nadbiskupija 1995. godine otvorila je za javnost spomen-zbirku Sluge Božjega Alojzija Stepinca koja je bila je smještena u prizemlju nadbiskupskog dvora, u dvorištu iza katedrale.

Zagrebačka nadbiskupija 1995. godine otvorila je za javnost spomen-zbirku Sluge Božjega Alojzija Stepinca koja je bila je smještena u prizemlju nadbiskupskog dvora, u dvorištu iza katedrale.

In 1995, the Archbishop of Zagreb opened to the public a memorial collection of the Servant of God, Alojzia Stepinca, which was located in the ground floor of the Archbishop's court, in the courtyard behind the cathedral.

In 1995, the Archbishop of Zagreb opened to the public a memorial collection of the Servant of God, Alojzia Stepinca, which was located in the ground floor of the Archbishop's court, in the courtyard behind the cathedral.

Outside of Croatia in the American city of Chicago since 1999, there is Cardinal Stepinac Way.The Croatian Church of St. Jeronima in Chicago: The Path of Cardinal Stepinca took place on January 5, 2012.

In Bosnia and Herzegovina, the name of Stepinch is carried out by the streets in Glamoč, Ljubuškom, Mostar and Širokom Brijeg.

Question: when did the path of cardinal stepinac start

Outside of Croatia in the American city of Chicago since 1999, there is Cardinal Stepinac Way.The Croatian Church of St. Jeronima in Chicago: The Path of Cardinal Stepinca took place on January 5, 2012.

In Bosnia and Herzegovina, the name of Stepinch is carried out by the streets in Glamoč, Ljubuškom, Mostar and Širokom Brijeg.

when did the path of cardinal stepinac start

Question: what is the name of the walking path in chicago

what is the name of the walking path in chicago

Question: stepinac is a street in which european country

stepinac is a street in which european country

Question: when did stepinac street start in chicago

when did stepinac street start in chicago

Question: where is the path of stepinac carried out

Hercegovini Stepinčevo ime nose ulice u Glamoču , Ljubuškom , Mostaru i Širokom

where is the path of stepinac carried out

Question: where is the path of cardinal stepinca

župa sv . Jeronima u Chicagu : Puta Kardinala Stepinca

Question: when was the path of cardinal stepinac started

when was the path of cardinal stepinac started

Question: in which american city is the path of cardinal stepinac

in which american city is the path of cardinal stepinac

Outside of Croatia in the American city of Chicago since 1999 , there is Cardinal Stepinac Way . The Croatian Church of St. Jeronima in Chicago : The Path of Cardinal Stepinca took place on January 5 , 2012 .

In Bosnia and Herzegovina , the name of Stepinch is carried out by the streets in Glamoč , Ljubuškom , Mostar and Širokom Brijeg .

Izvan Hrvatske u američkom gradu Chicagu od 1999. godine postoji ulica Cardinal Stepinac Way.Hrvatska župa sv. Jeronima u Chicagu: Puta Kardinala Stepinca Preuzeto 5. siječnja 2012. U Bosni i Hercegovini Stepinčevo ime nose ulice u Glamoču, Ljubuškom, Mostaru i Širokom Brijegu.

Izvan Hrvatske u američkom gradu Chicagu od 1999. godine postoji ulica Cardinal Stepinac Way.Hrvatska župa sv. Jeronima u Chicagu: Puta Kardinala Stepinca Preuzeto 5. siječnja 2012.

U Bosni i Hercegovini Stepinčevo ime nose ulice u Glamoču, Ljubuškom, Mostaru i Širokom Brijegu.

Outside of Croatia in the American city of Chicago since 1999, there is Cardinal Stepinac Way.The Croatian Church of St. Jeronima in Chicago: The Path of Cardinal Stepinca took place on January 5, 2012. In Bosnia and Herzegovina, the name of Stepinch is carried out by the streets in Glamoč, Ljubuškom, Mostar and Širokom Brijeg.

Outside of Croatia in the American city of Chicago since 1999, there is Cardinal Stepinac Way.The Croatian Church of St. Jeronima in Chicago: The Path of Cardinal Stepinca took place on January 5, 2012.

In Bosnia and Herzegovina, the name of Stepinch is carried out by the streets in Glamoč, Ljubuškom, Mostar and Širokom Brijeg.

Institutions and organizations Stepin's name carries several institutions and cultural and celebration societies: Archbishop Stepinac High School (Archibishop Stepinac High School) has been operating since 1948 in White Plains, New York (SAD) Archbishop Stepinac High School: History taken on January 5, 2012.

Question: when did archbishop stepinac high school open

Institutions and organizations Stepin's name carries several institutions and cultural and celebration societies: Archbishop Stepinac High School (Archibishop Stepinac High School) has been operating since 1948 in White Plains, New York (SAD) Archbishop Stepinac High School: History taken on January 5, 2012.

when did archbishop stepinac high school open

Question: when was archbishop stepinac high school founded

when was archbishop stepinac high school founded

Question: what is the name of stepinac high school

škola nadbiskupa Alojzija Stepinca ( Archibishop Stepinac High School ) djeluje od 1948 . godine u White Plainsu , New York ( SAD ) Archibishop Stepinac

what is the name of stepinac high school

Question: where is archbishop stepinac high school located

where is archbishop stepinac high school located

Question: what is the full name of stepinac high school

Stepinac High School ) djeluje od 1948 . godine u White Plainsu , New York ( SAD ) Archibishop

what is the full name of stepinac high school

Question: how long has stepinac high school been operating

how long has stepinac high school been operating

Question: in what year did archbishop stepinac die

in what year did archbishop stepinac die

Institutions and organizations Stepin 's name carries several institutions and cultural and celebration societies : Archbishop Stepinac High School ( Archibishop Stepinac High School ) has been operating since 1948 in White Plains , New York ( SAD ) Archbishop Stepinac High School : History taken on January 5 , 2012 .

Ustanove i organizacije Stepinčevo ime nosi više ustanova i kulturnih i prosvjetnih društava: Srednja škola nadbiskupa Alojzija Stepinca (Archibishop Stepinac High School) djeluje od 1948. godine u White Plainsu, New York (SAD) Archibishop Stepinac High School: History Preuzeto 5. siječnja 2012.

Ustanove i organizacije Stepinčevo ime nosi više ustanova i kulturnih i prosvjetnih društava: Srednja škola nadbiskupa Alojzija Stepinca (Archibishop Stepinac High School) djeluje od 1948. godine u White Plainsu, New York (SAD) Archibishop Stepinac High School: History Preuzeto 5. siječnja 2012.

Institutions and organizations Stepin's name carries several institutions and cultural and celebration societies: Archbishop Stepinac High School (Archibishop Stepinac High School) has been operating since 1948 in White Plains, New York (SAD) Archbishop Stepinac High School: History taken on January 5, 2012.

Institutions and organizations Stepin's name carries several institutions and cultural and celebration societies: Archbishop Stepinac High School (Archibishop Stepinac High School) has been operating since 1948 in White Plains, New York (SAD) Archbishop Stepinac High School: History taken on January 5, 2012.

Croatian Cardinal Stepinac School, Chicago (SAD)

Croatian Catholic School of Cardinal Stepinac, Toronto, Canada

Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb, accessed on February 10, 2018.

Basic School "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićBasic School "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, accessed on February 10, 2018.

The Croatian Catholic School “Kardinal Stepinac”
31.08.2011.
A New Direction for Croatian Catholic School
Knowledge of the Croatian language is an important way to keep our children connected to their rich heritage, history and faith. One of the ways we have maintained a connection to our roots is through the Parish Croatian School. The school has seen many changes and transitions throughout the years, however in recent years we have seen a troubling drop in school enrollment. Although some great suggestions have been made recently to reverse this trend, a more comprehensive change is likely needed. Through discussions with parents, students and faculty, a new vision for our Parish school is being developed and implemented.
As a first approach, several changes are proposed and are intended to be implemented immediately including:
1) the introduction of at least four new teachers such that each grade will have its own dedicated teacher
2) a new curriculum based on student proficiency in language
3) the introduction of new teaching aids and use of current technologies
Although the above are initial changes, it is hoped that they will address some of the challenges faced by our school, as well as by parents and students.
The goals which the school is to strive for include,
1) to develop an inviting, friendly and dynamic environment in which to learn about Croatian culture, history and language
2) to provide a connection for the attending students and their families to the Croatian community
3) to engender pride in the students’ Croatian roots
4) to promote Croatian contributions to the Canadian mosaic
A parent council has been formed in order to help implement these changes. All comments on the above as well as ongoing feedback from parents, current students and student alumni is welcome and highly appreciated. Your contributions will strengthen our school for the future.
Please send your comments by e-mail to hrvatska.skola.toronto@gmail.com. Please also bookmark the Calendar for the school which will be populated with important dates throughout the school year: https://www.google.com/calendar/embed?src=hrvatska.skola.toronto%40gmail.com&ctz=America/Toronto
Mr. Hrvoje Beg
THE CROATIAN CATHOLIC SCHOOL “KARDINAL STEPINAC” TORONTO
Like most Croatian schools in Canada, the Croatian school in Toronto was from the very beginning affiliated with the Croatian Roman Catholic Parish. This affiliation remains in effect to this day, even after the school’s formal integration into the International Languages and continuing Education Programs of the Toronto Catholic District School Board (formerly the Heritage Languages Program).
The school began operating in 1961-62 under the auspices of Our lady Queen of Croatia parish. At the beginning was called Hrvtaska pučka škola u iseljeništvu (The Croatian primary school abroad), and later Hrvatska izvnadomovinska škola (Croatian School Outside of Croatia).. The school’s intent was to teach the Croatian language as well as religion. With the decision of the pastor, the parents and the teachers of the school, in 1977 it became known as Hrvatska katolička škola “Kardinal Stepinac” (The Croatian Catholic School “Kardinal Stepinac”).
At first classes were held in the basement of the parish church on Awde Street (today, Croatia Street). In January 1967 the school moved to Kent Public School across the street from the church and from September 1967 to 1985 classes were held in St. Helen Catholic School, also close to the church. In the school year 1985-86 the school moved to St. Stephen Catholic School in Rexdale (north-west Toronto), where it operates remains to this day.
For a few years the Toronto Croatian school also served the Croatian communities of Oshawa (Durham Region) and Mississauga (Dufferin-Peel Region). In the case of Mississauga, the affiliation ended in 1980 when the administration of the school was passed over to the newly-established parish of Croatian Martyrs and the Dufferin-Peel Separate (Catholic) School Board.
In 1992-93 the study of Croatian was expanded to the level of the Ontario Academic Credit, which enabled students to use the study of Croatian as a credit for the purposes of entering university. From 1993-94 Croatian at the secondary school level was expanded to four years. Due to the rising enrolment and the need for more suitable space, the secondary school classes were moved from St. Stephen to Don Bosco High School.
Thanks to the efforts of teachers, the teaching of the Croatian language, culture, history, and religion, was enhanced by the development and publication of teaching materials in the form of primers, text books, readers, religious books and various exercise materials. Without exception, these materials were tailored to the special needs of children already born in Canada. The Toronto Croatian school publications that merit particular mention are Učimo hrvatski izvan Hrvatske (Learning Croatian Outside of Croatia, Books I-VIII), and Kultura i povijest Hrvata (The Culture and History of Croatians, Books I-IV). In 1984 the school started publishing its school paper called Osvit (Dawn), featuring students’ compositions, poems, drawings, puzzles and language games, along with articles on Croatian historical figures and educational articles for parents. From 1990 teaching materials and books from Croatia intended for students of Croatian emigrants also started being used.
Throughout its history of nearly 50 years, the Croatian School became one of the most visible activities offered by the parish community. Even though the number of students has been in decline over the last decade, the school continues to fulfill its important mission of teaching Croatian to the second and third generation of Croatian children in Canada, for whom Croatian is the mother tongue only in name. It is particularly worthy to note that in the current ranks of teachers and school-community committee members one finds several formal Croatian school students., a true source of the school’s pride.
Even though it has been integrated into the Catholic Board’s International Languages Program, the Croatian school has retained its original community character through its long-standing affiliation with the parish from which it derives ongoing support.
Mr. Vladimir Bubrin, PhD
November, 2010

Question: when does the basic school of stepinac open

Croatian Cardinal Stepinac School, Chicago (SAD)

Croatian Catholic School of Cardinal Stepinac, Toronto, Canada

Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb, accessed on February 10, 2018.

