Mehmedalija Mak Dizdar (Stolac, 17. listopada 1917. – Sarajevo, 14. srpnja 1971.), hrvatskiFranjo Topić, Svjedok nade : kronopis, HKD „Napredak”, Sarajevo, 2004., , , str. 314.  i bošnjački pjesnik.Zlatna knjiga hrvatskog pjesništva od početaka do danas, Nakl. zavod Matice Hrvatske, 1971, str. 595Dizdar, Mak (Mehmedalija) (Proleksis enciklopedija, pristupljeno 14. srpnja 2014.)Dizdar, Mak (Mehmedalija) (Hrvatska enciklopedija LZMK, pristupljeno 14. srpnja 2014.)

 Životopis
Osnovnu školu završio je u Stocu, potom odlazi u Sarajevo gdje 1936. godine stječe gimnazijsku maturu te prvom zbirkom (Vidopoljska noć) ulazi u javni život. Njegov je stariji brat Hamid, pripadnik književnoga naraštaja profiliranoga zbornikom buntovnih stihova "Knjiga drugova" (1929.) tada urednik sarajevskih novina i časopisa "Gajret", za koje i Dizdar počinje pisati. Nakon rata (1941. – 1945.), dijelom provedenoga u ilegali, prvo ostaje vezan uz novine kao urednik lista "Oslobođenje" (1948. – 1951.) i poduzeća Narodna prosvjeta (1951. – 1959.), a onda se profesionalno posvećuje književnosti te uređuje časopis "Život" (1964. – 1971.).

Književno stvaralaštvo
thumb|lijevo|Poprsje u Sarajevu
Cjelina Dizdareva pjesništva, pa i njegov razvojni luk, obično se razmatra iz perspektive zaključne, krunske zbirke "Kameni spavač" (1966.). Premda je od njegova prvoga pravoga pjesničkoga nastupa, sredinom 1950-ih, do pojave te zbirke riječ o razmjerno kratkomu razdoblju, proces sazrijevanja, kreativnoga pročišćenja Dizdarevih preokupacija trajao je očito mnogo dulje. Kritika je doduše gotovo sve do "Kamenoga spavača" dvojila znači li nastojanje da zgušnjavanjem forme modernizira svoj izraz tek površinsku igru ili korjenite promjene. Pjesnička matrica u kojoj se socijalnim slikama s natruhama ekspresionističkoga ideograma Dizdar javio bila je ne samo prevladana nego i socrealističkim pojednostavljenjima posve obezličena. U jednome je kritičkom tekstu (1959.) i sam branio motive socijalne lirike koja se stavljala u "službu čovjeka", naglašavajući pritom kriterij "umjetničke istine", a kada je 1956. na pjesničkoj smotri, gotovo usputno, pročitao pjesmu "Gorčin", u njoj je tražio nit koja od problema vodi do utjehe i spokoja. Pjesma se bavila kanonskom temom socijalističkoga realizma - vojnikom, ali na nekonvencionalan način i u nepretencioznoj, stilskoj i oblikotvornoj jednostavnosti. U komentaru uz njezinu skoru antologizaciju pjesnik objašnjava kako se osjeća, "..opkoljen zapisima sa margina starih knjiga čiji redovi vrište upitnicima apokalipse", pa u "spavaču ispod kamena" prepoznaje sebe, no još nije siguran, "da je na putu skidanja plašta s njegove tajne". "Gorčin" je tek anticipacija konačne autorske sinteze što počiva na krstjanskoj tradiciji, njezinu jezičnome i misaonome sklopu kao ključnome među bosanskim kulturnim slojevima.

Tragajući za srednjovjekovnom kulturom, od koje je ostalo tek malo više od legende, Dizdar je u povijesni raspon hrvatskoga književnoga izraza vratio njegove davne bosanske aktere u izvornoj zapitanosti. Držeći se njezinim legitimnim baštinikom, on pokazuje kako ta kultura, sa svojim jezikom i civilizacijskim kontekstom, nije izgubila kontinuitet turskim nastupanjem kada su s povijesne pozornice sišli bosanski kraljevi i velmože. Drugi sloj Dizdareva introspektivnoga poniranja u bosansku tradiciju počiva na kulturnoj matrici formiranoj u doba turske uprave. U zbirci "Koljena za Madonu" (1963.), koja razrađuje senzualni nacrt poeme "Plivačica" (1954.), izbija poetski izraz panerotizma, karakteriziran orijentalno, ali generički zapravo lociran u adžamijskome (alhamijado) kompleksu (riječ je o književnosti pisanoj arabicom hrvatskim jezikom, koja datira u Bosni od XVI. stoljeća, a obuhvaćala je raznolike žanrove: nabožni, didaktični, satirični pa do petrarkističkih suzvučja "Hrvatske pjesme" nepoznatoga Mehmeda iz 1588.) Stihovi Ahmeda Vahdetija, koji je u XVI. stoljeću živio u Visokome i pjevao o "duši zaljubljenog" kao kaplji "apsolutne ljepote" mogli bi se držati motom Dizdarove ljubavne poezije.

Mnogo je važniji od evidentnoga studijskoga zanimanja bosanskom tradicijom (u člancima i dnevničkim zapisima; sastavio je i antologije "Stari bosanski epitafi", 1961., "Stari bosanski tekstovi", 1969.) Dizdarov neposredni osjećaj zavičajnika: njegova je poezija moderna po izvornosti i dubini jezičnoga, povijesnoga pamćenja. Koliko god je i sam naglašavao "čisti jezik" kao točku opstanka nepokorive supstancije koju iz tradicije crpi i u nju smješta i svoj pjesnički subjekt, za razumijevanje njezina povijesnoga ritma morao je konstruirati analognu sintaksu. Dok je u zbirci "Okrutnosti kruga" (1960.) ispitivao efekte gnomskoga kazivanja i, učinke paradoksa, izraz "Kamenoga spavača" umirio je lirskom digresivnošću. Zbirka je podijeljena u četiri ciklusa (Slovo o čovjeku, Slovo o nebu, Slovo o zemlji, Slovo o slovu), što i kompozicijski korespondira s uporišnom kategorijom riječi u krstjanskoj tradiciji, odnosno njezinom zaokupljenošću Ivanovom Otkrivenju. Dizdareva je Bosna definirana stećcima, ali i svojom stigmom, na pitanje o njezinoj biti pjesnički subjekt odgovara: prkosna je od sna (Zapis o zemlji). Bosni je, kaže pjesnik u komentaru "bilo suđeno da sanja o pravdi, da radi za pravdu i da na nju čeka, ali da je ne dočeka". Obrađujući dakle mudrosti i predodžbe o čovjeku, i sam je pjesnik poput svojih starih povjerenika iz epitafa između nade i sumnje. U epiloškoj "Poruci" on stoga čeka onoga što kako kaže "mora doći", ispovijedajući da se na njegove pohode "davno navikao" i prispodobljujući mu "noćnu rijeku". Univerzalnu potku njegova pjesništva, motiv rijeke - pjesma "Modra rijeka" u iznimnoj recepciji gotovo se stopila s anonimnom tradicijom- povezuje s konkretnim: prolaznost jest neupitna ali postaje smislena kada je prepoznata. Pjesnik je velika i time jednostavna pitanja zaodjenuo u ljepotu arhaičnoga jezika, izvornoga po sadržaju i autorskom obliku, pridavajući mu snagu tajanstvenoga, unutrašnjega otkrića i oslobođenja. U doba kad je to pjesništvo s krugovaškim naraštajem obnovilo zanimanje za baštinu, otkrio je neočekivan i produktivan trag.

 Djela
 Vidopoljska noć, 1936.
 Plivačica, 1954.
 Povratak, 1958.
 Okrutnosti kruga, 1960.
 Koljena za madonu, 1963.
 Minijature
 Ostrva
 Kameni spavač, 1966.
 Modra rijeka, 1971.

 Vidi
 Slovo Gorčina

Literatura
 Leksikon hrvatskih književnika Bosne i Hercegovine od najstarijih vremena do danas, Matica Hrvatska Sarajevo i HKD Napredak Sarajevo, Sarajevo, 2001.

