Ivan Ivo Andrić (Travnik,Milan Selaković, Ivo Vrančić, Šime Balen, ur., Priručni leksikon : [A – Ž], III. prerađeno i prošireno izdanje, Nakladni zavod Znanje, Zagreb, 1967., str. 50. 9. listopada 1892. − Beograd, 13. ožujka 1975.) bosanskohercegovački, hrvatski (u međumrežnoj pismohrani archive.org 10. ožujka 2005.), pristupljeno 14. siječnja 2017.Mirko Marjanović, Leksikon hrvatskih književnika Bosne i Hercegovine od najstarijih vremena do danas, Matica hrvatska Sarajevo, HKD Napredak, Sarajevo, 2001. i srpskiDujmović-Markusi, Rossetti-Bazdan: Književni vremeplov 4, Profil, Zagreb, 2010. književnik te diplomat iz Bosne i Hercegovine, dobitnik Nobelove nagrade za književnost 1961. godine.

 Životopis
mini|lijevo|Rodna kuća Ive Andrića u Travniku
mini|lijevo| Crkva sv. Ivana Krstitelja u Travniku, u kojoj je Ivo Andrić kršten u katolika
mini|lijevo|Kuća Ive Andrića u Višegradu
Ivo se je Andrić rodio u Travniku, u hrvatskoj obiteljiAndrić, Ivo, enciklopedija.hr Antuna Andrića, sudskoga podvornika i Katarine Pejić. Mjesec dana po rođenju, dana 9. studenog 1892. godine, u Crkvi sv. Ivana Krstitelja u rodnom mjestu kršten je u katolika. U dobi od dvije godine ostaje bez oca i uskoro se s majkom seli u Višegrad kod očeve sestre Ane i njezinog muža Ivana Matkovšika, graničnog policajca. Nakon završene osnovne škole upisuje sarajevsku Veliku gimnaziju, najstariju bosanskohercegovačku srednju školu. Dobivši stipendiju hrvatskoga kulturno-prosvjetnog društva Napredak, Andrić 1912. godine započinje studije na Mudroslovnom fakultetu Kraljevskog sveučilišta u Zagrebu. Kasnije studira u Beču i Krakovu (1913. – 1914.).Andrić, Ivo, enciklopedija.hr, pristupljeno 14. siječnja 2017.

Andrić se kao sarajevski gimnazijalac kretao u društvu omladinaca iz buntovničke udružbe Mlade Bosne, a kao zagrebački student upoznao je Matoša, i premda se nije svrstao u krug matoševaca, Matoševu smrt komemorirao je predavanjem u Klubu hrvatskih studenata Zvonimir u Beču (Vihor, 1914.).

Početkom mjeseca listopada 1919. godine, uz pomoć Tugomira Alaupovića, počinje raditi kao službenik u Ministarstvu vjera u Beogradu. Upoznaje druge književnike i prijateljuje s Milošom Crnjanskim, Stanislavom Vinaverom, Simom Pandurovićem, Sibom Miličićem i drugim književnicima, koji se okupljaju oko kavane Moskva. Uskoro počinje njegova diplomatska karijera, dobio je službu u veleposlanstvu pri Državi Vatikanskoga Grada. Iste godine, izdavač Kugli objavljuje novu zbirku pjesama u prozi Nemiri, a nakladnik S. B. Cvijanović izdaje pripovijetku Put Alije Đerzeleza. U jesen 1921. godine, Andrić je postavljen za službenika u generalnom konzulatu u Bukureštu, a iste godine otpočinje suradnju sa Srpskim književnim glasnikom objavljujući priču Ćorkan i Švabica, koja se opravdano drži njegovim početkom okretanja tematici o Višegradu. Već 1922. godine prelazi u konzulat u Trstu i objavljuje još dvije pripovijetke Za logorovanja i Žena od slonove kosti, ciklus pjesama Šta sanjam i šta mi se događa i nekoliko književnih prikaza, a početkom 1923. godine on je vicekonzul u Grazu.

Poradi nesvršenoga studija i opasnosti gubitka službe u ministarstvu, upisuje u jesen 1923. godine Filozofski fakultet u Grazu, a mjeseca lipnja 1924. godine brani doktorsku disertaciju Razvoj duhovnog života u Bosni pod uticajem turske vladavine. Svezak 1., svezak 2.: (Doktorska disertacija Ive Andrića na austrijskom mrežnom sjedištu ALO) Njegova doktorska disertacija, objavljena je u prijevodu 1982. godine, u prvom broju časopisa Sveske Zadužbine Ive Andrića. Iste, 1924. godine, objavljuje nekoliko važnijih pripovijedaka, koje se ubrajaju u njegova najpoznatija djela: Mustafa Madžar, Ljubav u kasabi, U musafirhani i Dan u Rimu.

Ivo se Andrić ponudio za suradnju i diplomaciji Nezavisne Države Hrvatske, ali je od namještenja odustao.Vinko Nikolić, Mile Budak : pjesnik i mučenik Hrvatske : spomen-zbornik o stotoj godišnjici rođenja : 1889. – 1989., Barcelona – München : Knjižnica Hrvatske Revije, 1990., , str. 59. Aleksandar Stipčević, povjesničar knjige i informacijske kulture, ocijenio je Andrićev elaborat o Albaniji iz 1939. godine riječima: ono što je Andrić predlagao savršeno se uklapalo u rasističke teorije koje su u to vrijeme bile u modi u nekim zemljama Europe, posebice u Hitlerovoj Njemačkoj, čiji je poklonik, inače, Andrić bio.Aleksandar Stipčević, »Albanologija u Hrvatskoj : prilog njezinu povijesnom razvoju« // Historijski zbornik, br. 45., god. 1992., str. 219. — 236., citat sa str. 230. Ta ocjena ne osvjetljava ponajljepšim svjetlom Andrićev politički profil.Radovan Pavić, Velika Srbija od 1844. do 1990/91. godine.. U knjizi: Bože Čović, prir., Izvori velikosrpske agresije, »August Cesarec«, Školska knjiga, Zagreb, 1991., , str. 151. – 201. (dio Ponovni problem sjeverne i srednje Albanije — elaborat Ive Andrića iz 1939. godine, str. 171. – 177.).Bogdan Krizman, »Elaborat dra Ive Andrića o Albaniji 1939. godine« // Časopis za suvremenu povijest, Zagreb, II, 1977., str. 77. – 89.

Drugi svjetski rat proveo je povučeno u Beogradu. Bio je vijećnik Trećega zasjedanja ZAVNOBiH. Godine 1946. godine postao je prvi predsjednik Saveza književnika Jugoslavije.

Tijekom godine 1946. živi u Beogradu i Sarajevu, a 22. ožujka 1948. postaje redovitim članom Srpske akademije nauka (SAN), razreda za književnost i jezike, te razreda likovnih i glazbenih umjetnosti. Te godine, među ostalim, objavljuje pripovijetke Zlostavljanje i Pismo iz 1920. godine. Sljedeće godine postaje članom Predsjedništva Narodne skupštine Narodne Republike Bosne i Hercegovine i objavljuje Priču o vezirovom slonu, nekoliko radova o Vuku Stefanoviću Karadžiću i Petru II. Petroviću Njegošu.

Godine 1961. dobio je Nobelovu nagradu za književnost za cjelokupno životno djelo. Od te nagrade poklonio je Udruženju bosanskih biblioteka novčani iznos od 30 milijuna tadašnjih dinara. U svojoj odluci naveo je želju da svaka knjižnica iz ovih sredstava nabavi cjelokupna djela Tita, Kardelja, Rankovića i Moše Pijade. Osim toga, izrazio je i želju da se nabave publikacije "Vojnog dela" i izdanja Centralnoga komiteta Saveza komunista Jugoslavije.

Umro je u Beogradu 1975. godine. Pokopan je u Aleji zaslužnih građana grada Beograda.

 Prijepori
mini|Prijavnica za upis u prvi semestar Filozofskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu od 14. listopada 1912. godine, svjedoči da je Andrićev maternji jezik − hrvatski
mini|Slika njegove prijavnice na sveučilište u Krakovu gdje piše da je Hrvat
mini|Slika njegove osobne iskaznice iz 1951. gdje piše da je Srbin
mini|desno|Mural Ive Andrića u Višegradu
Dokumenti iz Andrićevih studentskih dana svjedoče o njegovu hrvatstvu. Tako, slika prijavnice za upis u prvi semestar Filozofskoga (Mudroslovnog) fakulteta Sveučilišta u Zagrebu (desno), koju je Ivo Andrić kao dvadesetogodišnjak, vlastoručno potpisao u Zagrebu 14. listopada 1912. godine, svjedoči da mu je materinski jezik − hrvatski. Identično se izjasnio i prilikom upisa na Sveučilište u Krakovu u Poljskoj gdje piše da je katolički Hrvat iz Bosne. Isto tako i u svome prvome kritičarskome javljanju u časopisu Vihor, pišući o romanu hrvatskoga književnika Andrije Kovačevića Posljednji Nenadić (Matica hrvatska, Zagreb, 1913.), Andrić sebe svrstava u Hrvate: Zlata Bujan-Kovačević, Zajednički portret u dramatičnom vrtlogu, u: Andrija Kovačević, Bijeg s vješala: povijest jedne borbe, rukopis iz godine 1946. za tisak priredila Zlata Bujan-Kovačević, Disput, Zagreb, 2002., , str. 185.

Tijekom tog razdoblja on postaje i zagovornik ideje jugoslavenstva. Nakon nastanka zajedničke države Andrić se počinje identificirati sa Srbima:, (u međumrežnoj pismohrani archive.org 10. ožujka 2005.), pristupljeno 14. siječnja 2017. i tu nacionalnu identifikaciju on će održati do kraja života. Skoro sav njegov opus, književna djela (osim nekoliko pripovjedaka objavljenih u ranoj mladosti i na početku književne djelatnosti) i velike romane pisao je ekavicom i srpskim jezikom (ili istočnom inačicom srpskohrvatskoga jezika). U osobnoj prepisci koristio je ćirilično pismo. Ipak godinama su se oko Andrića množile nejasnoće i kontroverze. Je li do promjene nacionalnoga identiteta došlo zbog ideoloških razloga ili zbog karijere pošto on uskoro postaje državni službenik (a potom i veleposlanik u Berlinu) Kraljevine Jugoslavije u kojoj dominira Srbija.

Kako ta kontroverzija nije riješena, dandanas ga i Bošnjaci, Hrvati i Srbi smatraju svojim piscem. Hrvati jer je rođen u hrvatskoj obitelji, Yale University Library: Slavic, East European & Central Asian CollectionsDragić, Marko. Doktorska disertacija Ive Andrića. // Motrišta : glasilo Matice hrvatske u Mostaru (gl. ur. Jago Musa), br. 26., ožujka 2003., str. 177. – 185.,   a Srbi jer je preuzeo njihov nacionalni identitet.Slavko Janković, Mihajlo Milanović, redakt. Ko je ko u Jugoslaviji : biografski podaci o jugoslovenskim savremenicima, 1. izd., »Sedma sila« – novinsko-izdavačko preduzeće Udruženja novinara Srbije, Beograd, 1957., str. 19. Bošnjaci ga smatraju bosanskim književnikom, te dijelom bosanske književnosti, jer je rođen, ali je i pisao o Bosni.

Prema navodima Enesa Čengića, Miroslav Krleža je primio pismo Milana Bogdanovića u kome se navodi da je Ivo Andrić tražio od Milana Bogdanovića neka se iz enciklopedijskoga članka koji je 1952. godine napisao Milan Bogdanović briše dio uvoda u kome je naglašeno Andrićevo hrvatsko podrijetlo. Krleža je oštro odgovorio Bogdanoviću, te odredio brisanje podrijetla iz enciklopedijskoga članka.Enes Čengić, priredila Silvana Čengić Voljevica, S Krležom iz dana u dan, 6. knj., Post mortem II : (1989. – 1990.), Svjetlost, Sarajevo, 1990., ukupno 333 str.,  (6. knj.),  (cjelina), {{ISBN|86-01-019444-7}} (upisan u 6. knj.), , str. 172.; Andrić se spominje na str. 49., 50., 92., 144., 169., 171., 172., 179., 182., 187., 229., 291. Ipak, Opća enciklopedija JLZ iz 1977. u članku dugom 49 redaka navodi kako Andrić produljuje tradiciju hrv. i srp. realističke pripovijetke.