Basic School "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićBasic School "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, accessed on February 10, 2018.

when does the basic school of stepinac open

Question: in which us city is the cardinal stepinac school

in which us city is the cardinal stepinac school

Question: in which city is the cardinal stepinac school

in which city is the cardinal stepinac school

Question: where is cardinal stepinac school located

where is cardinal stepinac school located

Question: who is known as the father of stepinac

Question: what is the name of the stepinac school in zagreb

what is the name of the stepinac school in zagreb

Question: in which country is the st. stepinac cathedral

in which country is the st. stepinac cathedral

Croatian Cardinal Stepinac School , Chicago ( SAD )

Croatian Catholic School of Cardinal Stepinac , Toronto , Canada

Basic School Alojzia Stepinca , Zagreb Basic School Alojzia Stepinca , Zagreb , accessed on February 10 , 2018 .

Basic School " Kardinal Alojzije Stepinac " , KrašićBasic School " Kardinal Alojzije Stepinac " , Krašić , accessed on February 10 , 2018 .

Hrvatska škola Kardinal Stepinac, Chicago (SAD) Hrvatska katolička škola kardinal Stepinac, Toronto, (Kanada) Osnovna škola Alojzija Stepinca, ZagrebOsnovna škola Alojzija Stepinca, Zagreb , pristupljeno 10. veljače 2018. Osnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićOsnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, pristupljeno 10. veljače 2018.

Hrvatska škola Kardinal Stepinac, Chicago (SAD)

Hrvatska katolička škola kardinal Stepinac, Toronto, (Kanada)

Osnovna škola Alojzija Stepinca, ZagrebOsnovna škola Alojzija Stepinca, Zagreb , pristupljeno 10. veljače 2018.

Osnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićOsnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, pristupljeno 10. veljače 2018.

Croatian Cardinal Stepinac School, Chicago (SAD) Croatian Catholic School of Cardinal Stepinac, Toronto, Canada Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb, accessed on February 10, 2018. Basic School "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićBasic School "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, accessed on February 10, 2018.

Croatian Cardinal Stepinac School, Chicago (SAD)

Croatian Catholic School of Cardinal Stepinac, Toronto, Canada

Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb Basic School Alojzia Stepinca, Zagreb, accessed on February 10, 2018.

Basic School "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićBasic School "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, accessed on February 10, 2018.