 Izvori

 Vanjske poveznice
Mak Dizdar
Mak Dizdar: djela
Fondacija Mak Dizdar

Kategorija:Hrvatski pisci iz Bosne i Hercegovine
Kategorija:Bošnjački književnici
Kategorija:Hrvatski pjesnici iz Bosne i Hercegovine
Kategorija:Životopisi, Stolac

External links Mak Dizdar Mak Dizdar: works of the Foundation Mak Dizdar

|
|
Dizdar,
Mak (Mehmedalija), pjesnik (1917 Stolac - 1971 Sarajevo). Osnovnu
skolu zavrsio je u Stocu, potom odlazi u Sarajevo gdje 1936. stjece
gimnazijsku maturu te prvom zbirkom (Vidovpoljska noc) ulazi u javni
zivot. Njegov je stariji brat Hamid, pripadnik knjizevnoga narastaja
profiliranoga zbornikom buntovnih stihova Knjiga drugova (1929)
tada urednik sarajevskih novina i casopisa Gajret, za koje i D.
pocinje pisati. Nakon rata, dijelom provedenoga u ilegali, prvo
ostaje vezan uz novine kao urednik lista Oslobodjenje i poduzeca
Narodna prosvjeta, a onda se profesionalno posvecuje knjizevnosti
te ureduje casopis Zivot ( 1964-71 ).
Cjelina Dizdareva
pjesnistva, pa i njegov razvojni luk, obicno se razmatra iz perspektive
zakljucne, krunske zbirke Kameni spavac (1966). Premda je od njegova
prvoga pravoga pjesnickoga nastupa, sredinom 1950-ih, do pojave
te zbirke rijec o razmjerno kratkomu razdoblju, proces sazrijevanja,
kreativnoga prociscenja Dizdarevih preokupacija trajao je ocito
mnogo dulje. Kritika je doduse gotovo sve do Kamenoga spavaca dvojila
znaci li nastojanje da zgusnjavanjem forme modernizira svoj izraz
tek povrsinsku igru ili korjenite promjene. Pjesnicka matrica u
kojoj se socijalnim slikama s natruhama ekspresionistickoga ideograma
D. javio bila je ne samo prevladana nego i socrealistickim pojednostavljenjima
posve obezlicena. U jednome je kritickom tekstu (1959) i sam branio
motive socijalne lirike koja se stavljala u "sluzbu covjeka",
naglasavajuci pritom kriterij "umjetnicke istine", a kada
je 1956. na pjesnickoj smotri, gotovo usputno, procitao pjesmu Gorcin,
u njoj je trazio nit koja od problema vodi do utjehe i spokoja.
Pjesma se bavila kanonskom temom socijalistickoga realizma - vojnikom,
ali na nekonvencionalan nacin i u nepretencioznoj, stilskoj i oblikotvornoj
jednostavnosti. U komentaru uz njezinu skoru antologizaciju pjesnik
objasnjava kako se osjeca ,>opkoljen zapisima sa margina starih
knjiga ciji redovi vriste upitnicima apokalipse", pa u "spavacu
ispod kamena" prepoznaje sebe, no jos nije siguran ,>da
je na putu skidanja plasta s njegove tajne". Gorcin je tek
anticipacija konacne autorske sinteze sto pociva na krstjanskoj
tradiciji, njezinu jezicnome i misaonome sklopu kao kljucnome medu
bosanskim kulturnim slojevi- ma. Tragajuci za srednjovjekovnom kulturom,
od koje je ostalo tek malo vise od legende, D. je u povijesni raspon
hrvatskoga knjizevnoga izraza vratio njegove davne bosanske aktere
u izvornoj zapitanosti. Drzeci se njezinim legitimnim bastinikom,
on pokazuje kako ta kultura, sa svojim jezikom i civilizacijskim
kontekstom, nije izgubila kontinuitet turskim nastupanjem kada su
s povijesne pozornice sisli bosanski kraljevi i velmoze. Drugi sloj
Dizdareva introspektivnoga poniranja u bosansku tradiciju pociva
na kulturnoj matrici formiranoj u doba turske uprave. U zbirci Koljena
za Madonu (1963), koja razraduje senzualni nacrt poeme Plivacica
( 1954), izbija poetski izraz panerotizma, karakteriziran orijentalno,
ali genericki zapravo lociran u adzamijskome (alhamijado ) kompleksu.
(Rijec je o knjizevnosti pisanoj arabicom hrvatskim jezikom, koja
datira u Bosni od XVI. st., a obuhvacala je raznolike zanrove: nabozni,
didakticni, satiricni pa do petrarkistickih suzvucja Hrvatske pjesme
nepoznatoga Mehmeda iz 1588.) Stihovi Ahmeda Vahdetija, koji je
u XVI. st. zivio u Visokome i pjevao o >,dusi zaljubljenog"
kao kaplji "apsolutne ljepote" mogli bi se drzati motom
Dizdarove ljubavne poezije (E. Durakovic). Mnogo je vazniji od evidentnoga
studijskoga zanimanja bo- . sanskom tradicijom (u clancima i dnevnickim
zapisima; sastavio je i antologije Stari bosanski epitafi, 1961,
Stari bosanski tekstovi, 1969) Dizdarov neposredni osjecaj zavicajnika:
njegova je poezija moderna po izvornosti i dubini jezicnoga, povijesnoga
pamcenja. Koliko god je i sam naglasavao "cisti jezik"
kao tocku opstan- ~ ka nepokorive supstancije koju iz tradicije
crpi i u nju smjesta I svoj pjesnicki subjekt, za razumijevanje
njezina povijesnoga ritma morao je konstruirati analognu sintaksu.
Dok je u zbirci Okrutnosti kruga ( 1960) ispitivao efekte gnomskoga
kazivanja i , ucinke paradoksa, izraz Kamenoga spavaca umirio je
lirskom digresivnoscu. Zbirka je podijeljena u cetiri ciklusa (Slovo
o covjeku, Slovo o nebu, Slovo o zemlji, Slovo o slovu), sto i kompozicijski
korespondira s uporisnom kategorijom rijeci u krstjanskoj tradiciji,
, odnosno njezinom zaokupljenoscu Ivanovom Apokalipsom. Dizdareva
je Bosna definirana steccima, ali i svojom stigmom, na pitanje o
njezinoj biti pjesnicki subjekt odgovara: prkosna je od sna (Zapis
o zemlji). Bosni je, kaze pjesnik u komentaru "bilo sudjeno
da sanja o pravdi, da radi za pravdu i da na nju ceka, ali da je
ne doceka". Obradjujuci dakle mudrosti i predodzbe o covjeku,
i sam je pjesnik poput svojih starih povjerenika iz epitafa izmedu
nade i sumnje. U epiloskoj Poruci on stoga ceka onoga sto kako kaze
"mora doci", ispovijedajuci da se na njegove pohode "davno
navikao" i prispodobljujuci mu "nocnu rijeku". Univerzalnu
potku njegova pjesnistva, motiv rijeke - pjesma Modra rijeka u iznimnoj
recepciji gotovo se stopila s anonimnom tradicijom povezuje s konkretnim:
prolaznost jest neupitna ali postaje smislena kada je prepoznata.
Pjesnik je velika i time jednostavna pitanja zaodjenuo u ljepotu
arhaicnoga jezika, izvornoga po sadrzaju i autorskom obliku, pridavajuci
mu snagu tajanstvenoga, unutrasnjega otkrica i oslobodenja. Taj
je razvedeni i mocni govor ostavio precizan trag u matici hrvatskoga
pjesnistva. U doba kad je to pjesnistvo s krugovaskim narastajem
obnovilo zanimanje za bastinu, otkrio je neocekivan i produktivan
trag. Dizdarevo se nezaobilazno mjesto u hrvatskim antologijama
ne iskljucuje s ulogom sto ce je njegovu djelu u sirem smislu i
dalje zacijelo pridavati emancipacija muslimanskoga bosnjastva.
Na svojoj
zemlji... je Mak bio kovač kamena svoga Stoca, svoje Herceg-Bosne,
svoje Hrvatske. On je Musliman, Hrvat, potomak bogumila i starih
dizdara, hrvatski pjesnik na hrvatskom jeziku i arhaičnom i suvremenom.
Mak je uz svoje pjesničko djelo uredio nekoliko antologija proze
i pjesništva, bio urednik sarajevske književne revije Život
i skupio i izdao Stare bosanske epitafe i Stare bosanske
tekstove. U zadnje doba bio je predsjednik “Udruženja književnika
Bosne i Hercegovine”, zauzevši se energično da se stane na kraj
nepravdama prema književnicima izrazitim Hrvatima.
Njegovi ga neprijatelji nijesu mogli ni preskočiti ni zaobići jer
on je bio tu, čvrst i solidan kao stećak, ali su nastojali zatajiti
njegovo hrvatstvo, kao što nastoje zatajiti hrvatstvo stećaka. Zato
je Mak skupljao tekstove brojnih kamenih natpisa, epigrafa, povelja
darovnica i pisama iz povijesti svoje Herceg-Bosne i našao je i
dokazao u njima da se medu svim onim Vukcima i Stipanima, Radinima
i Dragošima nalaze i svi oni Hrve, Hrvoji, Hrvatini i Hrvatinići.
Nigdje ni traga Srbima, Srbojima, Srbljenima ili Srbljenovićima.
Jezik ovih starih revno skupljenih tekstova uz primjese knjiškog
staroslavenskog je hrvatska narodna šćakavska ikavica i ijekavica
s nekim čakavskim elementima. Mak je tako poviješću utvrdio temelje
svog osvjedočenja o svom hrvatskom koljenu i jeziku i o hrvatstvu
stare Bosne.
Na plemenitoj... na tlu svojih predaka rahmetli Mehmedalija
Dizdar snije sad san kamenog spavača, a njegov duh ostaje kao maglica
među nama, u domovini, uz zvijezde svemira. Svojim djelom on je
ostavio pokoljenjima divni stećak i na njemu mističku poruku doživljene
sadašnjosti u jeziku prošlosti, poruku umjetnosti riječi u postojanosti
i nerazrušivosti, poruku povezanosti žive krvi i kamenog tla.
Ferid Karihman:
Hrvatsko-bošnjačke teme, HSN Zagreb 1996
Prvo
slovo o čovjeku
Satvoren u tijelu
zatvoren u koži
Sanjaš da se nebo vrati i umnoži
Zatvoren u mozak
zarobljen u srce
U toj tamnoj jami vječno sanjaš sunce
Zarobljen u
meso zdrobljen u te kosti
Prostor taj do neba
Kako da premostiš
?
Drugo
slovo o čovjeku
Zatvoren u rebra zarobljen od srebra
I kad si visokan bjelji ni od sebra
Satvoren u tijelu
zatvoren u koži
Sanjaš da se nebo sa tom zemljom slozi
Otrgnut od neba
zudiš hljeba vina
Al u domu tvome
Kad će domovina?
Kolo
Ruka do ruke
luka do luke
Ruka u ruci
muka u muci
Zemlja priteže
nebo visoko
O da sam ptica
Da sam soko
Smrt
Zemlja je smrtnim sjemenom posijana
Ali smrt nije kraj Jer smrti zapravo i nema
I nema kraja Smrću je samo obasjana
Staza uspona od gnijezda do zvijezda
http://home.concepts-ict.nl/~eteia/kitabhana/Dizdar_Mehmedalija_Mak/
http://www.borut.com/library/a_dizdam.htm