 Interpretacija djela
Andrićevo djelo možemo podijeliti u nekoliko stilsko-tematskih cjelina.

Prva je faza, koju tvore lirika i pjesme u prozi ("Ex Ponto, "Nemiri"), obojena osobnim egzistencijalno-spiritualnim traganjem, što je dijelom i nastalo kao posljedak čitanja tekstova kršćanskoga egzistencijalista Kierkegaarda. Kritika je podijeljena mišljenja o dosezima tih ranih radova: dok srpski kritik Nikola Milošević u njima gleda vrhunac Andrićeva stvaralaštva, hrvatski polihistor, Andrićev zemljak iz srednje Bosne Tomislav Ladan drži da se radi o nevažnim plačljivim adolescentskim jadikovkama što odražavaju piščevu nezrelost i nemaju dublje ni univerzalnije vrijednosti – ni na jezičnom, ni estetskom, a najmanje spoznajnom ili mudrosnom polju.
Zastupljen sa šest pjesama u zborniku iz 1914. godine Društva hrvatskih književnika koji je uredio Julije Benešić Hrvatskoj mladoj lirici.Knjižnice grada Zagreba Izložbe: Knjižnica Božidara Adžije: Hrvatska mlada lirika : 1914-2014 (pristupljeno 10. svibnja 2020.)
mini|lijevo|200px|Poprsje u Sarajevu
mini|lijevo|200px|Ulica Ive Andrića u Brčkom
mini|lijevo|200px|Ivo Andrić u Višegradu
Druga faza, koja traje do Drugog svjetskoga rata, obilježena je Andrićevim okretanjem pripovjednoj prozi i, na jezičnom planu, postupnim prijelazom na srpsku ekavicu (što je u većem broju djela stvorilo čudnu mješavinu u kojoj narator piše srpski ekavski, a likovi – često fratri ili kršćanski i muslimanski puk iz srednje Bosne – govore nekim od hrvatskih/bošnjačkih ijekavskih ili ikavskih dijalekata). S jezične točke motrišta ta je faza različito ocjenjivana: većinski srpski kritičari smatrali su da je Andrićevo spisateljstvo od 30-ih godina nadalje (s vrhuncima u 40-im i 50-im) kontinuacija jezičnoga modela Vuka Karadžića s naglaskom na obogaćenome folklornom izrazu, pa je po njima Andrić umjetnički kodifikator "vukovskoga" folklornoga idioma – po nekim ocjenama zreli ostvaraj toga oblika jezika. Hrvatski se kritičari nisu podrobnije bavili Andrićevim jezičnim izričajem u zrelom razdoblju, no, nekolicina koja je o tom pisala zamijetila je piščevo čišćenje tekstova od "kroatizama" koji su mu se ipak, tu i tamo, ipak potkrali (unutarnji, vanjština,..). Također, implicite su se složili s ocjenom srpskih kritičara da Andrić u toj fazi nije u središnjoj struji hrvatske jezične kulture- ne samo zbog ekavice, nego još više poradi otklona od hrvatskoga jezičnoga purizma, novotvorenica i oblika sintaktičkih struktura. Ukratko – jezik Andrićev nasljeduje izričaj Stankovića i Novakovića, a ne, kao Krleža i Ladan, jezičnu tradiciju Šenoe i Šuleka. Glede umjetničkoga dosega, u većini je pripovjedaka je Andrić "našao sebe", pa je ta zrela faza među umjetnički najproduktivnijima, s ovećim korpusom najcjenjenijih priča. Ostvarene na tradiciji srpske realističke pripovijetke 19. i početka 20. stoljeća (Laza Lazarević, Petar Kočić, Borisav Stanković), te se Andrićeve pripovijesti odlikuju dojmljivom evokacijom atmosfere i izražavaju piščevu vizuru Bosne kao uklete zemlje sraza istoka i zapada, prezasićene konfesionalnim netrpeljivostima, strahovima i nasiljima i razdirane snažnim strastima - od erotskih do vlastohlepnih. Autor prikazuje likove na crti zolinskoga naturalizma: bez opisa interioriziranih svijesti i potencijala mijene osobnosti, glavni su Andrićevi likovi najčešće tjerani paralelogramom sila bioloških poriva i zlosilja orijentalnoga despotizma. Osobe su iz triju konfesija (katoličke, istočno-pravoslavne i muslimanske), dok se, tu i tamo, pojavljuju i sefardski Židovi, kao i useljenici iz doba austro-ugarske okupacije. Pripovijesti su locirane u različita vremena, iako su najčešće one iz 19. stoljeća i početka 20.

Posljednja, i u svijetu najpoznatija faza Andrićeva stvaralaštva obilježena je opsežnijim djelima. Romane Na Drini ćuprija i Travnička hronika napisao je tijekom samonametnute izolacije u od Nijemaca okupiranome Beogradu, dok su Gospođica i nedovršeni Omerpaša Latas ostali pomalo u sjeni navedenih romana. Kritici često svrstavaju među romane dulju pripovijest Prokleta avlija, koju mnogi poznavatelji drže vrhuncem Andrićeva pripovjedačkoga umijeća. Osim atipične Gospođice, koja je na crti balzakovskih studija monomanijakalnih likova u opisu škrtice Rajke Radaković i njene sterilne egzistencije, ostala su djela uronjena u bosansku sredinu (doduše, valja napomenuti da je i dio romana Gospođica središten u Bosni) i tradicionalnom kroničarskom naracijom tkaju ozračje bosanske "proklete zemlje" i njenih usudom sukobljenih vjerskocivilizacijskih zajednica, prikovanih nabojem netrpeljivosti i međuovisnosti. Ocjena Andrića-romanopisca daleko je od suglasja: po nekima je pisac, na zasadama franjevačkih ljetopisa i minucioznim, dojmljivim realističkim opažajima i elegičnom mudrošću protkanim pripovijedanjem uspio kreirati svijet "sraza civilizacija na rubu Europe" univerzalnoga opsega i dosega; po drugima je Andrić velik jedino u novelama i pripovijestima, dok se za njegove romane drži da su staromodna proza - vjerodostojna kao kronika, no umjetnički nedovoljno ostvarena na emocionalnom ili misaonom polju.

Ivo je Andrić u svijetu uglavnom poznat po svoja dva romana, Na Drini ćuprija i Travnička hronika. U prvom je romanu junak Višegradski most kao protimbama nabijen simbol ljudske tvoračke snage i nerazorivosti pred silama vremena koje troše osobe, događaje, ustanke, političke sustave, ambicije i civilizacije; radnja mu se proteže u preko pet stoljeća i obiluje slikama brutalnosti istočnjačkoga despotizma i uzmicanja istoga pred nadirućim zapadom. Drugi roman, Travnička hronika, smješten je u srednju Bosnu u doba Napoleonove vlasti i glavni su mu likovi, uz domaće ljude, francuski i austrijski diplomati asignirani u konzulskom Travniku. Odlike Andrićeve pripovjedačke umjetnosti su smiren, "epičarski" ton i pristup, naglasak na tjelesnosti i determinizmu ljudskih poriva koji često potječu iz uljudbom oblikovanih silnica što tvore "karakter" - njegovi su likovi i prečesto paralelogram civilizacijsko-prostornovremenskih sila, locirani i uvjetovani društvenopovijesnim kontekstom, a sa zanemarivo malom dimenzijom unutarnje slobode i problematizacije moralnih konflikata. Pisac je u tom surječju prikazivač pasivne, receptivne svijesti nemoćne da se odupre snazi okoliša. Iako je često navođen utjecaj Kierkegaarda, Tomasa Manna i, dijelom, Dostojevskoga na Andrića (sam je autor bio književno veoma obrazovan), iz piščevih djela to nije vidljivo - kritika je ustanovila plodonosnije sveze sa srpskom književnom tradicijom, poglavito tekstovima Bore Stankovića, Kočića, i, još dalje u prošlost, Vuka Karadžića.

Posljednje je Andrićevo (a po mnogima i najbolje) djelo postumno objelodanjena zbirka meditativnih zapisa Znakovi pored puta - testamentarni brevijar melankolije koji se može označiti kao zreli dovršetak dubleta mladenačkih knjiga o jadu življenja što ga tvore Ex Ponto i Nemiri. Ironija je da je ta, možda najbolja Andrićeva knjiga i vjerojatno njegov glavni zalog literarne "besmrtnosti" praktički neprevođena na strane jezike, a u srpskom čitateljskom krugu tek počinje dobivati kanonski status.

 Novi pogledi na Andrićeva djela
mini|200px|Spomenik u Beogradu
U razdoblju raspada druge Jugoslavije, a poglavito poslije 1991. godine, pojavili su se kritički tonovi koji do tada nisu mogli doći do izražaja zbog Andrićevog književnog statusa u Jugoslaviji kao državnoga pisca. To se prije svega odnosi na dva polja: prvo su emocijama nabijeni napadaji koji dolaze od strane bošnjačke inteligencije, i u kojima se Andrić ocjenjuje kao protumuslimanski bigot koji je, naglašeno je, detaljno opisivao muslimanska nasilja nad pravoslavnim kršćanima istodobno (tijekom 1942. godine) kad su četnici vršili veliki pokolj muslimanskoga življa u dolini Drine, a Andrić je za to znao. Detaljnom raščlambom Andrićeva djela, prije svega njegovih pripovijedaka, bošnjački kritičar Muhsin RizvićMuhsin Rizvić: Muslimani u Andrićevom svijetu:http://www.muhsinrizvic.ba/sadrzaj/Muslimani_u_andricevom_svijetu_MRizvic.pdf dao je Andrićevom ljudskom i umjetničkom integritetu upravno razornu ocjenu. U tom je prikazu (kao i drugima posvećenima toj temi) Andriću ponajviše zamjereno stereotipno prikazivanje bosanskih muslimana koji su skoro u potpunosti okarakterizirani kao "istočnjački" element bez racionalnih dvojbi svojstvenih kršćanima, utonuo u senzualnost i duhovnu prazninu i podsvjesno tjeran na drastična nasilja i mržnju prema kršćanima kao neku vrstu kompenzacije zbog "grijeha" izdaje i prelaska na vjeru turskoga osvajača. Iako su takva uopćavanja problematična, ne može se zanijekati da u Andrićevom djelu bosanski muslimani ne figuriraju kao ličnosti nego kao likovi.

Drugi je prigovor vjerojatno ozbiljnije i dugoročno važnije naravi i cilja na precijenjenost Andrića kao pisca te na njegovu umjetničku zastarjelost i plošnost. Iz vizure hrvatske književnosti, Andrić ne može podnijeti usporedbu s modernističkim prozaistima (od Polića Kamova, Miroslava Krleže do Slobodana Novaka). U srpskoj je književnosti Andrić često apostrofiran kao "Srbin-katolik", tj. zbog ideoloških razloga, no srpska kritika dvoji koliko je Andrićeva tematika u matici srpske književnosti (nerijetko se Miloš Crnjanski ističe kao najznačajniji srpski pisac 20. stoljeća, a postmodernistički trendovi, od Danila Kiša do Milorada Pavića, isto nisu išli na ruku Andrićevoj reputaciji). I, naposljetku, bošnjačka kritika drži da je Ivo Andrić pisac slabijega zamaha i dosega od Mehmeda Meše Selimovića, koji sve više, u toj optici, poprima status središnjega bošnjačkoga, a i bosanskoga pisca. Andrić je uvijek više mitolog nego historik Bosne i bosanstva.Ivona Ajanović, et alii (ur.); Josip Šentija, (gl. ur.), Opća enciklopedija Jugoslavenskog leksikografskog zavoda, III. izd., 1. sv. : A ~ Bzu, Zagreb : Jugoslavenski leksikografski zavod, 1977.,  (ISBN dopun. sv.), str. 169.