Hrvatska kulturna baština na satu Likovne kulture u 3.a
Autor: Administrator , 9. 2. 2018. 11:05
Godina 2018. proglašena je Europskom godinom kulturne baštine kako bismo, vraćajući se svojim ishodištima, građanima približili kulturnu baštinu, povijest i zajedničke vrijednosti Europe .[više]
Radionica Plavog telefona o nasilju na internetu
Autor: Administrator , 9. 2. 2018. 10:39
Povodom Dana sigurnijeg interneta učenici 6. b razreda u pratnji razrednice i školske knjižničarke posjetili su Knjižnicu Staglišće i sudjelovali u radionici Plavoga telefona o nasilju na internetu.[više]
Brošura za roditelje-"Interuju s roditeljima - odgovori koje je dobro znati"
Autor: Mia Masnjak, 8. 2. 2018. 09:45
Dan sigurnijeg interneta
Autor: Jasmina Marinković, 4. 2. 2018. 17:19
Međunarodni Dan sigurnijeg interneta ove godine obilježava se u utorak, 6. veljače 2018. pod motom Stvaranje, povezivanje i dijeljenje poštovanja: Bolji internet počinje s vama.
Učenici od 5. do 8. razreda će na nastavi informatike obilježiti Dan sigurnijeg interneta.[više]
Multimedijalna izložba o Nikoli Tesli
Autor: Administrator , 1. 2. 2018. 08:53
Učenici 4. a i 4. b razreda u pratnji svojih učiteljica posjetili su u utorak, 30. siječnja Multimednijalnu izložbu o Nikoli Tesli - Minds from the Future u Meštrovićevom paviljonu.[više]
Dobrota na djelu u 1.a
Autor: Administrator , 31. 1. 2018. 10:04
Učenici 1. a razreda i njihova učiteljica Lidija Cvetko sudjelovali su u međunarodnom e-Twinning projektu Dvadeset dana dobrote. Kako slika govori više od riječi, u poveznici na filmiću pogledajte dobrotu na djelu.[više]
Valentinovski literarni natječaj
Autor: Administrator , 25. 1. 2018. 10:45
Pozivamo sve učenike na sudjelovanje na valentinovskom literarnom natječaju. Pjesma, priča, igrokaz... Literarne uratke na temu ljubavi donesite u školsku knjižnicu do utorka, 13. veljače 2018. Najbolji radovi bit će nagrađen!
Čekamo vas!!![više]
Naši učenici posjetili HRT
Autor: Administrator , 15. 1. 2018. 08:46
U sklopu aktivnosti planiranih tijekom zimskog odmora učenika u petak, 5. siječnja 2018. skupina učenika od prvog do šestog razreda u pratnji učiteljica Monike Crvelin i Lidje Jadrešić, jednog tate i jednog djeda uputili su se u organizirani posjet HRT.[više]
Raspored aktivnosti tijekom zimskog odmora učenika
Autor: Administrator , 22. 12. 2017. 11:51
Tijekom zimskog odmora učenika osmislili smo mnoštvo zanimljivih aktivnosti i radionica za naše učenike. Sve aktivnosti održavat će se u Palinovečkoj 42. Raspored radionica nalazi se u privitku ispod teksta.
[više][više]
Božićni koncert "Djeca roditeljima" 2017.
Autor: MARIJA ĆAVAR SOPTA, 18. 12. 2017. 08:50
Već tradicionalni, božićni koncert Djeca roditeljima održan je 15. prosinca 2017. godine.
[više][više]
Lijepo putovanje Lijepom Našom
Autor: Administrator , 18. 12. 2017. 08:07
Kako to izgleda kad kreneš iz Dubrovnika do Vukovara kroz Hrvatsku, pokazali su nam iz Produkcije Z lutkarskim mjuziklom Lijepo putovanje Lijepom Našom.[više]
Pozivamo vas na božićni koncert "Djeca roditeljima"2017.
Autor: Administrator , 13. 12. 2017. 10:40
Dragi roditelji,
pozivamo vas na tradicionalni božićni koncert Djeca roditeljima koji će se održati u petak, 15. prosinca 2017. godine, u 18 sati u Palinovečkoj 42.
Dođite i zajedno s nama podijelite radost božićnog ozračja.
[više][više]
Krokodil iz predgrađa
Autor: Administrator , 12. 12. 2017. 09:16
Učenici trećih razreda u pratnji svojih učiteljica posjetili su Muzej suvremene umjetnosti i u sklopu filmskog programa Sedmi kontinent gledali film Krokodil iz predgrađa, uzbudljivu njemački igrani film o pustolovinama skupine djece.[više]
Božićna čarolija u 1. c razredu
Autor: Administrator , 11. 12. 2017. 08:05
Božićnim blagdanima svi se veselimo i s radošću ih iščekujemo.[više]
Večer matematike 7.12.2017.
Autor: Jasmina Marinković, 6. 12. 2017. 12:54
Pozivamo Vas da nam se pridružite u otkrivanju matematike kroz igru i rješavanje zabavnih matematičkih i logičkih zadataka u četvrtak 7. prosinca 2017. s početkom u 18:00 sati na adresi Palinovečka 42.[više]
Ples mBotova
Autor: Jasmina Marinković, 2. 12. 2017. 18:33
Učenici koji idu na Robotiku su bili kreativni i napisali su programe za ples robota. Osim plesnih koraka, roboti su mijenjali boje RGB dioda kako bi stvorili dojam prave plesne točke. Kako je to izgledalo možete pogledati na snimkama.[više]
Adventski humanitarni sajam u Kuzminečkoj
Autor: Administrator , 1. 12. 2017. 12:37
Adventski humanitarni sajam drugi dan za redom u našoj Školi, prvi put u dislociranom prostoru, u Kuzminečkoj 14.[više]
Adventski humanitarni sajam u Palinovečkoj
Autor: Administrator , 1. 12. 2017. 09:26
Tradicionalni Adventski humanitarni sajam ove godine održavamo na dvije lokacije u dva termina. Onaj prvi u Palinovečkoj 42 održan je 29. studenoga u 18 sati.[više]
Keko Eko - lutkarski mjuzikl
Autor: Administrator , 30. 11. 2017. 08:21
U sklopu godišnjeg projekta Ekologija u našoj Školi, u Kuzminečkoj 14, gostovala je predsatava Produkcije Z Keko Eko namijenjena učenicima drugih razreda.[više]
Adventski humanitarni sajam 2017.
Autor: Administrator , 27. 11. 2017. 13:14
Pozivamo vas na tradicionalni Adventski humanitarni sajam u našoj Školi.
Ove godine moći ćete uživati u bogatoj ponudi rukotvorina naših učenika dva dana na dvije adrese:
Palinovečka 42, 29. studenoga u 18 sati (srijeda)
Kuzminečka 14, 30. studenoga u 18 sati (četvrtak)
Veselimo se vašem dolasku!
[više][više]
Božić u Australiji i Hrvatskoj - nagradni natječaj
Autor: Administrator , 21. 11. 2017. 23:29
Dragi učenici!
Veleposlanstvo Australije u Hrvatskoj poziva sve učenike osnovnih škola na sudjelovanje u natječaju izrade likovnog rada koje će krasiti ovogodišnju službenu božićnu čestitku Veleposlanstva Australije.
Tema: Božić u Australiji i Hrvatskoj (Christmas in Australia and Croatia)
[više][više]
Sedmaši u Hrvatskom prirodoslovnom muzeju
Autor: Administrator , 20. 11. 2017. 23:15
U petak, 10. studenoga 2017., učenici sedmih razreda bili su na terenskoj nastavi iz Biologije i Kemije u Hrvatskom prirodoslovnom muzeju u Zagrebu.[više]
I u mojoj školi Vukovar svijetli
Autor: Administrator , 20. 11. 2017. 08:08
Dana 18. studenoga 2017. dan je sjećanja na žrtvu Vukovara i Škabrnje. I ove smo se godine pridružili akciji I u mome gradu Vukovar svijetli paleći svijeće na ulazu Škole, ovog studenoga na dvije lokacije; u Palinovečkoj 42 i u dislociranim prostorima Škole, u Kuzminečkoj 12.[više]
Škola u prirodi u Novom Vinodolskom
Autor: Administrator , 15. 11. 2017. 12:49
Učenici četvrtih razreda u pratnji svojih učiteljica, asistentica u nastavi i stručne službe uputili su se u školu u prirodi u Novi Vinodolski. Želite li saznati više, pogledajte fim u privitku![više]
Petaši u obilasku muzeja
Autor: Administrator , 14. 11. 2017. 15:58
Danas, 14. studenoga, učenici petih razreda u pratnji razrednica posjetili su Arheološki muzej u Zagrebu.[više]
Mjesec hrvatske knjige u 2.d i 2.e razredu
Autor: Administrator , 13. 11. 2017. 08:40
Mjesec hrvatske knjige maštovito su obilježili učenici 2. d i 2. e razreda.[više]
Ekoježići u 1.c
Autor: Administrator , 13. 11. 2017. 08:31
Jesen nije samo prošetala gradskim ulicama i ulicama našega naselja. Ona se uvukla u školske hodnike, dotakla nježnom rukom dječje radove i ponosno se smiješi sa panoa i zidova.[više]
Međunarodno natjecanje iz informatike i računalnog razmišljanja - Dabar
Autor: Jasmina Marinković, 9. 11. 2017. 12:07
Dabar potiče razvoj računalnog razmišljanja kroz rješavanje problemskih i logičkih zadataka, stvaranje strategija za analiziranje i rješavanje problema te programiranje čime se uvodi učenike u svijet digitalne tehnologije.
Natjecanje će se odvijati od 13. studenoga u 8h do 17. studenoga u 20h na nastavi informatike u redovnim terminima za sve učenike od 5. do 8. razreda.
Učenici se prijavljuju sa svojim AAI@EduHr korisničkim računom.[više]
Mjesec hrvatske knjige u Knjižnici Staglišće
Autor: Administrator , 9. 11. 2017. 08:15
U sklopu Mjeseca hrvatske knjige i Mjeseca školskih knjižnica učenici trećih razreda posjetili su narodnu knjižnicu, Knjižnicu Staglišće[više]
Drugačiji pristup lektiri u 3. c
Autor: Administrator , 8. 11. 2017. 11:49
Da čitanje lektire ne mora biti noćna mora pokazala je učiteljica 3. c razreda Tajana Franceković koja sa svojim učenicima održava lektiru na kreativan i zabavan način kako bi ih potakla na čitanje.[više]
Hrvoje i ekoradionica Hrvatskih voda u 4. b
Autor: Administrator , 6. 11. 2017. 09:53
Hrvatske vode provode u osnovnim školama diljem Hrvatske edukativni program u kojem djeci predstavljaju svoja izdanja - ekoslikovnice čiji je glavni junak riječna kornjača Hrvoje.
[više][više]
Posjet i donacija socijalnoj samoposluzi "Duga" u Vukovaru
Autor: Mia Masnjak, 4. 11. 2017. 12:42
U sklopu odlaska na terensku nastavu u Vukovar učenici 8. razreda odnijeli su sakupljene prehrambene proizvode u akciji provedenoj za Dan kuha u našoj Školi u socijalnu samoposlugu humanitarne udruge „Duga" u Vukovaru.
https://hr-hr.facebook.com/Humanitarna.udruga.Duga.Vukovar/
U organizaciji Caritasa župe Blagovjesti i Nagovještenja Gospodinova iz Vrbana Zagreb u suradnji s učenicima, njihovim roditeljima, ravnateljicom i profesorima OŠ Alojzija Stepinca iz Vrbana Zagreb koji su pokazali veliko srce donjevši jako puno namirnica i učenicima i profesorima OŠ Bartola Kašića koji su pomogli dostaviti namirnice u Vukovar.
Hvala svima koji su sudjelovali u organizaciji.
tekst preuzet s Facebook stranice humanitarne udruge "Duga" u Vukovaru[više]
Osmaši u posjetu Vukovaru
Autor: Mia Masnjak, 3. 11. 2017. 08:51
Učenici osmih razreda naše škole posjetili su grad Vukovar na dvodnevnoj terenskoj nastavi uz pratnju razrednica Ines Gazibare i Vesne Seuček te profesora povijesti Mije Belje i psihologinje Mije Masnjak.[više]
Kubizam u školi
Autor: Mia Masnjak, 3. 11. 2017. 08:45
Učenici 2.c i 2.b razreda u svojoj skupini produženog boravka nakon uspješno napisane domaće zadaće poigrali su se te uz vođenje učiteljice Marije Jaman izradili su likovne radove na temu kubizma.[više]
Plemeniti šljivari u Trešnji
Autor: Administrator , 31. 10. 2017. 14:19
U Gradskom kazalištu Trešnja učenici šestih razreda imali su prilike uživati u kazališnoj predstavi Plemeniti šljivari.[više]
Besplatan upis djece u Knjižnice grada Zagreba
Autor: Administrator , 31. 10. 2017. 13:40
Poštovani roditelji,
od 1. siječnja 2017. godine upis u Knjižnice grada Zagreba besplatan je, za djecu od rođenja do konca godine u kojoj navršavaju 15 godina.[više]
Prvašići u Žar ptici
Autor: Administrator , 31. 10. 2017. 11:59
Sve što se događa u prvom razredu novo je i uzbudljivo. U petak, 28. listopada, naši su prvašići u pratnji svojih učiteljica posjetili kazalište Gradsko kazalište Žar ptica i uživali u Maloj sireni na kazališnim daskama[više]
Stopama starih Rimljana
Autor: Administrator , 25. 10. 2017. 10:34
Učenici trećih razreda u utorak su, 24. listopada, posjetili areheološki park Andautonija koji se nalazi u malom selu Ščitarjevu.[više]
Integrirani nastavni dan u prirodi
Autor: Administrator , 23. 10. 2017. 23:19
Učenici prvih razreda proveli su u srijedu, 18. listopada integrirani nastavni dan izvan učionice u Gradu mladih.
[više][više]
Dan kruha
Autor: Administrator , 20. 10. 2017. 16:28
Već tradicionalna proslava Dana kruha ove je godine održana 20. listopada na dvije lokacije. U učionicama i školskim hodnicima izloženi su dječji radovi, moštvo jesenskih plodova, kruha, peciva i najrazličitijih vrsta kolača koje su ispekle vrijedne ruke naših mama i baka, a njihov miris širio se posvuda.[više]
Svjetski dan jabuka
Autor: Mia Masnjak, 20. 10. 2017. 13:27
Danas smo obilježili Svjetski dan jabuka u našoj školi. Pričali smo o njihovoj dobrobiti za naše zdravlje te smo izrađivali likovne radove i njima uredili naše prostore.[više]
Veliko srce učenika i roditelja naše Škole
Autor: Administrator , 20. 10. 2017. 12:08
Povodom Dana kruha i ove smo se godine priključili akciji župnog Caritasa pri Župi Blagovijest - Navještenje Gospodinovo.[više]
Mjesec knjige u našoj Školi
Autor: Administrator , 20. 10. 2017. 08:45
Poštovani roditelji,
povodom Mjeseca knjige pozivamo vas da se priključite akciji prikupljanja knjiga na engleskom jeziku. Pomozite našoj školskoj knjižnici da raste zajedno s našim znanjem engleskoga jezika.
Više o načinu sudjelovanja i doniranju saznajte na mrežnim stranicama Škole ili u školskoj knjižnici.
Svjetski dan kravate
Autor: Mia Masnjak, 19. 10. 2017. 11:39
Učenici naše škole obilježili su Svjetski dan kravate, a učenici iz produženog boravka 2.c i 2.b razreda izradili su likovne radove na temu.[više]
Jesen u našoj školi
Autor: Mia Masnjak, 19. 10. 2017. 11:23
Naši učenici od 1. do 3. razreda prigodno su uljepšali prostore škole i hodnike svojim radovima na temu jeseni.[više]
Petaši u Karlovcu i Krašiću
Autor: Administrator , 19. 10. 2017. 09:51
Izvanučionična nastava uvijek je izazov i učenicima i njihovim učiteljima. Tako je bilo i u utorak, 10. listopada, kada su se učenici petih razreda u pratnji svojih razrednica i profesora krenuli prema Karlovcu i Krašiću.[više]
Tragom hrvatskih glagoljaša
Autor: Administrator , 17. 10. 2017. 13:19
Učenici šestih razreda naše škole upustili su se u zanimljivu pustolovinu stazama hrvatskih glagoljaša na terenskoj nastavi u petak, 13. listopada.[više]
PROMETNA UČILICA Radionice o sigurnijem sudjelovanju djece u prometu
Autor: Jasmina Marinković, 16. 10. 2017. 11:47
Učenici od petog do osmog razreda će sudjelovati na radionici o sigurnijem sudjelovanju u prometu 24. i 25.10.2017.
[više][više]
Na Etno farmi Mirnovec
Autor: Administrator , 13. 10. 2017. 08:19
Učenici drugih razreda u pratnji svojih učiteljica i učitelja posjetili su u utorak, 10. listopada Etno farmu Mirnovec, seosku imanje u srcu Samobora koja nam dočarava život kakvim su živjeli naši stari.[više]
Tri, dva, jedan -crtaj!
Autor: Administrator , 11. 10. 2017. 13:20
Tri, dva, jedan - crtaj nije kulinarski nego likovni projekt.[više]
U posjetu Knjižnici Staglišće
Autor: Administrator , 29. 9. 2017. 10:04
Učenici četvrtih razreda u pratnji svojih učiteljica i knjižničarke posjetili su u četvrtak, 28. rujna, Knjižnicu Staglišće. Bio je to njihov prvi skupni posjet narodnoj knjižnici.[više]
Trećaši u potrazi za blagom u Maksimiru
Autor: Administrator , 26. 9. 2017. 11:56
Učenici trećih razreda sa svojim su učiteljicama u četvrtak ,21. rujna 2017. godine, bili na izvanučioničkoj nastavi u Maksimiru u Potrazi za blagom.[više]
Na Međunarodnom festivalu kazališta lutaka
Autor: Administrator , 26. 9. 2017. 11:07
U utorak, 19. rujna učenici petih i sedmih razreda u pratnji svojih razrednica i učitelja u Kulturnom centru Travno pogledali su lutkarsku kazališnu predstavu Bijeli jelen Dječjeg kazališta Branka Mihaljevića iz Osijeka, a u sklopu 50. jubilarnoga Međunarodnog festivala kazališta lutaka[više]
Dan Vrbana
Autor: Administrator , 19. 9. 2017. 07:44
Ni obilna kiša nije spriječila održavanje već tradicionalne, šeste po redu, manifestacije Dan Vrbana[više]
Međunarodno finale "Žogarije"
Autor: Željkica Milić Pešec, 16. 9. 2017. 17:41
U našoj školi 15. rujna održano je međunarodno finalno natjecanje "Žogarija". Učenici naše škole osvojili su dva priznanja. Priznanje za najbolju Fair Play školsku ekipu i priznanje za osvojeno četvrto mjesto. Čestitamo![više]
Svečano otvaranje novoga prostora OŠ Alojzija Stepinca
Autor: Administrator , 5. 9. 2017. 12:21
Danas, 5. rujna 2017. godine gradonačelnik Milan Bandić svečano je otvorio novi prostor Osnovne škole Alojzija Stepinca u Kuzminečkoj 12, 14.[više]
Dobrodošli prvašići
Autor: Administrator , 4. 9. 2017. 12:39
"Najsvečaniji dan u životu svake škole doček je učenika prvoga razreda", istaknula je ravnateljica Osnovne škole Alojzija Stepinca Karmen Lukinac Petrinec u pozdravnom govoru učenicima i roditeljima novih prvih razreda.[više]
Obavijest o početku nastave u školskoj godini 2017./2018.
Autor: Administrator , 28. 8. 2017. 13:41
U školskoj godini 2017./2018.
nastava počinje
u ponedjeljak, 4. rujna.
Za učenike drugih, šestih, osmih te četvrtog a i četvrtog b razreda nastava počinje u 8 sati.
Za učenike trećih, petih, sedmih te četvrtog c i četvrtog d razreda nastava počinje u 14 sati.
Svečani doček učenika prvih razreda počinje u 11:30 u predvorju škole. Na svečanosti će svaka učiteljica prozvati učenike svog odjela. Nakon svečanog programa učenici i roditelji imat će upoznavanje s učiteljicama u svojim učionicama.
Prvog nastavnog dana održat će se tri nastavna sata - u jutarnjem turnusu od 8:00 do 10:25, a u popodnevnom turnusu od 14:00 do 16:25.
[više][više]
OBAVIJEST RODITELJIMA UČENIKA BUDUĆIH PRVIH RAZREDA
Autor: Administrator , 7. 7. 2017. 11:37
Poštovani roditelji prvašića!
Prvoga dana školske godine 2017./2018. učenike prvih razreda dočekat će udžbenici u školi pa je potrebno donijeti školsku torbu ili vrećicu.
O ostalom potrebnom priboru i likovnim mapama dogovorit ćemo se prvoga dana nastave ili na roditeljskom sastanku pa vas molimo da ne kupujete pribor unaprijed.
učiteljice prvih razreda[više]
|« Veljača 2018 »|
|Po||Ut||Sr||Če||Pe||Su||Ne|
|29||30||31||1||2||3||4|
|5||6||7||8||9||10||11|
|12||13||14||15||16||17||18|
|19||20||21||22||23||24||25|
|26||27||28||1||2||3||4|
|5||6||7||8||9||10||11|

Osnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac" nalazi se u mjestu Krašić, u sjeverozapadnom dijelu Zagrebačke županije. Škola je sagrađena 1987. godine, a ime kardinala ponosno nosi od 1991. godine.
Dan škole obilježava se 8. svibnja, na datum rođenja bl. Alojzija Stepinca, koji se ujedno obilježava i kao Dan općine Krašić.
Uz matičnu osmogodišnju školu u Krašiću djeluju i područne škole: Kostanjevac, Prekrižje i Vukšin Šipak do četvrtog razreda.
Škola ima zlatni status međunarodne Eko škole. U školi djeluje učenička zadruga "Pčelice" i niz grupa izvannstavnih aktivnosti.
Osnovni podaci o školi
Naziv : Osnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac" Krašić
Ravnateljica škole : Helena Beketić, prof. pedagogije i sociologije
Adresa : Krašić bb, 10454 Krašić
Županija : Zagrebačka
Šifra ustanove : 01-159-001
Ukupan broj učenika : 194
Ukupan broj razrednih odjela : 17
Ukupan broj djelatnika : 51
Izrada projektne dokumentacije za dogradnju škole
Škola je tijekom prosinca 2020. godine provela dva postupka jednostavne nabave usluga izrade projektne dokumentacije.
Postupak izrade projektne dokumentacije za rekonstrukciju i dogradnju potojeće školske dvorane neto iznosa 133.000,00 kn financirat će se iz proračuna Upravnog odjela za odgoj i obrazovanje Zagebačke županije, dok će drugi postupak izrade projektne dokumentacije za dogradnju dječjeg vrtića pri Osnovnoj školi neto iznosa 184.300,00 kn financirati Općina Krašić.
Ravnateljica škole temeljem provedenih postupaka nabave sklopila je ugovore s izabranim ponuditeljem za izradu projektne dokumentacije.:: opširnije ::
|« Listopad 2022 »|
|Po||Ut||Sr||Če||Pe||Su||Ne|
|26||27||28||29||30||1||2|
|3||4||5||6||7||8||9|
|10||11||12||13||14||15||16|
|17||18||19||20||21||22||23|
|24||25||26||27||28||29||30|
|31||1||2||3||4||5||6|

Cardinal Stepinac Village, home and residence of retirees in St. Johns Park, Sydney (Australia)

Children's Centre Cardinal Stepinac, Port-au-Prince, Haiti

Croatian Australian Society Cardinal Alojzia Stepinac, Geelong (Australia)

Tambura Orchestra Cardinal Stepinac, Vancouver, Canada

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

Question: when is cardinal stepinac basic school coming out

Cardinal Stepinac Village, home and residence of retirees in St. Johns Park, Sydney (Australia)

Children's Centre Cardinal Stepinac, Port-au-Prince, Haiti

Croatian Australian Society Cardinal Alojzia Stepinac, Geelong (Australia)

Tambura Orchestra Cardinal Stepinac, Vancouver, Canada

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

when is cardinal stepinac basic school coming out

Question: cardinal stepinac is the archbishop of which australian city

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

cardinal stepinac is the archbishop of which australian city

Question: where is cardinal stepinac village located in australia

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

where is cardinal stepinac village located in australia

Question: cardinal stepinac is a figure in which country

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

cardinal stepinac is a figure in which country

Question: where is cardinal stepinac village located in sydney australia

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

where is cardinal stepinac village located in sydney australia

Question: cardinal stepinac is the founder of which orchestra

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

cardinal stepinac is the founder of which orchestra

Question: cardinal stepinac is the archbishop of which country

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

cardinal stepinac is the archbishop of which country

Question: cardinal stepinac is the patron saint of which australian city

Cardinal Stepinac, New York (SAD)

cardinal stepinac is the patron saint of which australian city

Cardinal Stepinac Village , home and residence of retirees in St. Johns Park , Sydney ( Australia )

Children 's Centre Cardinal Stepinac , Port - au - Prince , Haiti

Croatian Australian Society Cardinal Alojzia Stepinac , Geelong ( Australia )

Tambura Orchestra Cardinal Stepinac , Vancouver , Canada

Osnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićOsnovna škola "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, pristupljeno 10. veljače 2018. Naselje kardinala Stepinca (Cardinal Stepinac Village), dom i i njegovalište umirovljenika u St. Johns Parku, Sydney (Australija) Dječji centar kardinal Stepinac, Port-au-Prince (Haiti) Hrvatsko australsko društvo kardinal Alojzije Stepinac, Geelong (Australija) Tamburaški orkestar Kardinal Stepinac, Vancouver (Kanada) Hrvatski kulturni klub "Kardinal Stepinac", New York (SAD)

Naselje kardinala Stepinca (Cardinal Stepinac Village), dom i i njegovalište umirovljenika u St. Johns Parku, Sydney (Australija)

Dječji centar kardinal Stepinac, Port-au-Prince (Haiti)

Hrvatsko australsko društvo kardinal Alojzije Stepinac, Geelong (Australija)

Tamburaški orkestar Kardinal Stepinac, Vancouver (Kanada)

Hrvatski kulturni klub "Kardinal Stepinac", New York (SAD)

Basic School "Kardinal Alojzije Stepinac", KrašićBasic School "Kardinal Alojzije Stepinac", Krašić, accessed on February 10, 2018. Cardinal Stepinac Village, home and residence of retirees in St. Johns Park, Sydney (Australia) Children's Centre Cardinal Stepinac, Port-au-Prince, Haiti Croatian Australian Society Cardinal Alojzia Stepinac, Geelong (Australia) Tambura Orchestra Cardinal Stepinac, Vancouver, Canada Cardinal Stepinac, New York (SAD)

Cardinal Stepinac Village, home and residence of retirees in St. Johns Park, Sydney (Australia)

Children's Centre Cardinal Stepinac, Port-au-Prince, Haiti

Croatian Australian Society Cardinal Alojzia Stepinac, Geelong (Australia)

Tambura Orchestra Cardinal Stepinac, Vancouver, Canada

The editor of the magazine from the beginning of the exhibition is Juraj Batelja.

The spokesman brings news related to the process of canonization, annexes related to the life and action of the bishop Alojzia Stepinca, as well as witnesses about the hearing of the prayer of the blessed.

Question: who is the editor of the magazine from the beginning of the exhibition

The editor of the magazine from the beginning of the exhibition is Juraj Batelja.

The spokesman brings news related to the process of canonization, annexes related to the life and action of the bishop Alojzia Stepinca, as well as witnesses about the hearing of the prayer of the blessed.

who is the editor of the magazine from the beginning of the exhibition

Question: who is the bishop of greece who is known as stepinac

who is the bishop of greece who is known as stepinac

Question: what process does stepinac bring news about

what process does stepinac bring news about

Question: who is the spokesman for the magazine of canonization

who is the spokesman for the magazine of canonization

Question: who brings news about the process of canonization

who brings news about the process of canonization

Question: what does stepinac bring news about

postupak kanonizacije , priloge vezane uz život i djelovanje nadbiskupa Alojzija Stepinca

Question: who is juraj batelja in the magazine

The editor of the magazine from the beginning of the exhibition is Juraj Batelja .

The spokesman brings news related to the process of canonization , annexes related to the life and action of the bishop Alojzia Stepinca , as well as witnesses about the hearing of the prayer of the blessed .

Urednik časopisa od početka izlaženja je Juraj Batelja. Glasnik donosi vijesti vezane za postupak kanonizacije, priloge vezane uz život i djelovanje nadbiskupa Alojzija Stepinca, kao i svjedočanstva o uslišanjima molitava upućenih blaženiku.

Urednik časopisa od početka izlaženja je Juraj Batelja.

Glasnik donosi vijesti vezane za postupak kanonizacije, priloge vezane uz život i djelovanje nadbiskupa Alojzija Stepinca, kao i svjedočanstva o uslišanjima molitava upućenih blaženiku.

The editor of the magazine from the beginning of the exhibition is Juraj Batelja. The spokesman brings news related to the process of canonization, annexes related to the life and action of the bishop Alojzia Stepinca, as well as witnesses about the hearing of the prayer of the blessed.

The editor of the magazine from the beginning of the exhibition is Juraj Batelja.

The spokesman brings news related to the process of canonization, annexes related to the life and action of the bishop Alojzia Stepinca, as well as witnesses about the hearing of the prayer of the blessed.

In the art of the cardinal's heart, the novel of Nevenka Nekić Gospodine, in You is my hope, the theatrical piece about the judgment of Stepinc which was written and directed by Ante Vicanbljesak.info:

Actor Ante Vican died, bljesak.info, 22 March 2014.

Večernji list ekskluzivno prikazuje kratkometražni dokumentarni film Mendacium incarnatum (Utjelovljena laž) o odnosu jugoslavenskog komunističkog režima prema blaženom kardinalu Alojziju Stepincu.
Stepinac, poznat po riječima „komunizam se od laži rodio, od laži živi i od laži će umrijeti“, u više je navrata komunizam nazivao mendacium incarnatum (utjelovljena laž).
Ta njegova misao poslužila je kao naslov filma koji tematizira represiju jugoslavenskog komunističkog aparata kroz montirani sudski proces i skandaloznu presudu, odsluživanje kazne u lepoglavskom zatvoru te kasniju internaciju u Krašiću.
U filmu govore povjesničari dr. sc. Mario Jareb s Hrvatskog instituta za povijest i izv. prof. dr. sc. Tomislav Anić s Hrvatskog katoličkog sveučilišta, vlč. Ivan Vučak, župnik u Krašiću, te Josip Stepinac, nadbiskupov pranećak koji kao svjedok tog vremena evocira vlastita sjećanja na kardinala i njegovo mučeništvo.
Film čiji scenarij potpisuje Davor Trbušić, a režiju Ivan Crnjak, nastao je u sklopu projekta Europskih konzervativaca i reformista u Europskom parlamentu naziva „Forgotten Leaders Who Built Our Europe“.
Ovaj zanimljivi dokumentarni film premijerno se prikazao 26. lipnja u kinu Kaptol Boutique Cinema.

Question: who directed the theatrical piece in which stepinac died

In the art of the cardinal's heart, the novel of Nevenka Nekić Gospodine, in You is my hope, the theatrical piece about the judgment of Stepinc which was written and directed by Ante Vicanbljesak.info:

Actor Ante Vican died, bljesak.info, 22 March 2014.

who directed the theatrical piece in which stepinac died

Question: when did the actor stepinac die

Question: what is the novel in you is my hope about

what is the novel in you is my hope about

Question: who wrote the novel in the art of the cardinal's heart

who wrote the novel in the art of the cardinal's heart

Question: where is the novel in you is my hope based

where is the novel in you is my hope based

Question: the novel in you is my hope by nevenka nekovic gospod

the novel in you is my hope by nevenka nekovic gospod

Question: what is the play you is my hope about

Question: in which novel of nevenka nekovic gospodine does stepin

in which novel of nevenka nekovic gospodine does stepin

In the art of the cardinal 's heart , the novel of Nevenka Nekić Gospodine , in You is my hope , the theatrical piece about the judgment of Stepinc which was written and directed by Ante Vicanbljesak.info :

Actor Ante Vican died , bljesak.info , 22 March 2014 .

U umjetnosti Kardinalovo srce, roman Nevenke Nekić Gospodine, u Tebi je moja nada, kazališni komad o suđenju Stepincu kojeg je napisao i režirao Ante Vicanbljesak.info: Preminuo glumac Ante Vican, bljesak.info, 22. ožujka 2014.

U umjetnosti Kardinalovo srce, roman Nevenke Nekić Gospodine, u Tebi je moja nada, kazališni komad o suđenju Stepincu kojeg je napisao i režirao Ante Vicanbljesak.info:

Preminuo glumac Ante Vican, bljesak.info, 22. ožujka 2014.