Question: who is the founder of mak dizdar foundation

Mak Dizdar Mak Dizdar : djela Fondacija Mak Dizdar

Question: what is the surname of mak dizdar

Question: who is known as the father of modern indian culture

Question: what is the real name of mak dizdar

Question: what kind of links does mak dizdar have

Question: what does mak dizdar do for a living

Question: what does mak dizdar work for

External links Mak Dizdar Mak Dizdar : works of the Foundation Mak Dizdar


Tomislav Ladan (Ivanjica, Kraljevina Jugoslavija, 25. lipnja 1932. – Zagreb 12. rujna 2008.), Mirko Marjanović, Leksikon hrvatskih književnika BiH od najstarijih vremena do danas, Matica hrvatska Sarajevo, HKD Napredak, Sarajevo, 2001. hrvatski leksikograf, etimolog, prevoditelj, književni kritičar i književnik.

 Životopis
Ladan se rodio u srpskoj Ivanjici, gdje je njegov otac činovnik bio premješten za kaznu zbog političke privrženosti Stjepanu Radiću i Hrvatskoj seljačkoj stranci.Bašić, Nataša, "Uspomeni Tomislava Ladana", Croatica et Slavica Iadertina, Vol. 5. Br. 5, Ožujak 2010: 507.  Svoje djetinjstvo i školovanje je proveo u Bosni i Hercegovini, gdje je diplomirao jugoslavistiku na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Sarajevu 1958. godine. Dok je studirao na njega su veliki utjecaj ostavili Rikard Kuzmić, Henrik Barić koji su uz Matu Džaja odgovorni za Ladanovo usmjerenje prema filologiji. Za vrijeme filoloških studija podjednako se posvetio proučavanju klasičnih jezika uz slavistiku i germanistiku.

Nakon diplomiranja, kako nije, unatoč svojoj želji, dobio radno mjesto na Filozofskom fakultetu u Sarajevu, radio je neko vrijeme kao privatni predavač, tumač, novinar, urednik za stranu književnost u izdavačkom poduzeću, sve dok se na osobni poziv Miroslava Krleže 1961. ne zapošljava u Leksikografskom zavodu u Zagrebu, današnjem Leksikografskom zavodu Miroslav Krleža, gdje će ostati do posljednjih dana.

Putovao je u mnoge europske i izvaneuropske zemlje (Egipat, Kanada, Island, Kina) kao tumač ili predavač, ili radi proučavanja živih jezika i leksikografije. Uredno djeluje kao esejist, kritik, prozaik, prevoditelj i leksikograf, koji je za četvrt stoljeća u LZ "Miroslav Krleža" napisao stotine enciklopedijskih jedinica s područja kroatistike, opće etimologije, skandinavistike, te engleske i njemačke književnosti.

Bio je član Vijeća za normu hrvatskoga standardnog jezika.Odluka o osnivanju Vijeća za normu hrvatskoga standardnoga jezika   Preminuo je u 76. godini života nakon duge i teške bolesti.Umro Tomislav Ladan, Index.hr, 12. rujna 2008., posjećeno 15. travnja, 2017.

 Književni rad
Znatan dio Ladanova rada zauzimaju prijevodi pjesničkih, dramskih, proznih i filozofskih djela s grčkog, latinskog, engleskog, njemačkog, švedskog i norveškog. Tako je preveo sa starogrčkog dijelove Biblije (Evanđelja), Eshilovu "Orestiju", Euripidovu "Medeju"; Aristotelovu "Metafiziku", "Nikomahovu Etiku", "Fiziku" i "Politiku"; s latinskog djela hrvatskih latinista, Ovidija, Descartesa, Dantea, Petrića, Aurelija Augustina; s njemačkog "Sagu o Niebelunzima"; sa švedskog djela Bergmana i Strindberga; s norveškoga Henrik Ibsena; s engleskog razna djela T. S. Eliota, E. Pounda, W. Shakespearea, te po jedno djelo Normana Mailera, Virginije Woolf, Jamesa Jonesa, Vladimira Nabokova, Herberta Marcusea i Maxa Horkheimera.

U uvodnoj rečenici ovoga kratkog predgovora rečeno je o Tomislavu Ladanu da je "esejist, kritičar, polihistor, prozaik i prevoditelj". Već bi i s obzirom na tako široko ocrtan profil ovaj suvremeni klasik književnog znanstva i književnosti zasluživao opširnu monografiju, u kojoj bi se potanko analizirale sve osobine što ih posjeduju tako razvrstani tipovi književnog stvaraoca. Pa premda individualnost pisca nije moguće dijeliti - nedjeljivost je još po drevnoj Boetijevoj odredbi jedno od bitnih obilježja individualnosti - preglednost nam nalaže takav postupak, sve ako će rečeni združeni tipovi biti tek naznačeni u najkraćim crtama.

Ladanovi radovi koji imaju za temu jezikoslovlje, jezikoznanstvo i jezikotvorstvo nisu brojni, ali su zato veoma utjecajni. Odnosi se to poglavito na oštru kritiku takozvani "rječnika dviju Matica", naslovljenu "Centaurski rječnik centaurskog jezika"; temeljnu studiju o hrvatskome standardnom jeziku "Hrvatska književna koine", 1971., te na golemu poligrafiju "Riječi: značenje, uporaba, podrijetlo", u kojoj razlaže, na sustavan način i na preko 1100 stranica, sve temeljne pojmove ljudskoga opstojanja preko etimologije u hrvatskom i glavnim europskim i svjetskim jezicima-od Boga do globalizacije. Drugo izdanje ovog djela izašlo je pod ponešto promijenjenim naslovom "Život riječi: etimologija i uporaba" na skoro 1300 stranica 2009. godine.