 Djela
mini|200px|Sabrana djela Ive Andrića
Ivo Andrić je objavio veliki broj pripovijedaka, koje su zajedno s njegovim romanima i neobjavljenim pripovijetkama objedinjene i objavljene u njegovim Sabranima djelima 1963. godine. Sabrana djela su dopunjena 1977. godine i to danas čine sljedeće knjige:

 Ex Ponto, Nemiri i lirika
 Travnička hronika
 Znakovi Gospođica Omerpaša Latas Nemirna godina
 Na Drini ćuprija
 Prokleta avlija
 Kuća na osami Staze, lica, predeli
 Znakovi pod puta Istorija i legende Žeđ
 Deca
 Jelena, žena koje nema Umetnik i njegovo delo

 Nagrade, odličja, priznanja i ostalo

 Nagrade (popis nepotpun) Nagrada Komiteta za kulturu Vlade FNR Jugoslavije, za roman Na Drini ćuprija (1946.) i za Nove pripovetke (1949.)
 Nagrada izdavačkog poduzeća Svjetlost, za Travničku hroniku (1954.)
 Nagrada Saveza književnika Jugoslavije, za Prokletu Avliju (1954.)
 Povelja Saveza književnika Jugoslavije i Udruženja izdavačkih poduzeća i organizacija Jugoslavije, za životno djelo, (koncem 1956.)Miroslav Šicel, (1983.) »Andrić, Ivo«. U leksikonu: Nikica Kolumbić, gl. ur., Hrvatski biografski leksikon, 1. sv. : A – Bi, Jugoslavenski leksikografski zavod, Zagreb. Mrježovnica: http://hbl.lzmk.hr/clanak.aspx?id=580
 Nobelova nagrada za književnost, 1961.
 Nagrada Antifašističkoga vijeća narodnoga oslobođenja Jugoslavije, 1967.
 Dvadesetsedmojulska nagrada, Socijalistička Republika Bosna i Hercegovina, za životno djelo, 1970.
 Vukova nagrada, 1972., Kulturno-prosvetna zajednica Srbije; nagradu mu je predao Pavle Savić.Mladen Arnautović, Nine Miljević, Milan Bajec, Ljubiša Đurić, Pero Ivačić, Božidar Kićović, Dragiša Stefanović, Dragoslav Adamović, Petar Stanišić (urednički odbor), Jugoslavija i svet: 1972., Novinsko-izdavačko preduzeće »Mladost«, Beograd, [1973.], str. 220. i 221.,

 Odličja (popis nepotpun) Orden časnika obnovljene Poljske (1926.)
 Orden Crvenog križa (1936.)
 Orden velikoga zapovjednika obnovljene Poljske () (1937.Jovan Delić, »Andrić Ivo« u publikaciji: Mladen Leskovac, Aleksandar Forišković, Čedomir Popov, glavni urednici, Srpski biografski rečnik, [Knj.] 1. : A – B, Matica srpska, Novi Sad, 2004., str. 184. (); izvorno: Јован Делић, »Андрић Иво« у публикацији: Младен Лесковац, Александар Форишковић, Чедомир Попов, главни уредници, Српски биографски речник, [Књ.] 1 : А – Б, Матица српска, Нови Сад, 2004., стр. 184. ())
 Veliki časnik Legije časti,Radovan Popović, Ivo Andrić : a writer's life, prev. Karin Radovanović, Zadužbina Ive Andrića : Jugoslovenska revija, Beograd, 1989., , , str. 46. 1937.
 Veliki križ Reda njemačkoga orla (njem. Großkreuz des Deutschen Adlerordens),Želimir B. Juričić, Ivo Andrić u Berlinu 1939. – 41., prev. Ivo Šoljan, Svjetlost, Sarajevo, 1989., , str. 56.Juričić, Želimir B. »Andrić's last Days in Diplomacy and his Role in the 1941 Evacuation of the Royal Yugoslav Consular and Diplomatic Personnel from Germany« // Zeitschrift für Balkanologie, Vol. XXI, No. 1. (1985.), str. 41. – 61., cit. sa str. 45. za vrijeme posjeta Konstantina von Neuratha Beogradu, mjeseca lipnja 1937.
 Orden svetog Save I. reda (1938.)
 Orden zasluge za narod I. reda (Prezidij Narodne skupštine Federativne Narodne Republike Jugoslavije za izvanredne zasluge na kulturnom polju, 1952.)
 Orden Republike sa zlatnim vijencem (9. listopada 1962.)
 Orden junaka socijalističkoga rada (10.Venceslav Topalović, Memorijalni muzej Ive Andrića u Travniku, Zavičajni muzej Travnik, Travnik, 1978. , str. 26., 27., 30. listopada 1972.). Orden mu je uručio Ratomir Dugonjić.

 Počasni doktorati
 Sveučilište u Sarajevu, 1962.
 Sveučilište u Krakovu, 1964.
 Sveučilište u Beogradu, 1972.

 Priznanja (popis nepotpun) Zlatna plaketa grada Kruševca, 18. kolovoza 1971.
 Zlatna spomen-plaketa grada Beograda, 8. listopada 1972.
 Zlatna plaketa grada Mostara, 1973.

 Članstva u akademijama(popis nepotpun) dopisni član Srpske kraljevske akademije, 18. veljače 1926.Radovan Vučković, »Andrić, Ivo«. U enciklopediji: Miroslav Krleža, gl. ur., Enciklopedija Jugoslavije, 2. izd., 1. sv. : A – Biz, Jugoslavenski leksikografski zavod, Zagreb, 1980., str. 141. – 143.
 redoviti član Srpske kraljevske akademije, 1939.
 redoviti član Srpske akademije nauka (SAN), 1946.
 dopisni član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (JAZU), 1951.
 dopisni član Slovenske akademije znanosti i umjetnosti (SAZU), 1953.
 počasni član Akademije znanosti i umjetnosti Bosne i Hercegovine (ANUBiH), 1969.

 Članstva u političkim organizacijama (popis nepotpun)''
Iako u početku nije bio članom Komunističke partije Jugoslavije, bio je pozivan na važne sastanke, te je 22. srpnja 1948. govorio na Petom kongresu KPJ, značajnom jer se održao nedugo nakon Rezolucije Informbiroa o stanju u KPJ.Popović, Ivo Andrić : a writer's life, 1989., str. 56. Postao je članom Saveza komunista Jugoslavije 1954. godine.Popović, Ivo Andrić : a writer's life, 1989., str. 62. Također je bio i članom Saveznoga odbora Socijalističkoga saveza radnoga naroda Jugoslavije.Stjepan Ivezić, Nobel i nobelovci, »Epoha«, Zagreb, 1965., str. 175.

 Citati

 Napomena
 U nekim izvorima spominje se da je Ivo Andrić rođen mjestu Dolac kod Travnika.

 Izvori

 Vanjske poveznice
 Tko ima pravo. Spor oko nobelovca dug 36 godina: Je li Ivo Andrić Hrvat ili Srbin? Odlučit će sud
  Ivo Andrić

 Memorijalni muzej – kuća Ive Andrića  u Travniku

Kategorija:Akademici AZUBiH
Kategorija:Akademici SANU
Kategorija:Dobitnici Nobelove nagrade za književnost
Kategorija:Životopisi, Travnik
Kategorija:Zaštićene stranice za neprijavljene suradnike
Kategorija:Hrvatski masoni
Kategorija:Sto najznamenitijih Srba po SANU

Ivan Ivo Andrić (Travnik,Milan Selaković, Ivo Vrančić, Šime Balen, ur., Manual lexicon : [A – Ž], III. processed and extended edition, Nakladni zavod Znanje, Zagreb, 1967, p.

"Betrayal" is a key theme of The Mountain Wreath and the strand of Serbian literature it represents. By converting to Islam, Njegos had insisted, Slavic Muslims 3Turkified.2 To "Turkify" was not simply to adopt the religion and mores of the Turk, but to transform oneself from a Slav into a Turk. It was to become one of the Christ-Killers who slew the Christ Prince Lazar.[see my posting on Christ-Killers and Christoslavism, above].
This religious ideology, originally set forth in the 19th century, found a new and powerful form in the work of Andric (1892-1975). Even more explicitly than Njegos, Andric's 1924 dissertation. Andric's disseration was composed in German and presented to the Dean of the Faculty of Philosophy at Karl Franz University in Graz, Austria on May 14, 1924 under the title Die Entwicklung des geistigen Lebens in Bosnien unter der Einwirkung der tčrkischen Herrschaft. It has been recently published in English under the title The Development of Spiritual Life in Bosnia under the Influence of Turkish Rule (Chapel Hill, Duke University Press, 1990).
In his doctoral dissertation of 1924, Andric makes the following statement about Njegos and "the people." Andric writes:
"Njegos, who can always be counted on for the truest expression of the people's mode of thinking and apprehending . . .the process of conversion thus: 'The lions [those who remained Christian] turned into tillers of the soil, the cowardly and covetous turned into Turks (isturciti).'" [p. 20].
Andric ascribes to "the people" Njegos's judgment that Slavic Muslims who converted to Islam were the "cowardly and covetous" who "turned into Turks." Bosnian Slavic Muslims are thus doubly excluded from "the people": first, they became an alien race by converting to Islam; and second, it is the judgment of "the people"--not of one nationalist writer--that they have changed race along with religion. Given that "the people" are making such a judgment, Bosnian Muslims are not part of "the people," excluded presumably by their religion.
The verse quoted by Andric ("the cowardly and covetous turned into Turks") is followed immediately in Njegos 's Mountain Wreath by the curse: "May their Serb milk be tainted with the plague." Few Serb readers of Andric would be unfamiliar with the famous line about "Serb milk."
Njegos had applied the curse of Kosovo, leveled against those who refused to fight at the battle, to all Slavic Muslims. Andric revived this curse and reinstated Njegos 's chorus as the "voice of the people." This voice of the people excludes all Slavic Muslims from the people, and curses them to disappear through a lack of progeneration.
Of Bogomils, Race, and Conversion
Andric finds a historical rationale for such exclusion in the belief that the Slavs who converted to Islam were primarily Bogomil heretics from the Bosnian Church. For Andric, the ancient Bosnian Church showed a "young Slavic race" still torn between "heathen concepts with dualistic coloring and unclear Christian dogmas." Andric portrays the Bosnian Slavs who converted to Islam not only as cowardly and covetous and the "heathen element of a young race," but finally as the corrupted "Orient" that cut off the Slavic race from the 'civilizing currents' of the West." [pp. 16 ff.]
The notion that the Bosnian Slavs who embraced Islam in the fifteenth and sixteenth centuries did so out of cowardly and covetous reasons is based upon a particular ideology of conversion held by Christian nationalists in the Balkans.
A Slav who converted from Christianity to Islam must have done out of greed or cowardice. Yet such terms are never applied to the conversion of the Slavs to Christianity believed to have occurred around the eighth century. It is a premise, so basic that its authors do not even bother to argue it, that conversion to Christianity is based upon genuine religious sentiments. Of course, at the time of Slavic conversion to Christianity, there were no doubt a similar combination of economic, political, military, and personal incentives as there were under the Ottomans.
The notion that the Slavic Muslims are descended from the Bogomils is one that is held by many Bosnian Muslims. By holding it, they try to counter the notion, advanced in Christslavic polemic, that they are alien to the area and do not belong. By showing the are descendents from Bosnian Church Bogomils, they reaffirm the connection of their pre-Islamic ancestors to the region, a reaffirmation they need given the constant implication in the polemic of Religious Nationalists that Serb Orthodoxy was in Bosnia before Islam (which is largely true), and therefore (a false implication, but a deadly one and one that is often used) the ancestors of Serbs were in Bosnia before the ancestors of Muslims. [See my earlier postings of comments by Serb prelates on this issue]
The notion that the Bosnian Church, which was persecuted by both Catholic and Eastern Orthodox rulers, was Bogomil has been challenged by the groundbreaking historical work of John Fine. In his book on The Bosnian Church, Fine shows there is almost no evidence showing Bogomil "Manichean" beliefs among the Bosnian Church.
More importantly for this discussion, Fine dismantles national mythologies that portray Slavic Muslims, Croats, and Serbs as unchanging entities. See John Fine, "The Medieval and Ottoman Roots of Modern Bosnian Society," in the volume The Muslims of Bosnia-Herzegovina: Their Historic Development from the Middle Ages to the Dissolution of Yugoslavia, Ed. M. Pinson (Cambridge, Harvard University Press, 1993), pp. 1-21. Both Fine and Malcolm, Bosnia: A Short History, show that the Orthodox Christians in Bosnia only in the post-medieval period came to identify themselves explicitly as Serbs.
As Fine states, based on careful study of registers and populations, p. 15, "Conversion was a large-scale and multidirectional phenomenon. We find Bosnian church members converting to Islam, Orthodoxy, and Catholicism and as a result disappearing from the scene entirely. We find Catholics greatly declining in numbers [due to Ottoman preference for Serb Orthodoxy over Catholicism, as shown in Fine's earlier discussion], with many emigrating but also with some converting to Islam and others to Orthdooxy. We find Orthodoxy gaining in numbers but still losing some of its members, particularly to Islam, but even a few to Catholicism. Thus changing religions was a general multidrectional phenonmenon; Islam certainly won the most new converts, but Orthodoxy won many."
Exposed as historically untenable are the national myths that ethnic groups are stable entities that remain fixed down through the centuries, or that the Orthodox Serbs, Catholic Croats, and Muslims of Bosnia today are direct descendants through stable ethnoreligious communities of ancient Orthodox, Catholic, and Muslim ancestors. The various loyalties in Bosnia were complex and shifting, and conversions followed many patterns. Orthodox Christians converted to Catholicism, Catholics converted to Orthodox Christianity, Orthodox Christians and Catholics converted to Islam. Muslims converted to different forms of Christianity. As Fine and Malcolm both demonstrate, Orthodox Christian in Bosnia did not call themselves "Serbs" until the 18th century.
Thus the claim by Radovan Karadzic, Metropolitan Nikolaj, and Patriarch Pavle, that Serbs were in Sarajevo before Muslims, and that thus, the present-day Serbs have priority over the city, is based upon the myth of unchanging racio-religious entities.
Ivo Andric placed a religious essence in the unchanging racial entity of Slavdom. It was Christian by nature and any conversion from Christianity to Islam was a conversion out of the Slavic race into the Turkic race.
The ideology of "ethnic cleansing" is based upon the reified, unchanging ethnoreligious entity. One is a Serb, Croat, or "Turk" born of a Serb, Croat, or Turk parents, descended from origina Serbs, Croats, or Turks. One's identity if fixed in the essence of one's ethnoreligious group.
At this point we return to Visegrad. As the genocide was about to begin, the monument in Visegrad to Ivo Andric was vandalized. This became one of the excuses for the genocide against Bosnian Muslims that occurred in the town on the Drina in 1992. Ivo Andric frquently refers to Christian Slavs without great distinction between Orthodox and Catholic; they are both part of the "people" as opposed to Bosnian Muslims. Andric is claimed as a hero by both Croat nationalists (he was born to a Croat family) and Serb nationalists (he later identified himself with Serbs).
His compelling writings have indelibilty impressed themselves on Western readers. To see how they can lead even those most horrified at the "ethnic cleansing" to mouth some of the ideology used to justify "ethnic cleansing," we need only look at Peter Maass' recent account of the Visegrad atrocities, in his recent book Love Thy Neighbor. I turn to this issue in the next posting.
Michael Sells