In the art of the cardinal's heart, the novel of Nevenka Nekić Gospodine, in You is my hope, the theatrical piece about the judgment of Stepinc which was written and directed by Ante Vicanbljesak.info: Actor Ante Vican died, bljesak.info, 22 March 2014.

In the art of the cardinal's heart, the novel of Nevenka Nekić Gospodine, in You is my hope, the theatrical piece about the judgment of Stepinc which was written and directed by Ante Vicanbljesak.info:

Actor Ante Vican died, bljesak.info, 22 March 2014.

Interesting Stepincu was, as the first Catholic blasphemous who grew to Triglav (1936, while he was a Zagrebic superbishop-coadjutor), in the church at Kredarici, 300 meters below the top, on August 5, 2006 a monument-plach was placed.Aloji Stepinac – the only church grandmother at Triglav, article in the New Journal, July 7, 2006.

Question: who was the first catholic blasphemous to grow to triglav

Interesting Stepincu was, as the first Catholic blasphemous who grew to Triglav (1936, while he was a Zagrebic superbishop-coadjutor), in the church at Kredarici, 300 meters below the top, on August 5, 2006 a monument-plach was placed.Aloji Stepinac – the only church grandmother at Triglav, article in the New Journal, July 7, 2006.

who was the first catholic blasphemous to grow to triglav

Question: what was placed in the church at triglav on august 5, 2006

what was placed in the church at triglav on august 5, 2006

Question: when did stepinac grow to triglav

Question: when was the monument to stepinac placed

5 . kolovoza 2006 . godine postavljena spomen - ploča . Alojzije Stepinac – jedini crkveni velikodostojnik na Triglavu , članak u Novom listu , 7 .

when was the monument to stepinac placed

Question: where is the monument to stepinac located

where is the monument to stepinac located

Question: in which zagrebic city was the first catholic blasphemous erected in

in which zagrebic city was the first catholic blasphemous erected in

Interesting Stepincu was , as the first Catholic blasphemous who grew to Triglav ( 1936 , while he was a Zagrebic superbishop - coadjutor ) , in the church at Kredarici , 300 meters below the top , on August 5 , 2006 a monument - plach was placed . Aloji Stepinac – the only church grandmother at Triglav , article in the New Journal , July 7 , 2006 .

Zanimljivosti Stepincu je, kao prvom katoličkom blaženiku koji se popeo na Triglav (1936. godine, dok je bio zagrebački nadbiskup-koadjutor), u crkvici na Kredarici, 300 metara ispod vrha, 5. kolovoza 2006. godine postavljena spomen-ploča.Alojzije Stepinac – jedini crkveni velikodostojnik na Triglavu, članak u Novom listu, 7. srpnja 2006.

Zanimljivosti Stepincu je, kao prvom katoličkom blaženiku koji se popeo na Triglav (1936. godine, dok je bio zagrebački nadbiskup-koadjutor), u crkvici na Kredarici, 300 metara ispod vrha, 5. kolovoza 2006. godine postavljena spomen-ploča.Alojzije Stepinac – jedini crkveni velikodostojnik na Triglavu, članak u Novom listu, 7. srpnja 2006.

Interesting Stepincu was, as the first Catholic blasphemous who grew to Triglav (1936, while he was a Zagrebic superbishop-coadjutor), in the church at Kredarici, 300 meters below the top, on August 5, 2006 a monument-plach was placed.Aloji Stepinac – the only church grandmother at Triglav, article in the New Journal, July 7, 2006.

Interesting Stepincu was, as the first Catholic blasphemous who grew to Triglav (1936, while he was a Zagrebic superbishop-coadjutor), in the church at Kredarici, 300 meters below the top, on August 5, 2006 a monument-plach was placed.Aloji Stepinac – the only church grandmother at Triglav, article in the New Journal, July 7, 2006.

(from 939 pages)

Diane Budisavljević's Diary 1941–1945, Zagreb

Croatian State Archive – Public Institution Memory of the Jasenovac Region, 2003.

Ivan Gabelica: Blessed Alojzia Stepinac and the Croatian state, own fund, Zagreb, 2007.

Recenzija, Prikaz slučaja
Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada autora, Zagreb, 2007., 438 str.
Tomislav JONJIĆ
Puni tekst: hrvatski pdf 57 Kb
str. 132-136
preuzimanja: 410
APA 6th Edition
JONJIĆ, T. (2008). Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada autora, Zagreb, 2007., 438 str.. Pilar, III (5(1)), 132-136. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/66418
MLA 8th Edition
JONJIĆ, Tomislav. "Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada autora, Zagreb, 2007., 438 str.." Pilar, vol. III, br. 5(1), 2008, str. 132-136. https://hrcak.srce.hr/66418. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
JONJIĆ, Tomislav. "Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada autora, Zagreb, 2007., 438 str.." Pilar III, br. 5(1) (2008): 132-136. https://hrcak.srce.hr/66418
Harvard
JONJIĆ, T. (2008). 'Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada autora, Zagreb, 2007., 438 str.', Pilar, III(5(1)), str. 132-136. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/66418 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
JONJIĆ T. Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada autora, Zagreb, 2007., 438 str.. Pilar [Internet]. 2008 [pristupljeno 11.10.2022.];III(5(1)):132-136. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/66418
IEEE
T. JONJIĆ, "Ivan GABELICA: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada autora, Zagreb, 2007., 438 str.", Pilar, vol.III, br. 5(1), str. 132-136, 2008. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/66418. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ključne riječi
Hrčak ID:
66418
URI
https://hrcak.srce.hr/66418
Posjeta: 1.171 *

Question: who is the author of Blessed alojzija stepinac and the croat

(from 939 pages)

Diane Budisavljević's Diary 1941–1945, Zagreb

Croatian State Archive – Public Institution Memory of the Jasenovac Region, 2003.

Ivan Gabelica: Blessed Alojzia Stepinac and the Croatian state, own fund, Zagreb, 2007.

who is the author of Blessed alojzija stepinac and the croat

Question: when did stepinac die

(from 939 pages)

Question: how many pages of stepinac's diary

(from 939 pages)

Question: who wrote the diary of alojzia stepinac

(from 939 pages)

Question: when did stepinac live in zagreb

(from 939 pages)

Question: where is stepinac buried

(from 939 pages)

Question: how long is stepinac's diary

(from 939 pages)

Diane Budisavljević 's Diary 1941–1945 , Zagreb

Croatian State Archive – Public Institution Memory of the Jasenovac Region , 2003 .

Ivan Gabelica : Blessed Alojzia Stepinac and the Croatian state , own fund , Zagreb , 2007 .

(939 str.)) Dnevnik Diane Budisavljević 1941–1945, Zagreb: Hrvatski državni arhiv – Javna ustanova Spomen područje Jasenovac, 2003. Ivan Gabelica: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada, Zagreb, 2007.

Dnevnik Diane Budisavljević 1941–1945, Zagreb:

Hrvatski državni arhiv – Javna ustanova Spomen područje Jasenovac, 2003.

Ivan Gabelica: Blaženi Alojzije Stepinac i hrvatska država, vlastita naklada, Zagreb, 2007.

(from 939 pages) Diane Budisavljević's Diary 1941–1945, Zagreb Croatian State Archive – Public Institution Memory of the Jasenovac Region, 2003. Ivan Gabelica: Blessed Alojzia Stepinac and the Croatian state, own fund, Zagreb, 2007.

Diane Budisavljević's Diary 1941–1945, Zagreb

Croatian State Archive – Public Institution Memory of the Jasenovac Region, 2003.

Ivan Gabelica: Blessed Alojzia Stepinac and the Croatian state, own fund, Zagreb, 2007.

Vladimir Horvat: Cardinal Alojzije Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor-Krašić, 2008.

(323 p.), Josip Kajinić Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Magazine for Contemporary History 1/2009.Agneza Szabo, Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Renewed Life 3/2008.

Christo, Jure (1): Catholic Church and the Independent State of Croatia, Book First, Zagreb:

The Croatian Institute for History – Home and World, 1998.

Christ, Jure (2): The Catholic Church and the Independent State of Croatia.

Question: cardinal alojzia stepinac is better known by what name

Vladimir Horvat: Cardinal Alojzije Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor-Krašić, 2008.

(323 p.), Josip Kajinić Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Magazine for Contemporary History 1/2009.Agneza Szabo, Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Renewed Life 3/2008.

Christo, Jure (1): Catholic Church and the Independent State of Croatia, Book First, Zagreb:

The Croatian Institute for History – Home and World, 1998.

Christ, Jure (2): The Catholic Church and the Independent State of Croatia.

cardinal alojzia stepinac is better known by what name

Question: who is the author of christo jure

Catholic Church and the Independent State of Croatia

Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska

Catholic Church and the Independent State of Croatia

Question: in which year did cardinal alojzije stepinac die

in which year did cardinal alojzije stepinac die

Question: vladimir horvat is the patron saint of which roman catholic cardinal

vladimir horvat is the patron saint of which roman catholic cardinal

Question: what is the name of the magazine in which stepinac was a cardinal

what is the name of the magazine in which stepinac was a cardinal

Question: where did vladimir horvat, cardinal alojzia stepinac

Magazine for Contemporary History 1/2009

Magazine for Contemporary History 1/2009

where did vladimir horvat, cardinal alojzia stepinac

Question: when did vladimir stepinac become cardinal

when did vladimir stepinac become cardinal

Vladimir Horvat : Cardinal Alojzije Stepinac , martyr for human rights , Meridijani , Zagreb - Samobor - Krašić , 2008 .

( 323 p. ) , Josip Kajinić Vladimir Horvat , Cardinal Alojzia Stepinac ... , Magazine for Contemporary History 1/2009.Agneza Szabo , Vladimir Horvat , Cardinal Alojzia Stepinac ... , Renewed Life 3/2008 .

Christo , Jure ( 1 ): Catholic Church and the Independent State of Croatia , Book First , Zagreb :

The Croatian Institute for History – Home and World , 1998 .

Christ , Jure ( 2 ): The Catholic Church and the Independent State of Croatia .

Vladimir Horvat: Kardinal Alojzije Stepinac, mučenik za ljudska prava, Meridijani, Zagreb-Samobor-Krašić, 2008. (323 str.), Josip Kajinić Vladimir Horvat, Kardinal Alojzije Stepinac..., Časopis za suvremenu povijest 1/2009.Agneza Szabo, Vladimir Horvat, Kardinal Alojzije Stepinac..., Obnovljeni život 3/2008. Krišto, Jure (1): Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska, Knjiga prva, Zagreb: Hrvatski institut za povijest – Dom i svijet, 1998. Krišto, Jure (2): Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska.

Vladimir Horvat: Kardinal Alojzije Stepinac, mučenik za ljudska prava, Meridijani, Zagreb-Samobor-Krašić, 2008.

(323 str.), Josip Kajinić Vladimir Horvat, Kardinal Alojzije Stepinac..., Časopis za suvremenu povijest 1/2009.Agneza Szabo, Vladimir Horvat, Kardinal Alojzije Stepinac..., Obnovljeni život 3/2008.

Krišto, Jure (1): Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska, Knjiga prva, Zagreb:

Hrvatski institut za povijest – Dom i svijet, 1998.

Krišto, Jure (2): Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska.

Vladimir Horvat: Cardinal Alojzije Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor-Krašić, 2008. (323 p.), Josip Kajinić Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Magazine for Contemporary History 1/2009.Agneza Szabo, Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Renewed Life 3/2008. Christo, Jure (1): Catholic Church and the Independent State of Croatia, Book First, Zagreb: The Croatian Institute for History – Home and World, 1998. Christ, Jure (2): The Catholic Church and the Independent State of Croatia.

Vladimir Horvat: Cardinal Alojzije Stepinac, martyr for human rights, Meridijani, Zagreb-Samobor-Krašić, 2008.

(323 p.), Josip Kajinić Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Magazine for Contemporary History 1/2009.Agneza Szabo, Vladimir Horvat, Cardinal Alojzia Stepinac..., Renewed Life 3/2008.