Jedini Ladanov roman "Bosanski grb" (1975.) intelektualistička je proza koja jedva može zadovoljiti kriterije "romana", čak i u postmodernističkoj poetici. Iako protkana motivima hrvatske sudbine na prostorima središnje Bosne (Kupres, Travnik, Livno,..), ova virtuozna konstrukcija je zapravo bliža "anatomijama" ili hibridnim kompozicijama renesansnih pisaca poput Roberta Burtona ili Rabelaisa, no reperspektivizirana eksperimentalnim žarom Joycea i svjesnom gradnjom i razgradnjom mikromotiva, ironiziranjem klišea "pripovjedačke Bosne" i poigravanjem stilističkim izričajima - od uzvišenoga do opscenog. Moglo bi se reći da je glavni "junak" (ako se uopće može govoriti u tim kategorijama) "Bosanskoga grba" - hrvatski jezik.

Kao esejist, Tomislav Ladan je našao svoj pravi genre. Enciklopedijsko znanje i analitička strast najbolje dolaze do izražaja u slobodnoj formi eseja, u kojoj se stapaju aforistička oštroumnost, ludička zaigranost mogućnostima jezika te autorov spisateljski vitalizam: Ladan je "strpao" u eseje obilje raznorodnih tema, od uloge psovke u književnosti i dominantnih svjetonazora europskoga srednjovjekovlja do meditacije o umiranju i smrtnosti. Po svom habitusu nesklon tradicionalnim književnim žanrovima (poeziji, drami, romanu), Ladan se suvereno izražava u mediju u kojemu se stapaju "rubni" književni izrazi kao esej, aforizam, kritika i slobodna poligrafija. U kritici je dao sjajne raščlane klasika kao što su Broch, Musil i Faulkner, dok je hrvatsku (i srpsku, kao i bošnjačku) književnost zadužio preobiljem analiza kojima je podvrgao i mnoge potpuno marginalne književne uratke - često na konsternaciju "objekata" književne anatomije ovoga nepodmitljivoga kritika.

 Djela
Zoon graphicon, Sarajevo, 1962.
Premišljanja, Zagreb 1964.
U škarama, Zagreb 1965.
Ta kritika, Zagreb 1970.
Bosanski grb, roman, Zagreb 1975.
Pjesništvo, pjesme, pjesnici, Zagreb 1976.
Parva mediaevalia, Zagreb 1983.
Izabrana djela, PSHK, knj. 157/III, Zagreb 1991.
Riječi: značenje, uporaba, podrijetlo, Zagreb 2001. (2. izdanje Život riječi : Etimologija i upotreba, Zagreb 2009.)
Etymologicon: tumač raznovrsnih pojmova, Zagreb 2006.

 Prijevodi
 Ovidije, Ljubavi, Umijeće ljubavi i Lijek od ljubavi, Zagreb: Znanje, 1973.
 Saga o Nibelunzima, Zagreb: Znanje, 1975.
 Aristotel: Nikomahova etika: prijevod s izvornika, bilješke i rječnik nazivlja, Zagreb: Sveučilišna naklada Liber, 1982.
 Aurelije Augustin, O državi Božjoj Sv.1, Zagreb: Kršćanska sadašnjost, 1982.
 Aristotel: Metafizika: prijevod s izvornika i sedmojezični tumač temeljnih pojmova (grčki, latinski, engleski, francuski, njemački, ruski, novogrčki), Zagreb: Sveučilišna naklada Liber, 1985.
 Aristotel: Fizika: prijevod s izvornika i sedmojezični tumač temeljnih pojmova (grčki, latinski, engleski, francuski, njemački, ruski, novogrčki), Zagreb: Sveučilišna naklada Liber, 1987.
 Aristotel: Politika: prijevod s izvornika i sedmojezični tumač temeljnih pojmova (grčki, latinski, engleski, francuski, njemački, ruski, novogrčki), Zagreb: Globus, 1988.
 Descartes: Razmišljanja o prvoj filozofiji, Zagreb: Demetra, 1993.
 Aurelije Augustin, O državi Božjoj Sv. 2, Zagreb: Kršćanska sadašnjost, 1995.
 Aurelije Augustin, O državi Božjoj Sv. 3, Zagreb: Kršćanska sadašnjost, 1996.

 Nagrade
 1971. Nagrada Ivan Goran Kovačić
 2009. Nagrada Kiklop
 2011. Nagrada Kiklop

 Izvori

 Vanjska poveznica

Tomislav Ladan
Nataša Bašić: U spomen- Tomislav Ladan

Kategorija:Hrvatski književnici
Kategorija:Hrvatski romanopisci
Kategorija:Hrvatski esejisti
Kategorija:Hrvatski novinari
Kategorija:Hrvatski prevoditelji
Kategorija:Hrvatski književni kritičari
Kategorija:Životopisi, Banja Luka
Kategorija:Hrvatski jezikoslovci
Kategorija:Hrvatski kroatisti
Kategorija:Leksikografija
Kategorija:Aforisti
Kategorija:Hrvatski filolozi

He was a member of the Council for the Standard of the Croatian Standard Language.Decision on the establishment of the Council for the Standard of the Croatian Standard Language He died in the 76th year of life after a long and severe illness.Death Tomislav Ladan, Index.hr, September 12, 2008, visited April 15, 2017.

Umro Tomislav Ladan
TOMISLAV LADAN, glavni ravnatelj Leksikografskog zavoda "Miroslav Krleža", umro je danas u 76. godini života nakon duge i teške bolesti. Bio je prevoditelj, književnik i enciklopedist po struci te čovjek enciklopedijskoga znanja. Tomislav Ladan je u široj javnosti najpoznatiji po nebrojenim nastupima na HTV-u, u emisijama o hrvatskom jeziku.
U povodu Ladanove smrti njegov bliski suradnik, ravnatelj Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža, Vlaho Bogišić izjavio je kako je Ladan stvorio tijekom pola stoljeća najopsežnije djelo u povijesti hrvatske leksikografije i leksikografije uopće.
Tomislav Ladan rođen je 1932. godine u Ivanjici. Godine djetinjstva i školovanja proveo je u Travniku, Bugojnu, Banjoj Luci i Sarajevu, gdje je diplomirao na Filozofskom fakultetu 1958. Pod utjecajem poliglota Rikarda Kuzmića i Henrika Barića za vrijeme filoloških studija podjednako se posvetio proučavanju klasičnih jezika uz slavistiku i germanistiku.
Na osobni poziv Miroslava Krleže 1961. prelazi na posao u Leksikografski zavod u Zagrebu, gdje je bio do svoje smrti, na kraju kao glavni ravnatelj.
Kao stručni suradnik za jezična i jezikoslovna pitanja u emisijama HTV-a “Riječi, riječi, riječi” i “Slično, a različito” bavio se riječima i posebice njihovim podrijetlom.
U svom bogatom polustoljetnom književnom i leksikografskom djelu ostavio je brojne inačice i izričaje, oteo zaboravu i neke riječi iz starije hrvatske pismenosti i književnosti.
Ladanov utjecaj bio je izniman u hrvatskoj kulturi, bio je iznad svega filološki inventivan, a svojim djelom utjecao je na više naraštaja i kao jezikoslovac i kao književnik.
R.I.
Foto: LZMK

Question: when did tomislav ladan die in croatia

Question: how old was tomislav ladan when he died

how old was tomislav ladan when Tomislav Ladan died

Question: tomislav ladan was a member of what

Question: what organization did tomislav ladan belong to

osnivanju Vijeća za normu hrvatskoga standardnoga jezika Preminuo je u 76 . godini života nakon duge

Question: in which year of life did tomislav ladan die

Question: when did tomislav ladan die

Question: who was the member of the council for the standard of the croatian standard language

He was a member of the Council for the Standard of the Croatian Standard Language . Decision on the establishment of the Council for the Standard of the Croatian Standard Language He died in the 76th year of life after a long and severe illness . Death Tomislav Ladan , Index.hr , September 12 , 2008 , visited April 15 , 2017 .


mini|220px|Fran Krsto Frankopan (1643. – 1671.), kip u Starom gradu Zrinskih u Čakovcu

Fran Krsto Frankapan (Bosiljevo, 4. ožujka 1643. – Bečko Novo Mjesto, 30. travnja 1671.), bio je hrvatski plemić, vojskovođa i pjesnik iz velikaške obitelji Frankopan.