Question: when was the manual lexicon first published

when was the manual lexicon first published

Question: who wrote the manual lexicon of zagreb

Question: where did ivan ivan andrić write his manual

where did ivan ivan andrić write his manual

Question: what type of lexicon is ivan ivan andrić

what type of lexicon is ivan ivan andrić

Question: in which city was ivan ivan andrić born

Question: what is the first name of zagreb resident vo andrić

what is the first name of zagreb resident vo andrić

Question: what type of lexicon is ivan andrić

Question: where was the manual lexicon processed and extended edition published

Nakladni zavod Znanje , Zagreb , 1967 . , str . 50 . 9 . listopada 1892 .

where was the manual lexicon processed and extended edition published

Ivan Ivo Andrić ( Travnik , Milan Selaković , Ivo Vrančić , Šime Balen , ur . , Manual lexicon : [ A – Ž ] , III . processed and extended edition , Nakladni zavod Znanje , Zagreb , 1967 , p.

Streit um jugoslawischen Autor: Alle wollen Ivo
Ivo Andric machte die Brücke von Visegrad mit einem Roman berühmt und bekam vor 50 Jahren den Literaturnobelpreis. Heute zerren Kroaten, Bosnier und Serben an ihm.
Es gibt dieses Bild von Ivo Andric, wie er vor der Brücke in Visegrad steht. Andric trägt seine Brille mit den schwarzen dicken Rändern und den Mantel wie immer zugeknöpft. Er blickt ernst. Jeder Jugoslawe kannte das Foto.
Andric, der berühmte Schriftsteller, und seine Brücke. Sein Roman "Die Brücke über die Drina" machte sie zum Symbol für "Brüderlichkeit und Einheit", das Motto, unter dem Titos Sozialismus die Völker Jugoslawiens verbinden wollte. 1961 wurde Andric für das Buch mit dem Literaturnobelpreis ausgezeichnet. Als einziger Jugoslawe.
Jetzt, da es fünfzig Jahre her ist, dass er den Preis verliehen bekam, ist das Bild wieder aktuell. Denn es gibt Streit um Ivo Andric und sein Erbe. Ein Streit, der viel erzählt über den Zustand der Staaten, die alle einmal Jugoslawien waren. Der Streit klingt wie eine Lappalie. Es geht um ein Buch. Aber eben nicht nur, dahinter bricht die ganze Welt der nationalistischen Vorurteile und Feindschaften wieder auf. Als bräuchten die jungen Staaten den Nobelpreisträger, um sich ihrer Eigenständigkeit zu vergewissern - oder den Beweis dafür, dass die anderen immer schon die Bösen waren.
Zwanzig Jahre nach dem Zerfall der sozialistischen Föderation Jugoslawien hätte jede der ehemaligen Teilrepubliken Bosnien, Serbien und Kroatien Ivo Andric gern für sich. Die einen beanspruchen ihn als serbischen Schriftsteller, die anderen als Kroaten, wieder andere würden ihn am liebsten verbieten.
Die Brücke über die Drina im ostbosnischen Visegrad steht in einer Region, die jahrhundertelang umkämpft war und bis heute nicht zur Ruhe kommt. Hier traf Westrom auf Ostrom, der Okzident auf den Orient, die Osmanen auf die Habsburger, die Katholiken auf die Orthodoxen, die Serben auf die Muslime.
Die schlichte Steinbrücke wurde 2007 von der Unesco zum Weltkulturerbe ernannt. Noch in diesem Jahr soll sie aufwendig restauriert werden, und gerade hat der Regisseur Emir Kusturica dort mit dem Bau einer ganzen Kulissenstadt begonnen, um Andric' Roman zu verfilmen. Er nennt es sein "Lebensprojekt".
Gestern: Als Ivo Andric 1892 in eine kroatisch-katholische Familie in Bosnien geboren wurde, hatte das Land gerade einen historischen Einschnitt erlebt: Nach gut 400 Jahren war 1878 die Herrschaft des Osmanischen Reiches über Bosnien beendet worden, seither stand es unter Verwaltung Österreich-Ungarns. Als Mitglied der revolutionären Bewegung Mlada Bosna, die sich gegen die österreichisch-ungarische Herrschaft wandte, wurde Andric im Ersten Weltkrieg interniert. Nach dem Krieg wurde er Diplomat des Königreichs Jugoslawien, unter anderem als Gesandter in Berlin bis 1941. Von da an schrieb er zurückgezogen in Belgrad an seinen Romanen. In Titos sozialistischem Jugoslawien war Andric Abgeordneter des Parlaments.
Heute: Dem Zusammenbruch Jugoslawiens folgte ab 1991 ein Jahrzehnt der Kriege auf dem Balkan. An deren Ende standen sieben unabhängige Nationalstaaten: Slowenien, Kroatien, Bosnien und Herzegowina, Mazedonien, Kosovo, Montenegro und Serbien. Diese nationalistische Kleinstaaterei wäre einem Autor wie Ivo Andric fremd gewesen.
Ausgerechnet jetzt zerren sie alle an diesem weltbekannten Brückenbauer.
Dragan Dragojlovic sitzt in Belgrad hinter verwitterten Fensterläden vor einem Bücherstapel, 140 Kilometer von der Brücke entfernt, und sagt: "Wir machen nichts anderes als den letzten Willen von Ivo Andric zu erfüllen." Dragojlovic ist ein kleiner Mann, 69 Jahre alt, fahler Teint, tiefe Augenringe. Er trägt einen kleinkarierten Anzug. In diesem Haus, das von außen aussieht, als stünde es leer, verwaltet Dragojlovic den Nachlass von Andric. Er ist Direktor der Ivo-Andric-Stiftung in Belgrad, die seit dem Tod des Schriftstellers 1975 die Autorenrechte besitzt. Vor dem Zerfall Jugoslawiens waren Schriftsteller aus allen Teilrepubliken Mitglied der Stiftung. Als der Krieg ausbrach, blieben nur noch serbische Autoren in Belgrad und kümmerten sich um das Vermächtnis des großen jugoslawischen Schriftstellers.
2007 zogen die Verwalter um Dragan Dragojlovic vor Gericht. In die Anthologie "Kroatische Literatur aus Bosnien und Herzegowina in 100 Büchern" hatten die bosnisch-kroatischen Herausgeber vier Werke von Ivo Andric aufgenommen, darunter die "Brücke über die Drina". Die serbischen Rechteverwalter entgegneten, Andric dürfe nicht unter dem Etikett "kroatischer Autor" publiziert werden. Sie bekamen recht, die Herausgeber legten Berufung ein. Es ging hin und her, im Frühjahr titelten serbische Zeitungen: "Kroaten klauen Andric." Im Haus der Andric-Stiftung in Belgrad redet Dragan Dragojlovic mit leiser, zittriger Stimme und blättert in einem Buch mit vergilbten Seiten aus dem Jahr 1980, das Dokumente aus Andric' Leben versammelt. "Niemand hat mich angerufen, um nachzufragen, was die Wahrheit ist", sagt der Stiftungsdirektor. Auf der ersten Seite des Buches, in dem er die Wahrheit verortet, ist das faksimilierte Testament Andric' von 1974 in kyrillischer Schrift abgedruckt. Darin habe der Autor festgelegt, dass er als serbischer Schriftsteller verstanden werden will, sagt Dragojlovic. Tatsächlich steht in dem Testament lediglich, dass er seinen Nachlass der serbischen Akademie der Wissenschaften überlässt.
Warum also klagen sie? "Es gibt ausreichende Belege dafür, dass sich Andric als serbischer Autor verstanden hat", sagt Dragojlodvic. Andric habe seine Hauptwerke auf Ekavica geschrieben, der vor allem in Serbien benutzten Variante des Serbokroatischen, kroatische Übersetzungen abgelehnt und den größten Teil seines Leben im serbischen Belgrad verbracht.
Der Streit zwischen den Nachlassverwaltern in Serbien und den Verlegern in Kroatien und in Bosnien beschäftigt weiter die Richter. Wie bizarr die Auseinandersetzung ist, versteht man erst, wenn man sich Ivo Andric und sein Werk genauer ansieht. In seinen Romanen tritt die multikulturelle Gesellschaft Bosniens auf. In der "Brücke über die Drina" lässt er an die hundert Figuren den Fluss überqueren: österreichische Beamte, jüdische Handwerker, religiöse und politische Eiferer, islamische Händler, serbische Bauern, katholische Gläubige. Es gibt keine Hauptfigur. Nur die Brücke hält alles zusammen, bildet das Zentrum dieses Panoramas einer disparaten Gesellschaft zwischen dem Bau der Brücke durch den Großwesir des Osmanischen Reichs 1579 bis zur Sprengung dreier Pfeiler durch die abziehenden Truppen des Habsburger Reichs 1914.
Es ist ein Buch voller Gewalt zwischen sich bekämpfenden Großreichen und Individuen. Andric schildert sie mit einer Intensität, die kaum zu ertragen ist. Aber nicht nach dem Muster: böse Eroberer, gute Einheimische. Auf allen Seiten zeigt Andric jene, die für Macht, Geld, Liebe und Anerkennung über Leichen gehen, und die, die sich auch unter barbarischen Bedingungen Humor, Herz und Hirn bewahren. Mit denen verbindet Andric die Hoffnung auf Versöhnung der Kulturen.
Diese Hoffnung hat Andric nie aufgegeben. Er glaubte schon vor dem Ersten Weltkrieg an die jugoslawischen Idee, an die Vereinigung aller südslawischen Völker.
Das kann doch auch einer wie Dragan Dragojlovic nicht ignorieren, oder? "Niemand bestreitet das", sagt er, "aber Jugoslawien gibt es nicht mehr, und was bleibt den Autoren anderes als die Sprache, in der sie geschrieben haben?" Und dann ist es eben so: "Andric hat in Ekavica geschrieben." Die Stiftung will bald ein Buch herausgeben mit allen Dokumenten, die zeigen sollen, dass Andric ein serbischer Schriftsteller war.
Andric war Jugoslawe. Aber das reicht nicht mehr
Vor einem Gericht in Sarajevo, der Hauptstadt von Bosnien und Herzegowina, wird derzeit verhandelt, ob Ivo Andric auch Kroate oder nur Serbe genannt werden darf. In Sarajevo ist auch die Anthologie "Kroatische Literatur aus Bosnien und Herzegowina in 100 Büchern" herausgegeben worden - von der bosnische Filiale der Matica Hrvatska. Sie ist die wichtigste Institution zur Pflege der kroatischen Sprache und Literatur. Die Idee für die Anthologie hatte Mirko Marjanovic, Direktor der Matica Hrvatska in Sarajevo. Marjanovic, 71 Jahre alt, ist ein bosnisch-kroatischer Schriftsteller. In den 1980er Jahren war er Mitglied der Ivo-Andric-Stiftung in Belgrad und gab eine Reihe von Andric' Büchern heraus. Seit der Streit um Andric in die Medien geriet, steht sein Telefon nicht mehr still.
Marjanovic ist Katholik, er empfängt im weiß getünchten Saal eines Gemeindehauses, um zu begründen, warum er im Recht ist. Obwohl Marjanovic müde wirkt, will er alle Details darlegen: dass Andric aus einer katholisch-kroatischen Familie stammt, dass die Stiftung eine viel zu hohe Summe für den Abdruck in der Anthologie gefordert hat und dass das angebliche Testament wahrscheinlich eine Fälschung sei.
So wie sein Gegenspieler Dragojlovic in Belgrad legt auch Marjanovic kopierte Dokumente vor, die die Nationalität Andric' beweisen sollen: Auszüge aus dem Geburtsregister und dem Register der Universität Zagreb, wo Andric 1912 unter Religionszugehörigkeit "römisch-katholisch" und als Muttersprache "kroatisch" angegeben hat. Wie Dragojlovic plant auch Marjanovic ein Buch mit Dokumenten und Essays, die belegen sollen, dass Andric allen gehört - auch den Kroaten.