Christo, Jure (1): Catholic Church and the Independent State of Croatia, Book First, Zagreb:

The Croatian Institute for History – Home and World, 1998.

Christ, Jure (2): The Catholic Church and the Independent State of Croatia.

Documents, Book II, Zagreb:

Crystal, Jure (3): Confrontation of symbols.

Politics, Faith and Ideology in the Independent State of Croatia, Zagreb: The Globus Board, 2001.

Matković, Croatia: History of the Independent State of Croatia, Zagreb: Naklada P.I.P. Pavičić, 2002.

Recenzija, Prikaz slučaja
Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.)
Božidar Nagy
; Filozofski fakultet Družbe Isusove, Zagreb, Hrvatska
Puni tekst: hrvatski pdf 114 Kb
str. 563-565
preuzimanja: 61
APA 6th Edition
Nagy, B. (2012). Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.). Obnovljeni Život, 67. (4.), 563-565. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/91258
MLA 8th Edition
Nagy, Božidar. "Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.)." Obnovljeni Život, vol. 67., br. 4., 2012, str. 563-565. https://hrcak.srce.hr/91258. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Nagy, Božidar. "Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.)." Obnovljeni Život 67., br. 4. (2012): 563-565. https://hrcak.srce.hr/91258
Harvard
Nagy, B. (2012). 'Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.)', Obnovljeni Život, 67.(4.), str. 563-565. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/91258 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Nagy B. Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.). Obnovljeni Život [Internet]. 2012 [pristupljeno 11.10.2022.];67.(4.):563-565. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/91258
IEEE
B. Nagy, "Josip Vraneković: Dnevnik. Život u Krašiću zasužnjenog nadbiskupa i kardinala Alojzija Stepinca (5. XII. 1951. – 10. II. 1960.)", Obnovljeni Život, vol.67., br. 4., str. 563-565, 2012. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/91258. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ključne riječi
Hrčak ID:
91258
URI
https://hrcak.srce.hr/91258
Posjeta: 776 *

Question: what was crystal, jure's topic

Documents, Book II, Zagreb:

Crystal, Jure (3): Confrontation of symbols.

Politics, Faith and Ideology in the Independent State of Croatia, Zagreb: The Globus Board, 2001.

Matković, Croatia: History of the Independent State of Croatia, Zagreb: Naklada P.I.P. Pavičić, 2002.

Question: what is the name of the independent state of croatia

Documents, Book II, Zagreb:

what is the name of the independent state of croatia

Question: who wrote the history of the independent state of croatia

Documents, Book II, Zagreb:

who wrote the history of the independent state of croatia

Question: what is the name of the institute in zagreb

The Croatian Institute for History – Home and World

"Hrvatski institut za povijest – Dom i svijet

Documents, Book II, Zagreb:

The Croatian Institute for History – Home and World

what is the name of the institute in zagreb

Crystal , Jure ( 3 ): Confrontation of symbols .

Politics , Faith and Ideology in the Independent State of Croatia , Zagreb : The Globus Board , 2001 .

Matković , Croatia : History of the Independent State of Croatia , Zagreb : Naklada P.I.P. Pavičić , 2002 .

Dokumenti, Knjiga druga, Zagreb: Hrvatski institut za povijest – Dom i svijet, 1998. Krišto, Jure (3): Sukob simbola. Politika, vjere i ideologije u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, Zagreb: Nakladni zavod Globus, 2001. Matković, Hrvoje: Povijest Nezavisne Države Hrvatske, Zagreb: Naklada P.I.P. Pavičić, 2002.

Politika, vjere i ideologije u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, Zagreb: Nakladni zavod Globus, 2001.

Matković, Hrvoje: Povijest Nezavisne Države Hrvatske, Zagreb: Naklada P.I.P. Pavičić, 2002.

Documents, Book II, Zagreb: The Croatian Institute for History – Home and World, 1998. Crystal, Jure (3): Confrontation of symbols. Politics, Faith and Ideology in the Independent State of Croatia, Zagreb: The Globus Board, 2001. Matković, Croatia: History of the Independent State of Croatia, Zagreb: Naklada P.I.P. Pavičić, 2002.

Crystal, Jure (3): Confrontation of symbols.

Politics, Faith and Ideology in the Independent State of Croatia, Zagreb: The Globus Board, 2001.

Matković, Croatia: History of the Independent State of Croatia, Zagreb: Naklada P.I.P. Pavičić, 2002.

Political Prisoner (Political Prisoner) 153/2004.

Trying to manipulate with Stepinch's name (17), Political Prisoner 160-161/2005. "I would be unclear if I didn't feel any Croatian people..." (18), Political Prisoner 162/2005.

Question: when did stepinac become a political prisoner

Political Prisoner (Political Prisoner) 153/2004.

Trying to manipulate with Stepinch's name (17), Political Prisoner 160-161/2005. "I would be unclear if I didn't feel any Croatian people..." (18), Political Prisoner 162/2005.

when did stepinac become a political prisoner

Question: how old was stepinch when he was a political prisoner in croatia

how old was stepinch when Alojzije Stepinac was a political prisoner in croatia

Question: who did stepinch say he didn't feel

who did stepinch say Alojzije Stepinac didn't feel

Question: what is the meaning of stepinch's name

Question: what was stepinch's occupation

Question: how old was stepinac when he became a political prisoner

how old was stepinac when Alojzije Stepinac became a political prisoner

Political Prisoner ( Political Prisoner ) 153/2004 .

Trying to manipulate with Stepinch 's name ( 17 ) , Political Prisoner 160 - 161/2005 . " I would be unclear if I did n't feel any Croatian people ... " ( 18 ) , Political Prisoner 162/2005 .

Nezadovoljstvo Banovinom Hrvatskom (10), Politički zatvorenik 153/2004. Pokušaji manipulacije Stepinčevim imenom (17), Politički zatvorenik 160-161/2005. "ja bih bio ništarija, kad ne bih osjetio bilo hrvatskog naroda..." (18), Politički zatvorenik 162/2005.

Nezadovoljstvo Banovinom Hrvatskom (10), Politički zatvorenik 153/2004.

Pokušaji manipulacije Stepinčevim imenom (17), Politički zatvorenik 160-161/2005. "ja bih bio ništarija, kad ne bih osjetio bilo hrvatskog naroda..." (18), Politički zatvorenik 162/2005.

Political Prisoner (Political Prisoner) 153/2004. Trying to manipulate with Stepinch's name (17), Political Prisoner 160-161/2005. "I would be unclear if I didn't feel any Croatian people..." (18), Political Prisoner 162/2005.

Political Prisoner (Political Prisoner) 153/2004.

Trying to manipulate with Stepinch's name (17), Political Prisoner 160-161/2005. "I would be unclear if I didn't feel any Croatian people..." (18), Political Prisoner 162/2005.

External links Other projects Network Places Blessed Alojzia Stepinac, official web site The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca, the magazine Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca Bibliography on bl.