 Životopis
Fran Krsto Frankapan rođen je u Bosiljevu 1643. godine. Pretpostavlja se da mu je rodno mjesto Bosiljevo, iako nije sa sigurnošću utvrđeno. Različiti teoretičari pišu o mogućoj godini njegova rođenja, pa tako Vodnik piše o godini 1641., Laszowski o 1646. ili 1647. godini. Ipak se većina teoretičara slaže da je rođen 1643. godine. Josip Vončina se ne zadovoljava rezultatima istraživanja te na temelju raznih literatura i vrela pokušava saznati godinu njegova rođenja. Na kraju utvrđuje da je Franjo mogao postati punoljetnim između 29. svibnja 1656. i 27. srpnja 1658. godine, dakle najranije se mogao roditi 1638. ili 1639. godine.Dragutin Feletar, Hrvoje Petrić, Nevio Šetić, Zrinski & Frankopani: 100 godina od povratka u domovinu, Zagreb 2009. Bio je polubrat Katarine Zrinski i šurjak Petra Zrinskog, s kime je bio jedan od organizatora urote hrvatskih i ugarskih velikaša (poznate pod nazivom Zrinsko-frankopanska urota), nezadovoljnih centralizatorskom i kunktatorskom, oklijevajućom politikom Bečkoga dvora koji je sklapao ponižavajuće mirovne sporazume s Osmanlijama, najviše na štetu Hrvata i Mađara.

Fran Krsto, najmlađi sin karlovačkog generala Vuka Frankopana, po nekim se izvorima rodio u Karlovcu 4. ožujka 1643. godine. Nakon očeve smrti poslali su ga na školovanje u Zagreb, gdje je polazio isusovačku gimnaziju. Stanovao je u konviktu za vanjske učenike u Habdelićevoj ulici, a dodatnu je nastavu pohađao u isusovačkom kolegiju, gdje je stekao sklonost prema knjizi i pisanju. O njegovu školovanju ne postoje podaci sve do zabilježbe o školovanju u Grazu 1654. godine. Kao mali dječak ostao je bez majke, a otac mu je umro 1652. godine. Zahvaljujući rodbinskim vezama s talijanskom plemićkom obitelji Frangipani, boravio je u Italiji i tamo već 1656. godine naslijedio gradić Nemi, što mu je donijelo titulu markiza.

Radi nastavka školovanja i odgoja odlazi u Italiju gdje je proučio talijansku poeziju i upoznao uglednu rimsku patricijku Julijanu de Naro s kojom se je i vjenčao. Vrativši se u domovinu pošao je očevim stopama i postao ogulinski kapetan te je sudjelovao u velikom boju s Turcima kod Otočca.

S rimskom obitelji Frangipane (od koje zapravo potječe hrvatska varijanta prezimena Frankopan) hrvatski su Frankopani imali bliske odnose, pa je čak posljednji potomak te obitelji, Mario Frangipane, koji je, prema povijesnim izvorima, umro u Rimu 19. siječnja 1654. godine, u svojoj oporuci sve posjede i naslov markiza ostavio hrvatskim Frankopanima. Stoga se u nekim dokumentima i na slikama, Fran Krsto Frankopan titulira kao markiz.

mini|Grb Frana Krste Frankopana u Zagrebačkoj katedrali

Velikaš izrazite umjetničke nadarenosti, rođeni pjesnik, Fran Krsto je za života objelodanio samo jedan književni rad, spjev "Elegia" (1656.). Današnji istraživači vjeruju da dio njegove zbirke intimne poezije "Gartlic za čas kratiti", što ju je priredio u posljednjim danima života kao zatočenik u Bečkom Novom Mjestu čekajući smaknuće, sve do nedavna poznata samo djelomice, sadrži i pjesme napisane u doba vedre mladosti, u danima kad je na hrvatski jezik prevodio Moliereovu komediju "Georges Dandin" pod naslovom ''Jarne bogati'', dok su samo one tužne nastale u tamnici. Priređujući zbirku, znajući da gleda skoroj i strašnoj smrti u oči, nije ih poredao kronološki, nego ih je pomiješao. Tragična sudbina Frana Krste Frankopana i Petra Zrinskog postala je u 19. stoljeću simbolom hrvatske borbe za opstojnost i jednim od najvećih nacionalnih mitova.Zoran Kravar,Frankapanm Fran II. Krsto Tržački,402.

mini|lijevo|280px|Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan

Prvo i ujedno jedino tiskano djelo koje nije napisao u Bečkom Novom Mjestu je latinska elegija, objavljena 1656. U njoj pjesnik žali što su anđeli Gospinu kućicu s Trsata prenijeli u Loreto. Fran Krsto Frankopan je svoje posljednje dane pred smaknuće provodio u stihovima, dovršavajući pjesme koje je stvarao za života. Upravo ta njegova pjesnička strana je otkrivena tek nakon smrti. Piše ciklus od osam pjesama ''Dijačke junačke'' i 18 religioznih pjesama, nastali su prije njegova odlaska u zatvor, a tamo su nadopunjene i prepravljene. S njima prvi put u pisanu književnost uvodi deseterac. Tragičnu sudbinu pjesnikovu slijedila je i sudbina njegove poezije, sabrane u zbirci "Gartlic za čas kratiti". Morala su proći puna dva stoljeća dok ju je otkrio tadašnji knjižničar u bečkoj Dvorskoj knjižnici Ivan Kostrenčić; on ju je prvi i objelodanio, i to odmah u knjizi (Vrtić, 1871.), ali samo u izboru, jer su neke od tih pjesama, one erotske iz "Gartlica" i ciklusa "Zganke", zbog smjelosti izraza bile suviše izazovne a da ne bi vrijeđale moralni osjećaj čitatelja. S njima prvi put u pisanu književnost uvodi deseterac. Iako je pojava knjižice bila litararna senzacija, ipak nitko od tadašnjih kritičara, ni Vatroslav Jagić, nije u njoj prepoznao vrijednost.

Nedostajale su im bitne znanstveno-teorijske spoznaje, ali i receptivno-doživljajne, emotivne pretpostavke (sam Jagić, iako izuzetno zaslužan filolog, nije, kao ni većina hrvatskih jezikoslovaca dopro do razine estetskoga). Tvrdnjom da je Frankopanov jezik "mješovit i šarovit" nije se ni moglo doći do ispravnog estetskog suda. Jer ta "mješovitost i šarovitost" nije bila mana nego specifična osebina svih pisaca ozaljskog kruga, koja nažalost nije dala onakve plodove kakve je mogla dati, jer je u vrijeme kodifikacije hrvatskoga književnoga jezika uzorom bio Ivan Gundulić, pa je Frankopanova, po idiomu tronarječna poezija, iz toga diskursa djelovala kao odstupanje od središnjega tijeka razvoja hrvatskoga jezika. Tek su novija jezičnopovijesna istraživanja, posebice Josipa Vončine, dostojno opisala i vrijednovala osebujnost i gipkost Frankopanova umjetničkog izraza. Fran Krsto Frankopan započeo je i prozno djelo o kasnosrednjovjekovnoj temi četiriju posljednih stvari Trumbita sudnjega dneva. Po podrijetlu tema i motiva te po stilskim obilježjima i metričkom sustavu, Frankopanov opus je poprilično heterogen. Kod Frankopana se miješta staro i novo, umjetno i narodno, visokoknjiževno i popularno.Zoran Kravar, Frankapan Fran II. Krsto Tržački, 403. Iako je najčešće oslovljen kao barokni pjesnik, tragovi barok su vidljivi tek u dijelu pjesništva, ljubavnog i religioznog. Njegova hrvatska djela pisana su mješavinom čakavskih, kajkavskih i štokavskih elemenata, karakteristično za ozaljski književno-jezični krug.Hrvatska enciklopedija, 4, Zagreb, 2002., 33.

 Smaknuće
mini|desno|280px|Odrubljivanje glave Petru Zrinskom i Franu Krstu Frankopanu u Bečkom Novom Mjestu

Prije nego što se Frankopan odrekao i ogulinske kapetanije i oprostio se s krajišnicima, oni su popunili njegovu kapetaniju Sigmundom Paradeiserom. Tada Fran Krsto pristaje na urotu i uz savez sa sultanom.