"Andric war natürlich Kroate, sonst hieße er ja Jovan und nicht Ivo", witzelt man in Kroatien, doch jeder fügt sofort hinzu, dass Andric selbstverständlich Jugoslawe war. Das ist es, worauf man sich einigen kann - aber das reicht jetzt nicht mehr.
Andric' Lebensweg könnte kaum gesamtjugoslawischer sein: Geboren in eine katholisch-kroatische Familie bei Travnik in Westbosnien, aufgewachsen im mehrheitlich muslimisch geprägten Visegrad in Ostbosnien, das Gymnasium absolviert im zentral gelegenen Sarajevo, studiert im kroatischen Zagreb, lebte er ab 1941 ständig in Belgrad. Bis dahin war er sogar Diplomat des Königreichs Jugoslawien, zuletzt von 1939 bis 1941 in Berlin. Nach Kriegsende wurde er von den neuen Funktionären zu einer kulturellen Ikone aufgebaut. "Die Brücke über die Drina" erschien im Januar 1945 als einer der ersten Romane im neuen Jugoslawien. Der Autor, das Buch und die Brücke bildeten eine Trias, mit der die neue brüderliche Einheit illustriert werden konnte. Dabei hat Andric nie öffentlich über seine Haltung zu Titos Jugoslawien gesprochen, so wie er auch sonst nicht viel und schon gar nicht über seine politischen Ansichten geredet haben soll. Für Nationalismus jeglicher Couleur hatte Andric nie etwas übrig. Dass er in der serbischen Sprachvariante schrieb, ist nicht ungewöhnlich für einen Autor, der in Belgrad lebte. Im Original gab Andric seinem Roman den Titel "Na Drini Cuprija". Cuprija ist weder das serbische noch das bosnische oder kroatische Wort für Brücke - sondern das türkische. Andric schrieb in der zeitgemäßen Sprache seiner Romanfiguren, um ihnen möglichst nahezukommen.
Im Hauptsitz der Matica Hrvatska in Zagreb herrscht keine allzu große Aufregung, wenn das Gespräch auf Andric kommt. Andric sei eben Kroate. Daraus spricht auch das Selbstbewusstsein des Staates, der sich seiner Identität und Stärke zwanzig Jahre nach dem Beginn der Balkankriege am sichersten ist.
Aber ist es nicht paradox, von allen Seiten einen Autor für eigene Zwecke zu beanspruchen, der durch seinen Roman versuchte, eine Brücke zwischen den Nationen zu bauen? "Als das Symbol der Versöhnung und Vereinigung gelten Brücken uns erst heute. Die Osmanen haben die Brücke zur Expansion, zur Eroberung bauen lassen", sagt der Direktor der Matica Hrvatska.
Jeder liest das Buch so, wie es in seine Ideologie passt
Massiv und elegant schwingen sich elf Bögen 180 Meter über die rasend schnelle und tiefgrüne Drina. Es soll nur zwei weitere Brücken im ganzen Reich gegeben haben, die es mit ihrer Schönheit aufnehmen konnten, heißt es bei Andric. Tatsächlich hat der mächtigste Großwesir des Osmanischen Reichs, Mehmet Pasa Sokolovic, die Brücke im 16. Jahrhunderts erbauen lassen, um eine Verbindung zwischen Sarajevo und Konstantinopel, der Hauptstadt des Osmanischen Reichs, zu schaffen. Es gibt aber noch einen weiteren Grund, warum der Großwesir die Brücke an diese Stelle baute: er stammte aus der Gegend und wollte seiner Heimatregion mit dem Bau der Brücke zu Prosperität durch Handel verhelfen.
Eine Tafel an der Brücke erinnert an ihren Erbauer, ein Lobpreis, den Andric in seinem Roman einbindet, als hätte er geahnt, wie unterschiedlich ein Text gelesen werden kann, wie sehr eines Tages auch um sein Werk gestritten werden würde: Diese Inschrift, schreibt Andric, war "den Deutungen aller Menschen, der klugen wie der dummen, der böswilligen wie der wohlmeinenden, ausgesetzt" und "wurde auf verschiedenste Art, häufig verändert und bis zur Sinnlosigkeit entstellt, wiederholt."
Andric' Roman ergeht es nicht anders, auf beiden Seiten der Drina wird das Buch so interpretiert, wie es gerade passt. Über die längste Strecke ihrer 486 Kilometer markiert die Drina die Grenze zwischen Bosnien und Serbien, es ist auch eine ideologische Grenze. Muslime behaupten, Andric beweise, dass Serben und Kroaten ihnen gegenüber schon immer rassistisch auftraten. Serbische Nationalisten auf der anderen Flussseite führen das Buch als Beweis dafür an, dass mit den Muslimen kein gemeinsames Leben möglich ist. In der Republika Srpska, dem im Osten Bosniens gelegenen serbisch dominierten Teilstaat, in dem auch die Stadt Visegrad liegt, wird Andric so vereinnahmt: Der Präsident der Republika Srpska, Milorad Dodik, hat für das Andric-Jubiläumsjahr jedem serbischen Haushalt ein Gratisexemplar der "Brücke" versprochen. Dodik trieb in den vergangenen Monaten ein Referendum über den Austritt der Republika Srpska aus Bosnien voran. Er glaubt, dass es mit den bosnischen Muslimen keine friedliche Koexistenz geben kann.
"Andric wurde nach dem Zerfall Jugoslawiens zum Opfer und Mittel der neuen nationalen Identitätsbildung auf allen Seiten. Aber das traurigste Kapitel spielt sich in Bosnien ab", meint Ivan Lovrenovic, bosnisch-kroatischer Schriftsteller aus Sarajevo, Kulturhistoriker und Kenner von Andric' Werk. Die Matica Hrvatska hat ihn damit beauftragt, die vier Bücher der Anthologie zu edieren, die den aktuellen Streit ausgelöst haben. Lovrenovic, 68, sitzt im Foyer des Café Europa im Zentrum Sarajevos. Seine dunkle, leise Stimme ist zwischen Stimmengewirr und Geschirrklappern kaum zu verstehen. Er verkörpert die intellektuelle Sicht auf den Streit, er will sich nicht in kleinteiligen Nationalismen verirren.
In Bosnien werde Andric zu einem islamophoben Dämon aufgebaut, sagt Lovrenovic. Politische Strömungen, die die bosnische Identität islamisieren wollten, bekämen seit Jahren Schützenhilfe eines Lehrstuhls für bosnisch-muslimische Literatur. Von dort heißt es, Andrics Bücher hätten den Muslimen mehr Leid zugefügt als die verschiedenen militärischen Verbände in den 1990er Jahren. "Das ist lächerlich", sagt Lovrenovic, "Orthodoxe und Juden kommen auch nicht besser weg." Lovrenovic hält diese Debatte für den größten Test der bosnischen Gesellschaft. "Wenn Andric als antimuslimischer Dämon installiert wird, dann ruiniert das jegliches gemeinsames Leben in diesem Staat", sagt er. Die Frage ist, ob das gemeinsame Leben in diesem fragilen Staat, der erst 1995 durch das Dayton-Abkommen entstand, jemals funktioniert hat.
Wie sieht es in Visegrad selbst aus. Dort, wo die Brücke steht?
In der Stadt wurden zwischen 1992 und 1995 etwa 3.000 Muslime von serbischen Paramilitärs, Polizisten und Einheimischen ermordet. Hunderte wurden auf der Brücke massakriert und in den Fluss geworfen. Die meisten Bosnier vermeiden es noch heute, die berühmte Forelle aus der Drina zu essen. Vor dem Krieg lebten in Visegrad rund 22.000 Menschen, fast zwei Drittel von ihnen Muslime. Heute sind gerade mal ein Fünftel der etwa 11.000 verbliebenen Einwohner Muslime.
Bilal Memisevic wurde in der Stadt geboren. Seit 2001 ist er hier Hodscha, muslimischer Geistlicher, und Mitglied des Stadtparlaments. Für Memisevic ist Andric eine ambivalente Figur. "Er war kein Rassist. Doch manches, was er schreibt, macht mich wütend", sagt Memisevic. Der Hodscha sitzt im Schatten der 1992 niedergebrannten Moschee Visegrads, die vor einigen Jahren rekonstruiert worden ist. Er wirkt in seinem adretten Anzug und mit seinem selbstbewussten Auftreten wie ein smarter Geschäftsmann. Memisevic hat den Bosnienkrieg nicht miterlebt, er studierte in der Zeit in Algerien. Seine Eltern wurden in den 1990er Jahren in Visegrad ermordet. Doch er ist zurückgekehrt und hat die muslimische Gemeinde nach dem Krieg wieder aufgebaut.
Anders als die Brücke von Mostar wurde die Brücke über die Drina in den 1990er Jahren nicht zerstört. Lediglich die Lampen, die die Brücke nachts beleuchteten, wurden zerschossen. Bis heute sind sie nicht repariert. Die Andric-Büste, die muslimische Extremisten 1992 mit einem Hammer zertrümmert haben, steht renoviert neben der Brücke. Er hat sie als Treffpunkt beschrieben, den Ort, an dem die Stadt lebt. Das ist längst vorbei. Nur ein paar Schüler sitzen in der Mittagspause dort, selbst die Pärchen, die sich abends in den Klubs der Stadt finden, flanieren später nicht auf der Brücke, sondern auf der Promenade entlang der zu jugoslawischen Zeiten gebauten Sportparkanlange, abseits des Stadtkerns. Dort treffen sich die jungen Pärchen und geben sich ihre ersten Küsse.
Wenn Andric das Leben im Visegrad von heute beschreiben müsste, dann würde er sich vielleicht diesen Sportpark vornehmen. Lange allerdings wird es ihn nicht mehr geben. Der Regisseur Emir Kusturica arbeitet seit einer Weile an einem Film über "Die Brücke". Er will eine "Andric-Stadt" errichten - als Filmkulisse. Auch auf dem Gelände der Sportanlage, selbst das Rathaus soll zu einem Teil dieser "Andric-Stadt" werden. Wenn der Film fertig ist, soll sie stehen bleiben.
Den Hodscha stören Kusturicas Pläne nicht. "Im Herbst beginnen wir mit der Restaurierung der Brücke. Dann werden auch die Lampen wieder installiert." Und dann werde die Brücke sicher wieder das sein, was Andric darin gesehen hat: ein Zentrum, auf dem sich das Leben abspielt.
In Belgrad, in Sarajevo und in Zagreb warten sie weiter auf ein Urteil der Richter, das Gewissheit geben soll, ob Andric nur ein serbischer Autor war oder alle ihren Ivo haben dürfen.
Doris Akrap, 37, taz-Redakteurin im Schwerpunkt, besaß bis 1991 einen jugoslawischen Pass.
Leser*innenkommentare
Manuelgladbach
Gast
Vielen Dank für diesen wunderbaren Artikel! Während des letzten Sommer (2013) machte ich eine Reise durch das ehemalige Jugoslawien und stattete auch Visegrad und seiner Brücke einen Besuch ab. Ich kann sagen, dass die mittlerweile wieder beleuchtete Brücke im lauen Sommerabend von zahlreichen, vor allem jungen Visegradern bevölkert wurde und ich mich tatsächlich an die von ihnen so schön erwähnten Beschreibungen aus Andric Buch erinnert fühlte. Dies mag vielleicht ein wenig Hoffnung machen für all die anderen Brücken Jugoslawiens.
Dragan Ahmedovic
Gast
ivo andric hat den nobelpreis NICHT für das buch "die brücke über drina" erhalten, sondern für sein gesamtwerk. nachweis:
http://www.literatur-nobelpreis.de/1961-ivo-andric-1892-1975/
beste grüße aus karlsruhe,
dragan ahmedovic
Nenad
Gast
Herzlichen Glückwunsch!
Ich muss zugeben einen solchen Text nicht mehr hier erwartet zu haben. Ich würde mich freuen, wenn die taz nicht sehr bald wieder kaum von den hier beschriebenen Akteuren zu unterscheiden wäre.
Mayer77
Gast
Vielen Dank für diesen hervorragend recherchierten und hellsichtigen Text!