Društvo
(VIDEO) Uz blagdan Stepinčeva: Kardinalov govor na sudu
UZ FILM KADA ISTINA PREVLADA Danas je Stepinčevo. Portal croative.net čestita blagdan bl. Alojzija Stepinca i donosi njegov govor tijekom montiranog procesa, sa ‘suđenja’ u Zagrebu.
Četvrti dan rasprave, 3. listopada 1946., nakon ispitivanja, bilo je nadbiskupu dopušteno, da obzirom na iznesene optužbe i on kaže koju riječ. Služeći se tom slobodom, koju mu je zakon davao, održao je nadbiskup kroz 38 minuta sljedeći govor:
“Na sve tužbe, koje su ovdje protiv mene iznesene, odgovaram da je moja savjest mirna, makar se publika tome smijala. Sada se ne kanim braniti niti apelirati protiv osude. Ja sam za svoje uvjerenje sposoban podnijeti ne samo ismjehivanje, prezir i poniženje, nego – jer mi je savjest čista – pripravan sam svaki čas i umrijeti.
Stotinu puta je ovdje ponovljen izraz “optuženi Stepinac”. Ali nitko nije toliko naivan, da ne bi znao, da iza toga “optuženoga Stepinca” sjedi ovdje na optuženičkoj klupi nadbiskup zagrebački, hrvatski metropolita i predstavnik katoličke Crkve u Jugoslaviji. Sami ste toliko apelirali na ovdje prisutni kler, da kaže, da je samo Stepinac kriv ovima i njihovu stavu naroda i klera. Obični Stepinac ne može imati taj utjecaj nego samo nadbiskup Stepinac.
17 mjeseci već se vodi protiv mene borba u štampi i u javnosti, inače 12 mjeseci podnosio sam faktičnu internaciju u nadbiskupskom dvoru.
(” Prekrštavanje” pravoslavaca)
Upisuje mi se u krivnju prekrštavanje Srba. To je uopće neispravan naziv, jer tko je jednom kršten, ne treba ga više prekrštavati, nego se radi o vjerskom prijelazu.
Ja o tom neću opširnije govoriti nego velim, da mi je savjest čista, a povijest će jednom reći o tom svoj sud. Činjenica je, da sam morao premještati župnike, jer im je prijetila opasnost smrti od pravoslavnih, jer su ih htjeli Srbi ubiti, zato što otežu s prijelazima. Činjenica je, da se u prošlo ratno vrijeme Crkva morala provlačiti kroz poteškoće kao zmija, a išlo se na ruku srpskom narodu s nakanom da mu se pomogne, kako se dalo i moglo. Gospodin mi je predsjednik predočio prijepis, što sam tražio prazni pravoslavni manastir – nekoć naš pavlinski – u Orehovici, da se u nj smjeste trapisti, koje su Nijemci protjerali iz Rajhenburga. Smatram da mi je bila dužnost da pomognem braći Slovencima, koji su od hitlerovaca bili izagnani, da se sklone.
Pogledajte autorski film Jadranke Jureško-Kero (s ispovješću židovke Esther Gitman)
https://www.youtube.com/watch?v=_YQdhiFqwDY&feature=share&fb_ref=share
(“Zločin” – vojni vikarijat)
Kao teški zločin pripisuje mi se vojni vikarijat. Pitao me je predsjednik suda, nisam li smatrao izdaju Jugoslavije, dok sam u toj stvari stupio u vezu s Nezavisnom Državom Hrvatskom. Ja sam bio vojni vikar i za bivše Jugoslavije. Nastojao sam pitanje vojnog vikarijata urediti kroz ovih 8-9 godina. No nije došlo do definitivnog rješenja. To je pitanje konačno bilo uređeno u Jugoslaviji i konkordatom koji je stvoren teškom mukom, svečano ratificiran u parlamentu, da onda propadne na ulicama beogradskim.
Kad je rat Jugoslavija – Njemačka bio pri kraju, ja sam morao pružiti duhovnu pomoć i ostacima vojnika katolika bivše Jugoslavije i novostvorene Nezavisne Države Hrvatske. Ako je, dakle, država propala, a vojska ostala, morali smo pogledati tu situaciju.
(Prava hrvatskog naroda)
Nisam bio persona grata ni Nijemcima ni ustašama. Nisam bio ustaša, niti sam položio njihovu zakletvu, kako su učinili vaši činovnici, koji su ovdje. Hrvatski se narod plebiscitarno izjasnio za hrvatsku državu i ja bih bio ništarija, kad ne bih osjetio bilo hrvatskog naroda, koji je bio rob u bivšoj Jugoslaviji. Rekao sam: Hrvatima se nije dozvoljavalo da napreduju u vojsci ili da uđu u diplomaciju osim da promijene vjeru ili ožene inovjerku. Tu je faktična baza i pozadina mojih poslanica i propovijedi.
Što sam govorio o pravu hrvatskog naroda na slobodu i nezavisnost, sve je u skladu s osnovnim principima saveznika istaknutim u Jalti i u Atlantskoj povelji. Ako prema ovim zaključcima svaki narod ima pravo na svoju nezavisnost, zašto bi se to onda branilo samo hrvatskom narodu? Sveta Stolica je toliko naglašavala da i mali narodi i narodne manjine imaju pravo na slobodu. Zar katolički biskup i metropolita ne bi o tom smio ni pisnuti? Ako treba, past ćemo, jer smo vršili svoju dužnost. Ako mislite da je hrvatski narod zadovoljan ovom sudbinom ili mu eventualno još pružite priliku da se izjasni, s moje strane nema poteškoća. Poštivao sam volju svoga naroda i poštivat ću je.
Optužujete me kao neprijatelja državne i narodne vlade. Molim vas, kažite mi, koja je za mene vlast bila 1941. godine? Da li pučista Simović u Beogradu, ili izdajnička, kako je vi zovete, u Londonu ili ona u Jeruzalemu, ili vaša u šumi, ili ova u Zagrebu? Dapače, i godine 1943. i 1944., da li vlada u Londonu ili u šumi? Vi ste za mene vlast od 8. svibnja 1945. Zar sam mogao slušati vas u šumi i ovdje njih u Zagrebu? Je li se uopće može dva gospodara služiti? To nije po katoličkom moralu ni po međunarodnom ni po opće ljudskom pravu. Nismo mogli ovdje vlast ignorirati, makar bila ustaška, ona je bila ovdje. Vi mene imate pravo pitati i zvati na odgovornost od 8. svibnja 1945.!
(Tu mu upadne u riječ predsjednik suda Vimpulšek rekavši: “Onda ne bismo smjeli po tome suditi ni Paveliću ni Lisaku.”)
Glede kakvih terorističkih mojih čina nemate dokaza, niti će vam itko vjerovati. Ako su Lisak, Lela Sofijanec i drugi dolazili k meni pod drugim imenom ili ako sam primio pisma, koja nisam znao ni pročitati, ako je to krivnja, što su ljudi k meni dolazili, primit ću mirno osudu.
Ako sam svećeniku Mariću dao propusnicu, ništa si ne predbacujem, čista mi je savjest, jer mi nije bila nakana učiniti ništa protiv poretka i mirne duše mogao bih poći na drugi svijet s tom krivnjom. Hoćete li mi to vjerovati ili ne, sporedno je. Optuženi zagrebački nadbiskup zna za svoje uvjerenje ne samo trpjeti nego i umrijeti!
Sam predsjednik vlade dr. Bakarić rekao je svećeniku Milanoviću: “Mi smo uvjereni, da iza tih akcija stoji nadbiskup, ali nemamo nikakvih dokaza.” To je za mene dovoljno rečeno.
(Vjerski progon)
A sada: u čemu je čitav spor, naše teškoće i zašto nije došlo do smirenja prilika?
|Ponovno tvrdim pred svima: 260-270 svećenika poubijano je od narodnog oslobodilačkog pokreta. U nijednoj civiliziranoj državi na svijetu ne bi toliki svećenici bili tako kažnjeni za te krivice, koje im imputirate.|
Državni tužilac je toliko puta ustvrdio, da nigdje nema tolike slobode savjesti, kao ovdje u ovoj državi.
Slobodan sam navesti neke činjenice, iz kojih će se vidjeti protivno. Ponovno tvrdim pred svima: 260-270 svećenika poubijano je od narodnog oslobodilačkog pokreta. U nijednoj civiliziranoj državi na svijetu ne bi toliki svećenici bili tako kažnjeni za te krivice, koje im imputirate.
Evo npr. župnik u Slatini, Bürger! Ako je bio član Kultur-bunda, pa da ste ga recimo sudili na osam godina, no vi ste radi toga, što je kao dekan prenesao bogoslužne stvari iz susjedne voćinske crkve, što mu je bila dužnost, sudili ga na smrt i ubili.
Ponovno tvrdim: u nijednoj drugoj civiliziranoj državi ne bi se tako sudilo. Svećenik Povoljnjak ubijen je bez suda kao pseto na cesti. Isto i s okrivljenim časnim sestrama. U nijednoj drugoj civiliziranoj državi ne bi ih se na smrt sudilo, nego najviše na zatvor. Vi ste učinili pogrješku fatalnu, što ste pobili svećenike. Narod vam to neće nikada zaboraviti.
Naše katoličke škole izgrađene s toliko žrtava, oduzete su nam. Onemogućen je rad naših sjemeništa. Da nisam dobio iz Amerike sedam vagona, uopće se ne bi ove godine bilo moglo početi s radom. A to su djeca siromašnog seljačkog našeg svijeta. Silom ste uzeli svu imovinu sjemeništima. Niste učinili ništa manje, nego li Gestapovci, koji su oduzeli sjemeništu posjed Mokrice. Nismo proti agrarnoj reformi, ali se to moralo raditi u sporazumu sa Sv. Stolicom.
Naša sirotišta su onemogućena. Uništene su naše tiskare i ne znam postoji li još gdje koja. Nema više naše štampe, koju ste ovdje toliko napadali. Nije li uopće škandal tvrditi, da Crkva nije nigdje toliko slobodna kao ovdje? Dominikanci su dali štampati jednu pobožnu knjižicu, koju sam ja preveo s francuskog i utrošili su 75.000 dinara. Kad je knjižica bila već odštampana i kad su htjeli nakladu podići, nisu knjige dobili i toliko štetuju. Zar je to sloboda štampe?
Nestalo je i ništa ne radi Društvo sv. Jeronima. To je teški delikt prema narodu ovako postupati s najvećom našom kulturnom institucijom.
Predbacili ste mi i “Karitas”. Ali velim ovdje: taj je “Karitas” učinio goleme usluge našem narodu i vašoj djeci. Onda vjeronaučna obuka. Postavili ste načelo: u višim razredima srednjih škola ne može biti vjeronaučne obuke, a u nižim po volji. Kako ste mogli maloj djeci, koja još nisu dorasla da sama odlučuju, dozvoliti da se odlučuju za vjeronauk, a višeškolcima, koji već imaju i pravo glasa, ne dopuštate slobodno odlučivanje u pogledu vjeronauka u školi?
Naše katoličke bolnice časnih sestara koliko imaju nevolja! Protiv volje ogromne većine naroda uveli ste civilni brak. Zašto niste tu slobodu izrazili više u mentalitetu našeg naroda? U Americi je to pametnije: tko hoće, civilno, tko hoće, crkveno. Mi vam ne branimo stanovitu kontrolu nad brakom. Ali naš narod vrlo boli, kad mora najprije ići na oblast, a onda na crkveno vjenčanje. Da ste se na nas obratili, dali bismo vam sugestije u spomenutom smislu.
Otete su zgrade nekim redovnicama u Bačkoj, neke crkve u Splitu bile su, ne znam jesu li još, kao magazini. Imovina Crkve oduzeta je bez sporazuma sa Sv. Stolicom. Vidjeli ste da narod nije htio primati tu zemlju. No materijalno pitanje to je najzadnji problem. Bolna je točka ovo:
Nijedan svećenik i biskup nije danas siguran za život ni danju ni noću. Biskup Srebmić je na Sušaku bio napadnut od mlađarije nahuškane od stanovitih ljudi i tri sata su ga gnjavili u sobi i inače napadali, a vaša policija i milicija samo gleda. Ja sam to isto iskusio u Zaprešiću. Biskup Lach bio je na krizmi preko Drave i premda se znalo da onamo dolazi, prebacili su ga natrag ovamo preko Drave i cijelu noć držali u zatvoru u Koprivnici i nisu mu dali da krizma Dapače vaši su ljudi, koji su bili u šumi, došli k meni i izjavili: `To je nedostojan postupak. Mi idemo k vlastima protestirati! Biskupu Buriću su također razbili kamenjem prozore, dok je bio na krizmi. Biskup Pušić je, kako čujem, ovih dana napadnut trulim jabukama i jajima.
Mi ovakvu slobodu smatramo iluzijom i mi nećemo biti bespravno roblje. Borit ćemo se svim zakonitim sredstvima za svoja prava i u ovoj državi. (Čuje se glas iz publike: “Niste ih zaslužili! “)
(Vjerska nauka napadana)
Evo, da razumijete, zašto smo se borili : još jedno tri do četiri primjera slobode.
U školskim udžbenicima tvrdite protivno od svih dokaza povijesti, da Isus Krist nije postojao. Znajte, Isus Krist je Bog! Za Njega smo spremni umirati, a danas je nauka to, da on uopće nije postojao! Kad bi se koji profesor usudio učiti protivno, mogao bi se sigurno nadati da će izletjeti iz škole. Ja vam kažem, g. državni tužioče, da uz ovakve uvjete nije Crkva slobodna, nego da će za kratko vrijeme biti istrijebljena.
Krist je temelj kršćanstva. Vi se zauzimate za pravoslavne Srbe: Pitam ja vas, kako vi sebi zamišljate pravoslavlje bez Krista? To je jedan apsurd! Kako vi zamišljate Crkvu bez Krista? To je jedan apsurd!
Za Majku Božju kaže se u knjigama, da je bila bludnica. A znadete li, daje ona za pravoslavne i katolike najsvetiji pojam? Naređujete, to je službena nauka, da je čovjek postao od majmuna! Ako imade tko tu ambiciju, neka mu bude! Ali otkuda dolazi netko da to odredi kao službenu teoriju, koju danas ne priznaje nijedan učenjak svjetskog glasa?
(Javni tužitelj primjećuje na to: “To nije nitko tvrdio, da je čovjek od majmuna, ni Darwin, ni Haeckel. To ste izvrnuli vi i čitava reakcija”.)
Po vašem shvaćanju materijalizam je jedini naučni sistem, a to znaci izbrisati Boga i kršćanstvo. Ako nema ništa osim materije, onda vam hvala na slobodi. Rekao je jedan od vaših ljudi višeg položaja: “Nema čovjeka u ovoj državi, kojega mi nismo kadri staviti pred sud i suditi.”
Na ostale optužbe, kojima nas stavljate u red koljača i prijatelja terorista, velim da nisu ni sva zlodjela u bivšoj Nezavisnoj Državi Hrvatskoj počinjena od domobrana i ustaša. Nije za Crkvu bilo lako broditi. Morala se probijati kroz mnoge poteškoće.
Neka se ne misli da ja hoću rat. Neka sadašnja vlast povede razgovore sa Sv. Stolicom. Crkva ne pozna diktata, ali nije protiv poštenih sporazuma. To se može. Onda će biskupi znati što im je dužnost i neće se trebati tražiti svećenike da ukazuju njihovu krivnju, kao što je bilo ovdje.
(Komunistička partija)
Konačno da kažem par riječi i o Komunističkoj partiji, stvarnom mojem optužitelju.
Ako se misli, da smo mi zauzimali dosadašnji stav radi materijalnih stvari, krivo je, jer mi smo ostali čvrsti, evo i nakon što nas se osiromašilo. Nismo protivni tome da radnici dođu do većih prava u tvornicama, jer je to u duhu papinskih enciklika, niti što imamo protiv pravednih reforma, ali neka nam dozvole pristaše komunizma, ako je slobodno propovijedati i širiti materijalizam, da bude i nama pravo ispovijedati i propagirati naša načela. Katolici su za ta prava umirali i umirat će.
Ja završujem: Uz dobru volju se može doći do sporazumijevanja, no inicijativa je na današnjoj vlasti! Niti ja, niti episkopat nismo stranka za načelno sporazumijevanje, nego državna vlast i Sv. Stolica. A što se tiče mene i moga suđenja, ja ne trebam milost, savjest mi je mirna.”
izvor: zupa-cernik | wikipedia | croative.net
Komentari
Znate li što je potrebno za uspjeh čovječanstva?
Pogledajte video:
Croative.net/Benjamin
Komentari
JADNI NE SHVAĆAJU DA MEMORANDUM 3 POVLAČI OLUJU 2 “Irinej nije naveo ni da vrati Suboticu, Zemun, Boku kotarsku… i još puno mjesta gdje su razni Irineji… već kroz stoljeća osvajali hrvatske krajeve, masakrirali i eksploatirali Hrvate”
Srpski patrijarh Irinej na beogradskom sajmu knjiga navodi „da gdje god žive Srbi to je Srbija, bilo u BIH, Vojvodini, Crnoj Gori ili u drugim mjestima“. Tako su po Irineju srpske granice tamo dokle ima Srba, a iz čega je vidljivo da traži nove granice. Ratovali su u Hrvatskoj od 1918. do 1990. godine pod motom “spaljena zemlja”, na razne načine su desetkovali Hrvate.
>> Upozorenje srbskih stratega: Ako se dogodi OLUJA 2, HV ne staje u Zemunu, ne go IDE …!
Nakon 1990. godine nisu realizirali svoju želju do kraja pa danas specijalnim ratovima, kada im se ukaže prilika, spremni urušavaju hrvatsko opće dobro, upozorava Stranka hrvatskog zajedništva koja u nastavku svojeg priopćenja ističe:
“Irinej nije na beogradskom sajmu knjiga naveo da Hrvatskoj vrati cijeli Srijem, dakle do samog Beograda. Godine 1718, u hrvatski prostor ušao je cijeli Srijem, dakle do samoga Beograda. Tako su hrvatske granice prema Srbiji bile oblikovane stotinjak godina prije nego što se počela obnavljati srpska država 1804. godine, nakon višestoljetne turske vlasti. S takvim granicama Hrvatska je dočekala stvaranje jugoslavenske države 1918. godine. Također, Irinej nije naveo ni da vrati Suboticu, Zemun, Boku kotarsku… i još puno mjesta gdje su razni Irineji… već kroz stoljeća osvajali hrvatske krajeve, masakrirali i eksploatirali Hrvate.
I u ovom slučaju je vidljivo da Ministarstvo uprave RH mora hitno Hrvatskoj pravoslavnoj crkvi uručiti rješenje da funkcionira u ime stotinu i više tisuća hrvatskih pravoslavaca u Hrvatskoj! Danas u Hrvatskoj po hrvatskim zakonima “pravno” je riješeno i mogu djelovati Crnogorska, Srpska, Makedonska, Bugarska i Rumunjska pravoslavna crkva koje opterećuju hrvatski proračun. Sve su crkve u Hrvatskoj financirane iz državnog proračuna osim HPC. Dakle, ponavlja se tragedija iz razdoblja 1946. godine. Samo Hrvatskoj pravoslavnoj crkvi se odbija djelovanje, jer to ne odgovara Srbiji i Srpskoj pravoslavnoj crkvu kao mentoru ratova, na hrvatskom teritoriju i radi širenja Srbije na prostore Hrvatske”, priopćila je Stranka hrvatskog zajedništva.
Komentari
Tijekom saborskog zasjedanja 25. listopada 2017., zastupnik kluba Živog zida i SNAGA-e, Branimir Bunjac je zatražio stanku. Ništa neobično za rad sabora, čak i poželjno jer zastupnici na taj način ukazuju na probleme u društvu koji trenutačno nisu na dnevnom redu saborskog zasjedanja.
Riječ je dobio u 12 sati i 15 minuta. Nakon prvih par rečenica kojima je naglasio da je Domovnski rat obrambeni i pravedan, da smo se branili od srpske agresije, da je dio Srba napustio Hrvatsku zbog odbijanja življenja u samostalnoj hrvatskoj državi, itd., Bunjac je dramatično i slavodobitno najavio da Kninski ogranak HDZ-a javno optužuje dr. Franju Tuđmana za plansko protjerivanje Srba iz Hrvatske!
Pri tome se pozvao na protestno pismo koje kninski ogranak HDZ-a upućuje svojoj središnjici povodom raspuštanja ogranka. Bunjac vrlo lukavo manipulira jednom rečenicom iz dopisa, te tvrdi:
„…S terena nas izvještavaju da je prvi predsjednik HDZ-a , i Republike Hrvatske, dr. Franjo Tuđman raselio Srbe iz Hrvatske, štoviše da je to učinio s razlogom i da je to bio njegov san. Dakle, njegov san je bio iseljavanje Srba iz Hrvatske…“
Bunjac potom nastavlja lamentirati o mogućoj povezanosti ovog dokumenta i skorašnje presude šestorici pripadnika HVO-a u Haag-u, te poziva HDZ da pojasni je li to novi pristup povijesti kojega će uvesti u školske udžbenike.
Naravno, u skladu s uigranom praksom proizvodnje pamfleta protiv Hrvatske, njegov nastup bez provjere, prenose mnogi portali, kako u Hrvatskoj tako u Republici Srbiji. Potom će Pupovčeve novinarske akindžije izvijestiti međunarodnu zajednicu… I tako imamo još jednu povijesnu „istinu“ koju će za nekoliko godina citirati mnogi neskloni Hrvatskoj.
Što je istina?
Istina je da su dvanaestorica članova kninskog ogranka HDZ-a u svome pismu napisali idiotsku rečenicu u kojoj izražavaju svoj strah od povratka Hrvata srpske narodnosti u Knin.
Istina je da su manipulatori (novinari i Branimir Bunjac), jednu bitnu riječ namjerno krivo pročitali. Oni su htjeli vidjeti riječ „raselio“ i tako pišu po po portalima, dok u tekstu sasvim vidljivo piše „naselio“.
I tako dr. Tuđman zahvaljujući očima Branimiru Bunjcu i jatacima biva lažno optužen kao ratni zločinac.
Sporni tekst glasi: “..Prilikom donošenja svoje odluke morate biti svjesni dubine raskola u HDZ-u Grada Knina, nemogućnosti povratka vlasti HDZ-u u Kninu i zaustavljanja iseljenja Hrvata iz Knina koje je svakim danom sve veće. Iseljavanjem naših ljudi će se omogućiti povratak Srba u Knin, te ćemo se opet vratiti na početak i uništiti san dr. Franje Tuđmana koji je s razlogom naselio ovo područje.“,
Ne znamo zašto uspavani HDZ ne reagira na ovakova podmetanja, zašto je toliko teško pročitati izvorni tekst i demantirati Bunjca koji saborskom stankom lukavo potvrđuje svoju krivotvorinu, ali znam da smo takove pojave u prošlosti teško plaćali.
Zastupnikom B. Bunjcem trebaju se pozabaviti relevantne službe da otkriju porive lukave akcije, a HDZ Grada Knina treba ga tužiti zbog teške klevete.
Izvor: MaxPortal/GI Ivo Pilar /foto:screenshot/arhiv
Komentari
(UŽIVO) POGLEDAJTE MASU U BARCELONI Katalonski parlament izglasao nezavisnost od Španjolske!
VIDEO Internetom kruži nova neugodna snimka Mislava Bage, tetura u saborskom hodniku
NAPOKON DOKAZI: Najveća ‘muljaža’ u povijesti boksa: Mayweather i McGregor prevarili su sve!
Znate li što je potrebno za uspjeh čovječanstva?
IRINEJ TRAŽI NOVE GRANICE? ‘Gdje god žive Srbi to je Srbija!’
Udružna tužba katolika i ljudi dobre volje protiv dr. Ive Josipovića
Predstavljanje knjige “Od poraza do pobjede – Povijest hrvatske političke emigracije od 1945. do 1990.” u Splitu
CIA U PANICI Trump će ŽURNO objaviti istinu o ubojstvu Johna Kennedyja
Arhiepiskop ALEKSANDAR: SRBSKI TEROR U TAMNICI NARODA
OBJAVLJEN POPIS ZA GRČKU Dalić pozvao Vlašića i Rebića te poručio: Ne zanima me što se piše i događa
Znate li što je potrebno za uspjeh čovječanstva?
U Kini pronašli 5000 godina stare kosture divova!?
Nevjerojatno: Poljski znanstvenici pronašli način kako izliječiti tumor!
(VIDEO) Matador uboden u vrat, vratio se ubiti bika
Objašnjenje na koji način upravlja vlada…
Popularno
- Vijestiprije 3 dana
CIA U PANICI Trump će ŽURNO objaviti istinu o ubojstvu Johna Kennedyja
- Magazinprije 1 dan
Mudraci preporučuju da nikome ne govorite ovih 6 stvari: Čuvajte ih kao najveću tajnu!
- Magazinprije 12 sati
OTVOREN SEF JOSIPA BROZA TITA: Nećete vjerovati što je pronađeno u njemu
- Vijestiprije 2 dana
KURZ: ”Izbaciti ću pedofile iz politike”