Hrvatski kneževi ban Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan potomci su najstarijih, najpoznatijih i najznačajnijih velikaških rodova u Hrvatskoj i Europi. Oni su praplemićki rodovi starohrvatskih plemena. Njihova je nasljedna naslovna čast proizašla iz hrvatskog plemenskog sustava i njegove teritorijalizacije u kneštvima i županijama. Zrinski i Frankopani bili su neovisni na svojim golemim posjedima koji su obuhvaćali prostor gotovo čitave srednjovjekovne Hrvatske. Bili su Zrinski i Frankopani nositelji i branitelji hrvatskih nacionalnih i državnih interesa, a u vrijeme prodora Turaka, branitelji cjelokupne Europe. Fran Krsto 1663. godine sudjeluje u bitki kraj Jurjevih stijena u blizini Otočca, u kojoj su hrvatske postrojbe pod vodstvom Petra Zrinskoga porazile Osmanlije. Fran Krsto Frankopan 1666. godine obnavlja i utvrđuje Novigrad na Dobri, a nosio je naslov i prihode ogulinskoga kapetana te je htio dobiti upravu nad senjskom kapetanijom što mu je 1669. spriječila vojna uprava Austrije. Prije nego što se Frankopan odrekao i ogulinske kapetanije i oprostio se s krajišnicima, oni su popunili njegovu kapetaniju Sigmundom Paradeiserom. Tada Fran Krsto pristaje na urotu i uz savez sa sultanom. On je bio nezadovoljan politikom bečkog dvora, najviše poslije Vasvàrskog mira, a gubitak ogulinske kapetanije samo mu je bio povod za urotu. 1669 se priključuje protuaustrijskoj uroti hrvatskog i ugarskog plemstva koju je predvodio Petar Zrinski. Nakon neuspjele urote odnosno izdaje od strane Turaka,  Frankopan se sklanja u Čakovec gdje skupa sa Zrinskim 13. Travnja odlazi u Beč izmoliti od cara oprost. Oba su uhićena i preseljena u zatvor u Bečkom Novom Mjestu te su optuženi za veleizdaju.
Dana 11. travnja 1671. godine poseban sud optužio je Petra Zrinskog da je htio postati vladar (što je značilo da je radio protiv Habsburgovaca), a Frana Krstu Frankopana da je pozvao na ustanak. Smaknuti su 30. travnja 1671. godine u Bečkom Novom Mjestu. Protiv njihova ubojstva su bili mnogi europski vladari pa i papa. Jedini koji se nije oglasio bio je Luj XIV. Njihove posmrtne ostatke 28. travnja 1919. godine hrvatski rodoljubi prenijeli su i 30. travnja 1919. godine pokopali u zagrebačkoj katedrali.Ljubomir Škrinjar, Bog nam sreću daj! - Hrvatski nek živi zmaj!:, HKV, 27. studenoga 2011., pristupljeno 22. lipnja 2017.

 Djela
 Divoto pianto. Composto in versi latini dal conte Francesco Cristoforo Frangipani, perpetuo Conte di Tersatto, per la Partenza della s. Casa di Maria ss. trasportata Dalla Dalmazia a Loreto, (Blaženi plač, sastavljen u latinskim stihovima od grofa Frana Krste Frankopana, vjekovječnog grofa trsatskoga, radi odlaska svete kuće presvete Marije iz Dalmacije u Loreto),Saša Potočnjak (302424): Poglavlja u knjizi. Blaženi plač, sastavljen u latinskim stihovima od grofa Frana Krste Frankopana, vjekovječnog grofa trsatskoga, radi odlaska svete kuće presvete Marije iz Dalmacije u Loreto // Zbornik u čast Katice Ivanišević. / Ines Srdoč-Konestra (ur.)., bib.irb.hr, pristupljeno 22. lipnja 2017. Macerata, 1656. (2. izd., Loreto, 1794.)
 Posmrtno
 Vrtić: pjesme Franje Krsta markeza Frankopana, kneza Tržačkoga / izdao Ivan Kostrenčić, Tisak Dragutina Albrechta, Zagreb, 1871.
 Djela Frana Krste Frankopana, prir. Slavko Ježić, Posebna izdanja, knj. 108, Filosofski i filološki spisi, knj. 27, Srpska akademija nauka i umetnosti, Beograd, 1936.
 Izabrana djela. Zrinski, Frankopan, Vitezović, prir. Josip Vončina, Pet stoljeća hrvatske književnosti, knj. 17,  Zora - Matica hrvatska, Zagreb, 1976.
 Zganke za vrime skratiti, urednik, tekst i dokumentacija Milan Bešlić, Edicija Signum, Studio za grafički dizajn i svilotisak, Zagreb, 1991. Zganke za vrime skratiti / / Fran Krsto Frankopan ; Ivan Lovrenčić grafike ; urednik, tekst i dokumentacija, Milan Bešlić, loc.gov, pristupljeno 22. lipnja 2017.
 Djela, za tisak prir. i uvodnu raspr. nap. Josip Vončina, Stari pisci hrvatski, knj. 42, Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti, Zagreb, 1995.
 Djela, prir. Josip Vončina, Biblioteka Stoljeća hrvatske književnosti, knj. 2, Matica hrvatska, Zagreb, 1995. (2. obn. izd., Biblioteka Stoljeća hrvatske književnosti, knj. 45, 1999.)
 Izabrane pjesme, prir. Josip Vončina, Biblioteka Parnas: niz Književnost, Matica hrvatska, Zagreb, 1996.

 Izvori

 Vanjske poveznice
 Friederich Heyer von Rosenfield (1873), "Grafen Frangipani or Frankopanovich", in: Wappenbuch: Der Adel des Königreichs Dalmatien, Volume 4, part 3 . Nürnberg: Bauer und Raspe, p. 44–45.
 Friederich Heyer von Rosenfield (1873), "Wappen des Grafen Frangipani or Frankopanovich", in: Wappenbuch: Der Adel des Königreichs Dalmatien, Volume 4, part 3  . Nürnberg: Bauer und Raspe, taf. 30.

 Sestrinski projekti

 Mrežna sjedišta
 LZMK / Hrvatski biografski leksikon: Frankapan, Fran II. Krsto Tržački (Ferenac Trsazki, Francesco Cristoforo) (autor: Zoran Kravar, 1998.)
 Fran Krsto Frankopan: Pjesme
 Slavko Ježić, Život i rad Frana Krste Frankopana : s izborom iz njegovih djela : o 250. obljetnici zrinsko-frankpanske pogibije

Kategorija:Hrvatsko plemstvo
Kategorija:Hrvatski književnici
Kategorija:Hrvatski pjesnici
Kategorija:Hrvatska povijest (1527. – 1790.)
Kategorija:Frankapani