Question: when was ivo andrić baptized as catholic

9 . studenog 1892 . godine , u Crkvi sv . Ivana Krstitelja u rodnom mjestu kršten je u katolika .

when was ivo andrić baptized as catholic

Question: in which city was ivo andrić born

Question: what religion is ivo andrić

Question: where was ivan andrić baptized in 1892

Question: who was baptized in the catholic house of ve andrić

who was baptized in the catholic house of ve andrić

Question: what is the nationality of myvo andrić

Question: in which year was ivan andrić born

Question: who is the mother of ivan andrić

Church of St. John the Baptist in Travnik , in which Ivo Andrić was baptized in the Catholic House of I ve Andrić in Višegrad Ivo Andrić was born in Travnik , in the Croatian familyAndrić , Ivo , encyclopedija.hr Antuna Andrić , the judge subordinate and Katarina Pejić .

A month after his birth , on November 9 , 1892 , in the Church of St. John the Baptist in his birthplace , he was baptized as a Catholic .

Crkva sv. Ivana Krstitelja u Travniku, u kojoj je Ivo Andrić kršten u katolika Kuća Ive Andrića u Višegradu Ivo se je Andrić rodio u Travniku, u hrvatskoj obiteljiAndrić, Ivo, enciklopedija.hr Antuna Andrića, sudskoga podvornika i Katarine Pejić. Mjesec dana po rođenju, dana 9. studenog 1892. godine, u Crkvi sv. Ivana Krstitelja u rodnom mjestu kršten je u katolika.

Church of St. John the Baptist in Travnik, in which Ivo Andrić was baptized in the Catholic House of Ive Andrić in Višegrad Ivo Andrić was born in Travnik, in the Croatian familyAndrić, Ivo, encyclopedija.hr Antuna Andrić, the judge subordinate and Katarina Pejić. A month after his birth, on November 9, 1892, in the Church of St. John the Baptist in his birthplace, he was baptized as a Catholic.

He later studied in Vienna and Krakow (1913).

Question: when did ivan andrić start his studies

He later studied in Vienna and Krakow (1913).

Question: where did ivan andrić go to school

Question: in which city was vo andrić born

Question: when did ivan andrić go to krakow

Question: who gave ivan andrić a scholarship

Croatian cultural and educational society Progress

hrvatskoga kulturno - prosvjetnog društva Napredak

Croatian cultural and educational society Progress

Question: where did ivan andrić begin his studies

Faculty of Wisdom of the Royal University

Mudroslovnom fakultetu Kraljevskog sveučilišta u

Faculty of Wisdom of the Royal University

Having received a scholarship from the Croatian cultural and educational society Progress , Andrić began his studies at the Faculty of Wisdom of the Royal University in Zagreb in 1912 .

He later studied in Vienna and Krakow ( 1913 ) .

Having received a scholarship from the Croatian cultural and educational society Progress, Andrić began his studies at the Faculty of Wisdom of the Royal University in Zagreb in 1912. He later studied in Vienna and Krakow (1913).

He later studied in Vienna and Krakow (1913).

Danas u 11 sati, u crkvi sv. Ivana Krstitelja u Travniku centralnim misnim slavljem proslavljen je patron župe u Travniku.
Župa Travnik spominje se još daleke 1623. godine, a obnovljena je 1879. godine. Nekoliko godina kasnije, tačnije 1881. godine, započinje gradnja nove župne crkve koja je zamišljena dvostruko veća nego što je i izgrađena. Ipak, unatoč planovima, projekt župne crkve je smanjen. Dovršena je šest godina kasnije, 1887. godine, a posvetio ju je tadašnji vrhbosanski nadbiskup dr. Josip Stadler 15. jula 1888. godine na čast sv. Ivana Krstitelja.
Upravo je u ovoj crkvi sv. Ive u Travniku 9. novembra 1892. kršten bh. nobelovac, književnik Ivo Andrić, a njegov kip danas se nalazi u dvorištu ispred župne crkve.
Agencija DAN

Andrić, Ivo, književnik (Travnik, 9. X. 1892 – Beograd, 13. III. 1975). Već u ranome djetinjstvu upoznaje raznolikost zavičajnoga bosanskog ambijenta: roditelji su mu travnički Hrvati, ali se nakon očeve smrti iz Sarajeva, gdje su živjeli, seli u Višegrad k teti udanoj za Slovaka, službenika austrijske uprave. Iako pripada katoličkoj zajednici, brzo razvija osjećaj jugoslavenskog buntovništva, pa je kao sarajevski gimnazijalac blizak Mladoj Bosni. Sa stipendijom Napretka, društva bosansko-hercegovačkih Hrvata, 1912. dolazi na studij u Zagreb, gdje se u književnom smislu počinje oblikovati pod utjecajem moderne, osobito Antuna Gustava Matoša. Prvu je pjesmu objavio 1911. u Bosanskoj vili, a već 1914. privlači ozbiljnu pozornost svojim prilogom pjesničkomu zborniku Hrvatska mlada lirika. Studij je 1913–14. nastavio u Beču i Krakovu, pa je u povodu Matoševe smrti održao u bečkome klubu hrvatskih studenata znameniti govor, koji je prenio časopis Vladimira Čerine Vihor, a u kojem je za Hrvatsku na pragu ratne katastrofe ustvrdio kako »nelijepo hrče, budni su samo pjesnici i atentatori«. Zbog svojih je nazora odmah nakon izbijanja rata godinu dana proveo u zatvoru, a potom je bio interniran u selu kraj Travnika. Narušena zdravlja, amnestiran je 1917. i otpušten iz vojne službe pa se vratio u Zagreb, gdje radi pri Narodnom vijeću te kao pripadnik književne skupine oko Književnoga juga djeluje sa stajališta tzv. integralističke obnove. Tada je pristupio i Društvu hrvatskih književnika, ali se ubrzo odlučuje za državnu službu: 1919. prelazi u Beograd, isprva radi u Ministarstvu vjera, a 1920. dobiva mjesto u diplomaciji. Pošto je 1924. u Grazu završio studij doktoratom o duhovnom životu u Bosni za turske uprave, sve do sloma jugoslavenske Kraljevine, koji ga zatječe kao izvanrednoga poslanika i opunomoćenoga ministra u Berlinu, obavlja odgovorne dužnosti. Za II. svjetskog rata živio je povučeno u Srbiji, a 1946. postaje prvi predsjednik Saveza književnika Jugoslavije. U poslijeratnome razdoblju bio je zastupnik u skupštini BiH i u Saveznoj narodnoj skupštini. God. 1961. dodijeljena mu je Nobelova nagrada za književnost.
Andrićevi književni početci vezani su za hrvatski kulturni krug: surađuje u najvažnijim zagrebačkim književnim časopisima (Savremenik, Hrvatska njiva), piše za novine i prevodi, a u Zagrebu su mu izašle i prve knjige (Ex Ponto, 1918; Nemiri, 1920), refleksivna lirska proza koja izražava osjećaj tjeskobe, svojstven tomu naraštaju i duhu vremena uopće. Pripovijetku Put Alije Đerzeleza objavljuje 1920. pa se u sljedećem razdoblju razvija gotovo isključivo kao pripovjedač: dvadesetak novela iz triju zbirki (Pripovetke, 1924., 1931., 1936) s pričama iz bosanske prošlosti koncipiranima u realističkoj tehnici utvrđuju njegov čvrsto strukturiran pripovjedni izričaj. Vrstan stilist, 1920-ih se uklopio u srpski književni izraz, prihvaćajući njegove osobitosti, ali i bitno pridonijevši njegovu modernom učvršćenju, poglavito kada je riječ o kultiviranju supstancijalne beogradske fraze. Premda je time sam demonstrirao distinktivnost hrvatskog i srpskog standarda na stilskoj i leksičkoj razini, prvi Andrićevi tekstovi nisu jedini, ni presudan kriterij participacije njegova djela u hrvatskoj kulturi. Jedinstveno u svojem poetičkom, pa i ideološkome razvojnom sklopu, ono u cjelini sadrži jezične i stilske, ali i tematske te filozofske sastavnice hrvatske baštine. Problemski su izvori Andrićeve priče dvostruki, kritika je zarana prepoznala melankoliju kao nešto više od raspoloženja, kao formu misaonosti, a sam je pisac svoju zaokupljenost pripovjednim opisao kao način razumijevanja ljudske sudbine: u pričama je, kaže, »sadržana prava istorija čovječanstva« (O priči i pričanju). Iz toga načela proizlaze poetički postupci u konstruiranju fabule i profiliranju karakterâ, prema modelu pučke tradicije i franjevačke kronike. Svi su Andrićevi likovi zadani usudnošću koja izlazi iz okvira pripovjednoga vremena; bili unutar priče nasilnici ili žrtve, protagonisti ili marginalci, suočeni su s ograničenjem u sebi. Nije mu svojstvena fabula realističkoga tipa, sa sukobljenim karakterima i vremenskom kauzalnošću, nego priču karakterizira stilsko i psihološko nijansiranje, pri čemu je uloga autorskoga pripovjedača znatna. Mozaična kompozicija ranih pripovjedaka s mnoštvom epizoda i stvaranjem lirskog ugođaja poslije, pogotovo u romanima, prelazi u zgusnut, ekonomičniji iskaz, ali uz unutarnju logiku priču uvijek određuje dodatno regulativno načelo. U dvama središnjim romanima njegova opusa, Na Drini ćuprija i Travnička hronika (1945), takav se usporedni kontinuitet posebice očituje u simboličnoj tenziji mosta oko kojeg se lome sudbine, odnosno u instituciji konzulstva koja od male bosanske kasabe čini poprište opće drame tadašnjega svijeta. Kratki povijesni roman Prokleta avlija (1954) odlikuje se slojevitošću značenja, u njemu se presijeca nekoliko narativnih perspektiva. Motiv turskog zatvora predočen je kao metonimijski simbol ljudske egzistencije, a ljudsku potrebu za pripovijedanjem i općenito umjetničkim djelovanjem pisac tumači kao izraz potrebe za prevladavanjem ljudske prolaznosti. Osim Gospođice (1945), suvremene adaptacije klasičnog motiva škrtosti, tematski se Andrićev pripovjedni prostor gotovo posve svodi na bosansku sredinu u civilizacijskom okružju turske uprave. Bosanska ambijentalnost te proze ipak nije dokumentarna, socijalni uvjeti i etički kodeksi različitih zajednica prepoznatljivi su i ostvaruju dramatsku napetost, ali Andrić nije zaokupljen sukobom nego sintezom, čovjekom prožetim smislom. Rastvaranje njegove priče s obzirom na način selektiranja građe bitno je ograničavanje njezina psihološkog potencijala i idejne podloge. I u nefikcionalnim tekstovima (Znakovi pored puta, eseji o Goyi, Franji Asiškome, Simónu Bolivaru i dr.) dominira problem povijesti, mita i sudbine. Bosanski fratri, turski silnici i kršćanska raja fragmenti su velikoga povijesnog mozaika, skicirana autoritativnom gestom skrupuloznoga svjedoka, u koji su ugrađene mnoge krhotine hrvatske duhovne baštine. Ako je svojim životom poticao kontroverze, u Andrićevu djelu, opusu neobične snage i estetske čistoće, one su jedva vidljive. Svojim književnim početcima, tematikom djela, utjecajem na hrvatske prozaike, odjekom opusa u hrvatskoj kulturnoj javnosti, Andrić je nesumnjivo pisac iznimno važan i za suvremenu hrvatsku književnost i kulturu.
Ostala djela: Priča o vezirovom slonu (1947), Rzavski bregovi (1947), Nove pripovetke (1948), Lica (1960), Podnebesje (1974), Omer-paša Latas (1976), Kuća na osami (1976), Znakovi pored puta (1976).