Question: Blessed alojzia stepinac is the magazine of which magazine

Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca

Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca

External links Other projects Network Places Blessed Alojzia Stepinac, official web site The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca, the magazine Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca Bibliography on bl.

Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca

Blessed alojzia stepinac is the magazine of which magazine

Question: who is the magazine blessed alojzia stepinac

The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca

Glasnik blaženog Alojzija Stepinca , časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca

The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca

who is the magazine blessed alojzia stepinac

Question: who is the patron saint of stepinac

Alojzije Stepinac , službeno mrežno mjesto Glasnik blaženog Alojzija Stepinca , časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca

Question: who is the person who proclaims the holy alojzia stepinac

who is the person who proclaims the holy alojzia stepinac

Question: what is the name of the magazine of the holy alojzia stepinac

what is the name of the magazine of the holy alojzia stepinac

Question: what is the name of the magazine published by saint alojzia stepinac

what is the name of the magazine published by saint alojzia stepinac

Question: where can i find the holy alojzia stepinac

where can i find the holy alojzia stepinac

External links Other projects Network Places Blessed Alojzia Stepinac , official web site The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca , the magazine Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca Bibliography on bl .

Vanjske poveznice Ostali projekti Mrežna mjesta Blaženi Alojzije Stepinac, službeno mrežno mjesto Glasnik blaženog Alojzija Stepinca, časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca Bibliografija o bl.

Vanjske poveznice Ostali projekti Mrežna mjesta Blaženi Alojzije Stepinac, službeno mrežno mjesto Glasnik blaženog Alojzija Stepinca, časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca Bibliografija o bl.

External links Other projects Network Places Blessed Alojzia Stepinac, official web site The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca, the magazine Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca Bibliography on bl.

External links Other projects Network Places Blessed Alojzia Stepinac, official web site The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca, the magazine Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca Bibliography on bl.

Alojzia Stepincu Archbishop Alojzia Stepinac in reports of the German Mission in Zagreb, Josip Kolanović

Question: who is the magazine apostolic for the proclamation of the holy Blessed alojzia

The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca

Glasnik blaženog Alojzija Stepinca , časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca

Alojzia Stepincu Archbishop Alojzia Stepinac in reports of the German Mission in Zagreb, Josip Kolanović

The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca

who is the magazine apostolic for the proclamation of the holy Blessed alojzia

Question: who is the archbishop of zagreb

Alojzije Stepinac , službeno mrežno mjesto Glasnik blaženog Alojzija Stepinca , časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca

Question: what nationality is archbishop alojzia stepinac

what nationality is archbishop alojzia stepinac

Question: saint stepinac was archbishop of which city

saint stepinac was archbishop of which city

Alojzia Stepincu Archbishop Alojzia Stepinac in reports of the German Mission in Zagreb , Josip Kolanović

Vanjske poveznice Ostali projekti Mrežna mjesta Blaženi Alojzije Stepinac, službeno mrežno mjesto Glasnik blaženog Alojzija Stepinca, časopis Postulature za proglašenje svetim blaženoga Alojzija Stepinca Bibliografija o bl. Alojziju Stepincu Nadbiskup Alojzije Stepinac u izvješćima Njemačkog poslanstva u Zagrebu, Josip Kolanović Uznički dani bl.

Alojziju Stepincu Nadbiskup Alojzije Stepinac u izvješćima Njemačkog poslanstva u Zagrebu, Josip Kolanović Uznički dani bl.

External links Other projects Network Places Blessed Alojzia Stepinac, official web site The spokesman of the Blessed Alojzia Stepinca, the magazine Postulature for the proclamation of the Holy Blessed Alojzia Stepinca Bibliography on bl. Alojzia Stepincu Archbishop Alojzia Stepinac in reports of the German Mission in Zagreb, Josip Kolanović

Alojzia Stepincu Archbishop Alojzia Stepinac in reports of the German Mission in Zagreb, Josip Kolanović