Bog nam sreću daj! - Hrvatski nek živi zmaj!
U zmajskom gnijezdu gdje ih čuva Majka Božja od Kamenitih vrata proslavljena je ovih dana 106. obljetnica Družbe "Braća Hrvatskoga Zmaja". Prvi je naziv družbe bio "Družba zmaja ognjenoga", a današnje ime "Ordo fratres draconis croatici" je dobila tijekom 1907. godine. Od svoga osnutka zauzima se za domoljublje i afirmaciju hrvatskoga identiteta, za kršćanska načela u znanosti i umjetnosti, kao i u javnom i privatnom životu, promiče kulturne vrjednote hrvatskog naroda, jača narodnu svijest, oživljava uspomene na slavne događaje iz hrvatske povijesti i znamenite Hrvate, te čuva i obnavlja hrvatsku kulturnu baštinu.
Trg Braće Hrvatskog Zmaja
Povodom 900. obljetnice Zagrebačke biskupije imenovan je prostor ispred Kamenitih vrata u Trg Braće Hrvatskog Zmaja (15. studenoga 1994.). Tom prigodom Družba je postavila kip Sv. Jurja (djelo kipara A. Kompatschera i A. Windera), koji je davne 1938. dr. Želimir Mažuranić, potomak pjesnika i hrvatskog bana Ivana Mažuranića, darovao gradu Zagrebu. Novo postolje kipa izradio je kipar Ivan Kerdić, Zmaj od Kamenitih vrata II.
Možemo li si zamisliti danas grad Zagreb bez Kamenitih vrata?
1841. – Gradski magistrat na sjednici održanoj 26. VIII. donosi zaključak da se Kamenita vrata sruše. Rušenje su predložili gradski zidarski majstori Felbinger i Horbeld:
"Rušenje zgrade ovih vrata i iznad njih smještene djevojačke škole ne samo da je moguće, već i s razloga usrećivanja grada većim ukrasom i zbog pružanja tražene udobnosti i sigurnosti javnosti koja ovuda neprekidno prolazi potpuno poželjno...".
Do realizacije projekta ipak nije došlo.
1875. – ponovno se aktualizira ideja o rušenju vrata, ali se toj ideji javno suprostavlja Isidor Kršnjavi: "Ne rušimo starine! Kupole, vrata, tornjevi gradski i crkveni najprikladnija su sredstva lijepu profiliranju gradova ..."
1878. – Gradski magistrat izdvaja iz proračuna 2500 forinti za rušenje Kamenitih vrata, no ovaj put Zagrepčani podnose Magistratu molbu da se vrata ne ruše.
1907. – poslije rušenja Bakačeve kule, koja je zajedno s bedemom ispred Katedrale bila srušena od 1906. do 1907. godine, kao i prije nje srušene Sjeverna i Južna gradska kula, ponovno se razmatra ideja o rušenju Kule Kamenitih vrata. No nju nisu dali zmajevi. Meštarski zbor je na prijedlog Velikog meštra Emilija Laszowskog 13. ožujka 1907. donio zaključak, da se ova povijesna građevina očuva za potomstvo hrvatskoga naroda. Isposlovali su da nam ostane najstariji dio Zagreba, posljednja gradska vrata i jedan od simbola grada.
Viteška dvorana u Zmajskoj kuli nad Kamenitim vratima.
1907. – Zmajevi su ponudili Gradskom poglavarstvu da o svom trošku obnove Kamenita vrata i u njima hrvatsko Marjansko svetište - kapelicu Blažene djevice Marije od Kamenitih vrata, i da u kuli nad Kamenitim vratima urede Gradsku knjižnicu i Gradski muzej s arhivom;
Poglavarstvo je 11. svibnja obavijestilo Družbu "Braća Hrvatskoga Zmaja" da im povjerava i daje na korištenje Kulu nad Kamenitim vratima, i pravo da u njima bude sjedište Družbe.
Potom je prvi kata kule pregrađen po visini pa su dobivena dva kata s prostorom u kojem je zmajsko bratstvo uredilo i vodilo Gradsku knjižnicu (do 9. travnja 1938. godine), Gradski muzej/Muzej grada Zagreba (do 26. lipnja 1925.) i Gradski arhiv (do 4. svibnja 1914.), a Zagrepčanima su predani na uporabu 7. prosinca 1907. godine.
Tim povodom je Grad Zagreb postavio spomen-ploču iza ulaznih vrata u Zmajsku Kulu:
OVDJE SE VEĆ GOD. 1429. SPOMINJU
"KAMENITA VRATA"
GOD. 1674. IZGORIO JE ZAGREB SVE DO
KAPELICE B.D.M. U OVOJ KULI.
ZA NAČELNIKOVANJA
Dr. MILANA AMRUŠA
OBNOVLJENA JE GOD. 1907. OVA KULA
I U NJU SU SMJEŠTENI GRADSKI ARKIV,
MUZEJ I KNJIŽNICA, ŠTO IH UREDIŠE
"BRAĆA HRV. ZMAJA"
Gradska knjižnica je prigodom otvaranja imala 7.000 darovanih knjiga, a krajem sljedeće godine 14.000 naslova i 42.672 korisnika ili 125 osoba dnevno!
1938. – obnova Kamenitih vrata i Zmajske kule po nacrtima arh. Jurja Denzlera, Zmaja od Harmice; unutrašnjost kule dobiva današnji izgled.
Ratne zastave Gardijskih brigada Hrvatske vojske.
Gardijske brigade Hrvatske vojske (Tigrovi, Pume, Kune, Pauci, Gromovi, Vukovi i Slavonski sokolovi) poklonile su Družbi svoje ratne zastave u znak zahvalnosti za sve što su učinili u obrani domovine od srpsko-jugoslavenske agresije.
Plakete Gardijskih brigada dodijeljene Zmajevima
Stjepan Širola, Velimir Deželić (u sredini) i Emilije Laszowski Szeliga početkom 20-ih godina prošlog stoljeća (ulje na platnu, akad. slikar Josip Bužan)
"Družba zmaja ognjenoga"je utemeljena 16. studenoga 1905. godine u Zagrebu (današnje ime je dobila tijekom 1907. godine). Utemeljili su je znameniti hrvatski kulturni djelatnici Emilije Laszowski Szeliga (Prazmaj Brloški i Ozaljski), povjesničar i arhivist, kasnije ravnatelj Kraljevskog državnog arhiva u Zagrebu (danas Hrvatski državni arhiv), i dr. Velimir Deželić stariji (Prazmaj Klokočki I.), književnik, sveučilišni bibliotekar i leksikograf, kasnije ravnatelj Kraljevske sveučilišne knjižnice u Zagrebu (danas Nacionalna i sveučilišna knjižnica).
Suosnovatelji Družbe bili su Stjepan Širola (pedagog i književnik), Janko Barle (svećenik, povjesničar, etnograf i glazbeni pisac), Božidar Kukuljević Sakcinski (književnik i glazbenik) i Ljudevit Tomšić ml. (knjižar i tiskar).
DSUP (Državni sekretarijat za unutrašnje poslove) Narodne Republike Hrvatske, Odjel narodne sigurnosti, je 4. ožujka 1946. godine donio odluku kojom se Družba "Braća Hrvatskoga Zmaja", kao "profašistička i nenarodna udruga" raspušta i zabranjuje njen rad. Konfiscirana je cjelokupna pokretna i nepokretna imovina.
Neki će reći da su bila takva vremena, ali teza da je svaki zahtjev za hrvatskom državom izraz fašističke ideologije postojala je do 1990. godine.
Družba je obnovljena i svečano ponovo uspostavljena 16. studenog 1990. u Zmajskoj Kuli nad Kamenim vratima u Zagrebu.
Grb Braće Hrvatskoga Zmaja
Grb Braće Hrvatskoga Zmaja je štit s hrvatskim grbom oko kojega se savija zeleni zmaj spuštenih krila i s repom omotanim oko vrata, koji čuva tu najveću svetinju i ne dopušta da mu se netko neovlašteno približi.
"Zmaj zelenih krila brani ono veliko blago koje je družbi povjereno, a to je kultura hrvatskoga naroda, ono najveće što jedan narod može imati."
Zaštitnik Družbe "Braća Hrvatskoga Zmaja" je Sv. Juraj Mučenik.
Sveti Juraj ubijen je za Dioklecijanovog progona kršćana 303. godine.
"Mučenik koji je radije izgubio glavu nego da se odrekne Krista i tako sačuva visoki položaj u Rimskoj vojsci sav život svjedočio je i prosječnim ljudima da državna vlast ne mora uvijek imati pravo, da i državni zakoni mogu biti nehumani i nepravedni. Čovjek mora svojom glavom misliti i svojom slobodnom voljom odlučivati što je dobro, a što zlo. Ta poruka slobode morala je uplašiti vladara samodršca i sve koji su bez obzira na savjest služili svojim i državnim interesima. Ta se poruka na svoj način uosobila u liku mučenika Jurja."
Crkvu je njemu u čast podigao već sredinom 4. stoljeća Dioklecijanov nasljednik Konstantin Veliki.
S Istoka se njegovo štovanje vrlo brzo proširilo i na Zapad. Kao svoga zaštitnika slavili su ga srednjovjekovni vitezovi i križari, a od visokog srednjeg vijeka ikonografija ga prikazuje u vojničkoj opremi na konju kako kopljem ubija zmaja da bi, prema pučkoj legendi, spasio djevojku (djevicu).
I štovanje sv. Mihovila, koji ubija sedmoglavog apokaliptičkog Zmaja, počinje na Istoku u 4. stoljeću.
Kompatcher-Winderov zmaj