Question: what is the oldest bosnia-herzegovina secondary school

sarajevsku Veliku gimnaziju , najstariju bosanskohercegovačku srednju školu .

what is the oldest bosnia-herzegovina secondary school

Question: sarajevo grand gymnasium is the oldest secondary school in which country

sarajevo grand gymnasium is the oldest secondary school in which country

Question: where did ivan andrić study in zagreb

Faculty of Wisdom of the Royal University

Mudroslovnom fakultetu Kraljevskog sveučilišta u

Faculty of Wisdom of the Royal University

Question: sarajevo grand gymnasium is the oldest what

sarajevo grand gymnasium is the oldest what

After completing the primary school , he enrolls in the Sarajevo Grand Gymnasium , the oldest Bosnia - Herzegovina secondary school .

After completing the primary school, he enrolls in the Sarajevo Grand Gymnasium, the oldest Bosnia-Herzegovina secondary school. Having received a scholarship from the Croatian cultural and educational society Progress, Andrić began his studies at the Faculty of Wisdom of the Royal University in Zagreb in 1912.

The work of unfulfilled study and the danger of loss of service in the ministry, he enrolled in the autumn of 1923 at the Faculty of Philosophy in Graz, and in June of 1924 defended the doctoral thesis Development of Spiritual Life in Bosnia under the influence of the Turkish government.

Image 1
Image 2
Image 3
Image 4
Image 5
Image 6
Image 7
Image 8
Image 9
Image 10
Image 11
Image 12
Image 13
Image 14
Image 15
Image 16
Image 17
Image 18
Image 19
Image 20
Image 21
Image 22
Image 23
Image 24
Image 25
Image 26
Image 27
Image 28
Image 29
Image 30
Image 31
Image 32
Image 33
Image 34
Image 35
Image 36
Image 37
Image 38
Image 39
Image 40
/ 40 pages
100%
90%
80%
70%
60%
50%
40%
30%
20%
10%
.jpeg
.gif
.png
Die Entwicklung des geistigen Lebens in Bosnien unter der Einwirkung... (1924)
Austrian Literature Online ALO. Abteilung f�r Digitalisierung DEA 2006,
UB Innsbruck , Innrain 52, A - 6020 Innsbruck,

Question: where did vo andrić study in 1923

Question: when did ivan andrić begin his studies

1923 . godine Filozofski fakultet u Grazu , a mjeseca lipnja 1924 . godine brani doktorsku disertaciju Razvoj duhovnog života u Bosni pod uticajem turske

Question: in what year did ivan andrić begin his studies

in what year did ivan andrić begin his studies

Question: who influenced ivan andrić's doctoral thesis development of spiritual life

who influenced ivan andrić's doctoral thesis development of spiritual life

Question: when did andrić defend his doctoral thesis development of spiritual life in bosnia

when did andrić defend his doctoral thesis development of spiritual life in bosnia

Question: where did ivan andrić study in graz

fakultet u Grazu , a mjeseca lipnja 1924 . godine brani doktorsku disertaciju Razvoj duhovnog života u Bosni pod uticajem turske vladavine .

Question: what was the title of ivan andrić's doctoral thesis

what was the title of ivan andrić's doctoral thesis

Question: who influenced the development of spiritual life in bosnia

who influenced the development of spiritual life in bosnia

The work of unfulfilled study and the danger of loss of service in the ministry , he enrolled in the autumn of 1923 at the Faculty of Philosophy in Graz , and in June of 1924 defended the doctoral thesis Development of Spiritual Life in Bosnia under the influence of the Turkish government .

During this period, he became the advocate of the idea of Yugoslavia.

Question: ivan andrić became an advocate of what country during the 1990s

During this period, he became the advocate of the idea of Yugoslavia.

ivan andrić became an advocate of what country during the 1990s

Question: what did andrić advocate during this period

what did andrić advocate during this period

Question: what country did vo andrić advocate

Question: what role did ivan andrić play in yugoslavia

what role did ivan andrić play in yugoslavia

Question: what did vo andrić become during this period

what did vo andrić become during this period

Question: what role did andrić play in yugoslavia

During this period , he became the advocate of the idea of Yugoslavia .

Tijekom tog razdoblja on postaje i zagovornik ideje jugoslavenstva.

Tijekom tog razdoblja on postaje i zagovornik ideje jugoslavenstva.

During this period, he became the advocate of the idea of Yugoslavia.

During this period, he became the advocate of the idea of Yugoslavia.

Hrvatska mlada lirika : 1914-2014
Izložba | Knjižnica Božidara Adžije VLCkatalogu.
Oživjela je 1914. u osvit Prvog svjetskog rata zahvaljujući izdanju Društva hrvatskih književnika, a uredio ju je Julije Benešić. Autor uvoda je Ljubo Wiesner koji kaže da knjiga nema pretenziju biti antologijom, nego da je to pregled najmlađe hrvatske lirike. U knjizi je zastupljeno dvanaest pjesnika: Ivo Andrić (6 pjesama), Vladimir Čerina (6 pjesama), Vilko Gabarić (11 pjesama), Fran Galović (9 pjesama), Karlo Hausler (10 pjesama), Zvonko Milković (6 pjesama), Stjepan Parmačević (12 pjesama), Janko Polić-Kamov (5 pjesama), Nikola Polić (7 pjesama), Augustin Ujević (11 pjesama), Milan Vrbanić (2 pjesme) i Ljubo Wiesner (5 pjesama). Izbor pjesama složen je u dogovoru s pjesnicima koji su po volji birali svoje pjesme i odredili im broj. Pjesme Janka Polića Kamova izabrao je Vladimir Čerina, stoji u napomeni na kraju knjige. Biografije pjesnika sastavljene su nekonveniconalno, a potpisuje ih također Wiesner.
Pretisak je izišao u Zagrebu 1980., a dodatak i pogovor napisao je Dubravko Jelčić.

Question: who was the author of ex ponto, nemiri

Question: who is the author of ex ponto nemiri

Question: what nationality is the author of ex ponto, nemiri

what nationality is the author of ex ponto, nemiri

Question: who is the author of ex ponto nemiri based on

who is the author of ex ponto nemiri based on

Question: who sees the peak of andrić's writing

kritik Nikola Milošević u njima gleda vrhunac Andrićeva stvaralaštva , hrvatski polihistor , Andrićev zemljak iz srednje Bosne Tomislav Ladan drži da se radi o nevažnim plačljivim adolescentskim jadikovkama što odražavaju piščevu nezrelost i nemaju dublje ni univerzalnije vrijednosti – ni na jezičnom , ni estetskom

Question: what are the main themes of andrić's works

what are the main themes of andrić's works

Question: what is the first phase of ex ponto

The first phase , formed by the lyrics and songs in the prose ( " Ex Ponto , " Nemiri " ) , was covered by a personal existencial and spiritual search , which was partly the result of the reading of the texts of Christian existencialist Kierkegaard .

The critic is shared opinions about the reaches of these early works : while the Serbian critic Nikola Milošević sees in them the peak of Andrić 's creativity , the Croatian polihistor , Andrić 's landman from the middle of Bosnia Tomislav Ladan holds that it is about unimportant crying adolescent jadikovkas that reflect the piščevy immature and have no deeper or more universal values - neither in the language , neither in the aesthetic , but at least in the knowledge or wisdom field .

The first phase, formed by the lyrics and songs in the prose ("Ex Ponto, "Nemiri"), was covered by a personal existencial and spiritual search, which was partly the result of the reading of the texts of Christian existencialist Kierkegaard. The critic is shared opinions about the reaches of these early works: while the Serbian critic Nikola Milošević sees in them the peak of Andrić's creativity, the Croatian polihistor, Andrić's landman from the middle of Bosnia Tomislav Ladan holds that it is about unimportant crying adolescent jadikovkas that reflect the piščevy immature and have no deeper or more universal values - neither in the language, neither in the aesthetic, but at least in the knowledge or wisdom field.

External links

Who has the right.

The contest about the Nobel prize lasted 36 years.

TKO IMA PRAVO
Spor oko nobelovca dug 36 godina: Je li Ivo Andrić Hrvat ili Srbin? Odlučit će sud
Sutra u Magazinu: Što je istina o Andrićevu testamentu
ZAGREB - U godini u kojoj bi sve zemlje koje bi na Ivu Andrića mogle polagati pravo trebale glasno proslavljati 50. obljetnicu dodjele Nobelove nagrade tome piscu, sudovi će, izgleda, morati dati konačan odgovor na pitanje tko ga ima pravo svojatati i pod kojim uvjetima.
Pitanje neće biti tako senzacionalistički postavljeno, nego će, u skladu s vremenima, glasiti - tko ima pravo biti nositelj autorskih prava i ima li sadašnji nositelj prava, beogradska Zadužbina Ive Andrića, zakonsko pravo da zastupa interese pisca.
Podnijeli tužbu sudu
U Sarajevu se upravo očekuje drugostupanjska presuda procesa na kojem se odlučuje o tom pitanju, a izgleda da bi se vrlo slično suđenje moglo ponoviti i u Zagrebu. U prvom slučaju sporne su četiri knjige koje je 2007. godine objavila Matica hrvatska u Sarajevu u sklopu edicije “Hrvatska književnost Bosne i Hercegovine u 100 knjiga”, a koje je uredio Ivan Lovrenović.
Urednik cijele edicije Mirko Marjanović uoči izlaska uputio je ugovor za objavljivanje Zadužbini, no dobili su odbijenicu uz obrazloženje da se Andrić “za života opredelio za pripadanje srpskoj književnosti”, pa ne može biti objavljivan u edicijama koje imaju neki drugi nacionalni predznak. Marjanović je svejedno odlučio objaviti knjige.
Nekoliko mjeseci kasnije Zadužbina je podnijela tužbu Općinskom sudu u Sarajevu, a on je 28. lipnja 2009. nepravomoćno presudio u njihovu korist.
Uložena je žalba. S prvom tužbom u Sarajevo je pristiglo i Rešenje Opštinskog suda u Beogradu o osnivanju Zadužbine Ive Andrića na temelju dokumenta, tzv. “Poslednje želje”, svojevrsne usmene oporuke koju je pisac izdiktirao dvojici svjedoka - Gvozdenu Jovaniću i Milanu Đokoviću 5. prosinca 1974. godine, nekoliko mjeseci prije svoje smrti. Taj je dokument, smatra Marjanović, po svoj prilici falsifikat, a njegovu analizu objavit ćemo u subotu u Magazinu Jutarnjeg lista.
Posljednja želja
U tom tekstu Marjanović proziva Zadužbinu da na “temelju nevjerodostojnog dokumenta od osnivanja do danas manipulira i Andrićevim opredjeljenjem ‘za pripadanje srpskoj književnosti’”, dovodeći pod upitnik i navedeni testament, ali i legitimnost Zadužbine koja je odustala od ideja koje je zastupala do početka 1990-ih. Naime, analizirajući dostupne materijale, Marjanović je utvrdio da s tim dokumentom u vrijeme njegova nastanka nisu bili upoznati najbliži Andrićevi prijatelji i suradnici.
“Temeljno je pitanje: kako to da Andrić svoju posljednju želju povjerenu Gvozdenu Jovaniću i Milanu Đokoviću, umjesto Veri Stojić, svojoj višegodišnjoj tajnici, nije i potpisao, nije datirao, niti sudski zaveo i ovjerio, ako je 5. prosinca (decembra) 1974. godine, dvanaest dana prije odlaska u bolnicu, još bio pri svijesti? Neuvjerljivo je da on ovako važan dokument, dok još nije bio u bolnici, svjestan onoga što u njemu piše, ne potpisuje svojom rukom, da to umjesto njega čine drugi.
Može li takav dokument, uopće, biti pravno važeći? Može li proći valjanu pravnu provjeru?”, navodi Marjanović u svom tekstu.
S vrlo sličnim problemom, vezanim uz objavu Andrićevih knjiga, suočila se Matica hrvatska u Zagrebu.
ČLANAK U CIJELOSTI PROČITAJTE U TISKANOM IZDANJU JUTARNJEG LISTA
Više o...
BANDA MALOLJETNIH SILOVATELJA IZ KARLOVCA
FACEBOOK KOMENTARI

Question: how long did the nobel prize contest last

External links

Who has the right.

The contest about the Nobel prize lasted 36 years.

how long did the nobel prize contest last

Question: how many years did the nobel prize contest last

External links

Who has the right.

how many years did the nobel prize contest last

Question: who has the right to the nobel prize

External links

Who has the right.

Question: what prize did andrić win for 36 years

External links

Who has the right.

Question: what prize has been awarded for the longest period of time

External links

Who has the right.

what prize has been awarded for the longest period of time

The contest about the Nobel prize lasted 36 years .

Vanjske poveznice Tko ima pravo. Spor oko nobelovca dug 36 godina:

Vanjske poveznice
Tko ima pravo.
Spor oko nobelovca dug 36 godina:

External links Who has the right. The contest about the Nobel prize lasted 36 years.

The contest about the Nobel prize lasted 36 years.

Is Ivo Andrić a Croatian or a Serbian?
The court will decide Ivo Andrić.

Question: who decides if andrić is a croatian or a serbian

Is Ivo Andrić a Croatian or a Serbian?
The court will decide Ivo Andrić.

who decides if andrić is a croatian or a serbian

Question: who is the president of the serbian republic

who is the president of the serbian republic

Question: what is the nationality of croatian president ivan andrić

what is the nationality of croatian president ivan andrić

Question: what is the nationality of serbian president ivan andrić

what is the nationality of serbian president ivan andrić

Question: what nationality is serbian president ivan andrić

what nationality is serbian president ivan andrić

Question: what is the legal status of ivan andrić

Je li Ivo Andrić Hrvat ili Srbin? Odlučit će sud Ivo Andrić

Je li Ivo Andrić Hrvat ili Srbin?
Odlučit će sud Ivo Andrić

Is Ivo Andrić a Croatian or a Serbian? The court will decide Ivo Andrić.

Is Ivo Andrić a Croatian or a Serbian?
The court will decide Ivo Andrić.

Memorial Museum – House of Ive Andrića in Travnik

|Naslovna|
|Grad Travnik|
|Ilhamijino turbe|
|Turist info|
|Galerija slika|
|Putokazi|
|NEKRETNINE|
|Web linkovi|
|Kontakt|
|About Travnik (English)|
|Travnik nekada...|
|Šarena džamija|
|Ilhamijino turbe|
|Kuća IVE ANDRIĆA|
|Plava voda|
|Vlašić - Babanovac|
|Travnik VIDEO|
|Travnik iz visina|
|Memorijalni muzej-kuća Ive Andrića|
U Travniku, u mahali Zenjak na broju 9, rođen je 9.oktobra 1892. godine pisac Ivo Andrić, do sada jedini dobitnik Nobelove nagrade za književnost na području bivše Jugoslavije.
Video sa dodjele Nobelove nagrade:
Tokom više od jednog stoljeća stara kuća tipične bosanske arhitekture promijenila je nekoliko vlasnika. Od 1892. do 1922. godine u posjedu je porodice Antunović (a Tadija Antunović bio je krsni kum Ivi Andriću), zatim postaje vlasništvo Stjepana Majkića-Jurišića do 1925. godine, da bi je otkupio Pero Zec. Početkom 70-ih godina dvadesetog vijeka Skupština općine Travnik pokrenula je inicijativu za otkup kuće i njeno preuređenje u spomen-muzej. No, ta je procedura trajala dugo vremena, jer je posljednji vlasnik najprije odbijao da je proda, a kada je već pristao na to, zauzvrat je tražio enormno visoko sumu za otkup. Presudnu ulogu u dugotrajnim pregovorima o kupo-prodaji imao je Ivica Blažević, tadašnji predsjednik Skupštine općine Travnik. I napokon, 1971. godine počeli su radovi na rekonstrukciji objekta. Kako je kuća bila u krajnje trošnom stanju, morala je biti srušena i ponovno sagrađena po istovjetnim arhitektonskim dimenzijama i principima na osnovu idejnog projekta arhitekte inžinjera Nedeljka Rosića iz Sarajeva. Otkupna cijena kuće,idejni projekat,rekonstrukcija i opremanje enterijera koštala je oko 2,5 miliona dinara, a finansijska sredstva za ovu svrhu obezbjedila je Skupština općine Travnik uz pomoć donacija iz Fonda za kulturu BiH. Ali sam Andrić nije bio baš oduševljen idejom o otvaranju spomen muzeja, jer poznat kao iznimno skromna osoba, mislio je da nije u redu da se njemu još za života podiže neka vrsta mauzoleja : «Verujte, uvek sam se pitao šta će im ta moja rodna kuća u Travniku? Nije to ni Šatobrijanov zamak u Bretanji, ni velika kuća Viktora Igoa u Parizu, ni Tolstojeva Jasna Poljana…». Ipak, pisac je pokazivao izvjesno interesovanje o cijeni otkupa kuće od posljednjeg vlasnika i troškovima rekonstrukcije. O tome govori i sarajevski književnik Ljubo Jandrić u svojoj knjizi «Sa Ivom Andrićem». U Beogradu 16.maja 1974. zapisao je sljedeće svjedočanstvo:
«Pričam Andriću o svom nedavnom putu u Travnik gdje su u toku radovi na obnovi kuće u kojoj se rodio. Planom je predviđeno da se avlija adaptira za književne susrete i slične priredbe, u prizemlju bi se uredila kafanica u bosanskom stilu, dok bi se na spratu kuće nalazile spomen-soba i biblioteka. Nato mi on nakon kraćeg ćutanja reče da su Travničani dosta učinili u obnavljanju znamenitih građevina,na čemu im treba odati visoko priznanje.
Ali-dodade-što se tiče moje rodne kuće, već sada sam uveren da su pogrešili u dvema stvarima : prvo, kao što se zna, ja sam rođen u sirotinjskoj kući, a ovo što oni prave daleko je od bede; drugo,gde ste videli da kafana ide zajedno sa bibliotekom? Nije moje da kudim i da se zameram ljudima. Bojim se. Neki mi đavo ne da mira.»
Pozdravnim govorom 30. augusta 1974. godine Spomen muzej Rodnu kuću Ive Andrića svečano je otvorio Avdo Maglić, tadašnji predsjednik Izvršnog odbora Skupštine općine Travnik, a potom je ključ od kuće simbolično uručio Venceslavu Topaloviću, tadašnjem direktoru Zavičajnog muzeja Travnik.
Na uređenju stalne izložbene postavke književnog fonda učestvovala je Miroslava Miljanović, viši kustos Muzeja književnosti BiH, a prvi kustos književnosti Rodne kuće Ive Andrića bio je Vlatko Batinić. Jedno post-festum svjedočanstvo o ceremoniji otvorenja Spomen-muzeja ponovo daje Ljubo Jandrić :
«Beograd,19. septembra 1974. godine. Prošla su dva mjeseca otkako sam se posljednji put vidio sa Andrićem. Posjetio sam i Travnik i prisustvovao otvaranju obnovljene Andrićeve rodne kuće. Bila je to prava svečanost. Ali od svega je najdublji utisak na mene ostavila sama kuća iako je ponovo podignuta: onaj zemljani pod u sobi u prizemlju, starinsko ognjište, kolijevka i drugi kućanski predmeti, zatim izloženi Andrićevi rukopisi, pa Đuraševićeva izložba fotografija na gornjem spratu i biblioteka sa mnogim Andrićevim izdanjima-sve je to djelovalo impresivno, jer je urađeno s mjerom i ukusom. Dok Andriću govorim o tome, teško nalazim prave riječi. On me pažljivo sluša, klima glavom i smješka se.
Hvaleći mene-veli-Travničani pomalo hvale i sami sebe. Ne zameram im. Sva je Bosna slična Travniku. Uostalom, ceo Balkan je takav.»
Trinaestog marta 1975.godine, na dan smrti Ive Andrića, Zavičajni muzej Travnik donio je odluku da se Spomen-muzej preimenuje u Memorijalni muzej Rodnu kuću Ive Andrića.
Memorijalni muzej-kuća Ive Andrića
Radno vrijeme: 10:00 - 17:00h
Svim danima u sedmici (Ponedeljak-Nedelja)

Question: in which city is the ivan andrić memorial museum

Memorial Museum – House of Ive Andrića in Travnik

in which city is the ivan andrić memorial museum

Question: what is the name of ivan andrić's museum

what is the name of ivan andrić's museum

Question: what is the surname of croatian president ivan andrić

what is the surname of croatian president ivan andrić

Question: who is the head of the national memorial museum in travnik

who is the head of the national memorial museum in travnik

Question: where is the  ivan andrić memorial museum

where is the  ivan andrić memorial museum

Question: where is the andrić memorial museum located

where is the andrić memorial museum located

Question: what is the name of andrić's museum

Memorial Museum – House of I ve Andrića in Travnik

Memorijalni muzej – kuća Ive Andrića u Travniku

Memorijalni muzej – kuća Ive Andrića u Travniku

Memorial Museum – House of Ive Andrića in Travnik

Memorial Museum – House of Ive Andrića in Travnik