Zmajevi ili "zmije s krilima" su dobra ili zla čudovišta u mitovima gotovo svih naroda svijeta. Najčešće su čuvari nekakvog blaga (npr. Zlatno runo).
Mons. dr. Juraj Kolarić, predstojnik Ureda za kulturu i crkvena kulturna dobra Zagrebačke nadbiskupije, umirovljeni profesor Katoličkog bogoslovnog fakulteta u Zagrebu, i Zmaj Hrašćanski od sv. Jurja u Trnju:
"Zmija u svim religijama i u svim mitologijama igra vrlo značajnu ulogu. Zato što je zmija po uvjerenju bila čuvar voda. A voda život znači. Ta voda, kad ona prelazi u oblak, se kao kiša spušta i postaje plodonosna. To je nešto lijepo i dobro. A zmija da bi mogla štititi tu vodu u zraku mora imati krila. Tako je zmija dobila krila i od nje je postao zmaj.
Kako su grmljavine i munje također dio toga procesa kojim se zemlja natapa vodom, to je onda u kasnijim tumačenjima došlo do toga da netko priječi tog dobrog zmaja da natapa zemlju. Tako onda imamo u mitologiji istočnih naroda u sanskritskom jeziku naziv ahir – u arapskom aždaja – pojam zla, zmaja koji utjelovljuje zlo. To je crveni zmaj.
A onaj koji čuva dobro i koji čuva čovjeka, i sve ono što je vezano uz dobro čovjeka i čitav svijet – to je zmaj zelenih krila. Taj dobar zmaj je dobio naziv u sanskritskom jeziku agnu – samo dobrota, čuvar dobrota."
Grb Viteškog reda Braće Hrvatskoga Zmaja
"Samo ime 'Braće Hrvatskoga Zmaja' nije se tako brzo rodilo. Namislili smo, neka bude jedno ponešto eksotično ime i spominjali smo razna imena, a sam sam rekao, da bi lijepo bilo, da se društvo prozove 'Zmaj' jer je to ujedno nešto energična, neobična. Kad je to Emilije čuo, odmah se je sjetio, da je već godine 1408. zasnovano društvo zmajskih vitezova za kralja Sigizmunda, u kojem su pretežni dio bili Hrvati. Na osnovi toga i kako su proučena pravila toga društva, odlučili smo da se to staro društvo obnovi. Zato je nastalo društvo 'Braća Hrvatskoga Zmaja'". (Velimir Deželić, 1914.)
Simboliku starog Žigmundovog reda "Ordo equestris draconis" (Red zmajskih vitezova) - znak je zmaj koji ovija rep oko vlastita vrata, a zaštitnik je sv. Juraj - dijelom je preuzela i nova "Družba zmaja ognjenoga", odnosno "Družba Braća Hrvatskoga Zmaja" (Ordo fratres draconis croatici).
Grb Viteškog reda Hrvatskog Zmaja
Opis grba "Viteški red Hrvatskog Zmaja":
Štit razdijeljen u četiri polja: 1 i 4 crvena i srebrena šahovska polja; 2 i 3 u srebrnom zlatni zmaj sa zelenim krilima i repom ovinutim oko vrata.
Nakit: kaciga s crvenom, bijelom modrom točenicom iz koje raste zlatni raskriljeni zmaj.
Čuvari grba: sa svake strane jedan oklopnik s kopljem u ruci drži štit.
Natpis: ZA BOGA I HRVATSKU
Grb je nastao 1941. godine. Lesonit, rezan po konturama; Slikan temperama, vis. 68, šir. 58 cm. Nalazi se u Hrvatskom povijesnom muzeju. Javnosti izložen 1995. godine na izložbi: Zbirke grbova, grbovnica i rodoslovlja.
Grb starohrvatskog roda Zrinskih (Zrinsko-frankopanski muzej, stari grad Ozalj, 2008.)
Opis grba obitelji Zrinski:
Štit crveni okomito razdijeljen: desno otvorena crna orlovska krila; lijevo iznad kamenog nazupčanog zida naravne boje uzdiže se kula s nazupčanim vijencem i puškarnicom naravne boje, koju gore sa svake strane prati jedna šestokraka zlatna zvijezda.
Nakit: kaciga s krunom iz koje raste raskriljeni, okrunjeni zmaj.
Plašt: crveno zlatni.
Grb pripada obitelji Zrinski (knezovi), banu Nikoli (1543-1556) . Nastao je spajanjem obitelji Šubića (otvorena orlovska krila) i obitelji Ernuszta (kula).
Viteškom Redu zmajskih vitezova pripadali su hrvatski knezovi Zrinski (zmaj u grbu) i druge hrvatske velikaške obitelji.
Meštarski stol
Družbu vodi Meštarski zbor, na čijem se čelu nalazi Veliki Meštar.
Čast Velikog meštra obnašali su:
Emilij Laszowski, Prazmaj Brloški i Ozaljski (1906.-1935.)
Milutin Mayer, Prazmaj Sv. Helenski I. (1936.-1941.)
Mladen Deželić, Prazmaj Klokočki I. (1943.-1945.)
a nakon obnove djelovanja
Antun Bauer, Prazmaj Vučedolski (1990.-1992.)
Đuro Deželić, Zmaj Klokočki V. (1992.-1993.)
Juraj Kolarić, Zmaj Hrašćanski od sv. Jurja u Trnju (1993.-2001.)
Matija Salaj, Zmaj Starovukovarski (2001.- 2006.)
Dragutin Feletar, Zmaj Velikootočki (2006. -2011.)
Nevio Šetić, Zmaj od Istre (2011. - )
Članovi se međusobno oslovljavaju sa "zmajski brate" ili "zmajska sestro", a meštri su "časna braća". Meštarski zbor bira se svakih pet godina.
Obred zazmajenja
Zmajska Pravila (Ordo draconicus) i Zmajski Obrednik (Rituale draconicum) određuju postupak i način primanja novih članova u Družbu "Braća Hrvatskoga Zmaja".
Družba ima tri vrste članova: redovite članove, članove prinosnike i počasne članove.
Broj članova je ograničen stavkom numerus clausus od 310 članova. Broj počasnih članova nije ograničen.
O primanju u punopravno članstvo odlučuje "balotiranjem" Meštarski zbor. Da bi novi član bio prihvaćen odluka mora biti jednoglasna, odnosno svih deset kuglica moraju biti bijele.
Tijekom zazmajenja (Rituale draconicum) izabrani zmajski kandidati stoje pred Meštarskim zborom.
Svakom zmajskom pripravniku daje se mogućnost da izabere jednu od sedam svijeća određene boje, odnosno kulturni zbor (sekciju) u kojem će ubuduće djelovati.
Ljubičasta "luč" – Povijesna sekcija , plava – Umjetnička sekcija, bijela – Prosvjetni zbor, zelena – Prirodoslovna sekcija, žuta – Pravna sekcija, crna – Zbor dobročinstva, crvena – Zbor kulturne baštine.
Kod polaganja prisege polažu desnu ruku na hrvatsku zastavu ukriženu sa zastavom Družbe i za meštrom kapelanom ponavlja riječi prisege.
Nakon prisege Veliki meštar uzima u ruke bilikum tj. kalež bratstva u kojem se nalazi vino i u njega srebrnom žličicom sipa pepeo srebrne lipe (Tilia tomentosa), mitska pozadina hrvatskih narodnih običaja i vjerovanja iz pradomovine da lipa čuva čovjeka od zla i uroka.
Potom svaki zmajski pripravnik popije gutljaj, a posljednji pije Veliki meštar, koji nove članove proglašava zmajskom braćom i naziva ih zmajskim imenom koje su sami izabrali.
Meštar protonotar stavlja ruke na ramena novog člana i izgovara geslo Družbe: "Pro aris et focis" (Za žrtvenike i ognjišta), a novi zmajski brat odgovara: "Deo propitio" (S Božjom milošću) te dobiva svoju lentu i značku.
Na kraju svečanosti zazmajenja svi zajedno pjevaju "Zmajevku" (himna Družbe napisana je 1905.) i Hrvatsku himnu.
Danas Družbu čine Matica u Zagrebu i 19 Zmajskih stolova koji su smješteni u županijskim središtima.
Zmajska pravila (Ordo draconicus):
(...)
- Družba je nevladina, nepolitička, nadstranačka i neprofitna udruga koja djeluje na području kulture, a poglavito očuvanja hrvatske kulturne i prirodne baštine te opstojnosti hrvatskog naroda i države.
- Njegovanje i promicanje iskonskog hrvatskog značenja te etičkih i kulturnih vrijednosti pojedinaca i naroda, po kojima se Hrvati ističu i razlikuju u zajednici europskih naroda, te promicanje hrvatskih narodnih običaja, svetinja, pravnih shvaćanja, izvornih umjetničkih i graditeljskih izričaja;
- Družba je zasnovana na hrvatskom rodoljublju i domoljublju, iskrenom prijateljstvu i bratskoj ljubavi, međusobnom poštovanju i pomaganju u javnom i privatnom životu, što je zajamčeno i zavjereno čašću, čestitošću i poštenjem njezina članstva.
- Družba okuplja kulturne, društvene, znanstvene i gospodarske djelatnike bez obzira na podrijetlo, društveni položaj, zanimanje, svjetonazor, vjeroispovijest, političko uvjerenje ili stranačko opredjeljenje, koji se ponose hrvatskim narodom i svojom domovinom Hrvatskom te su spremni složno i predano raditi na jačanju narodne svijesti i narodnoga bitka.
(...)
2005. godine u potpunosti je uređena unutrašnjost Zmajske Kule nad Kamenitim vratima.
U Zmajskoj kuli članovi Družbe po tradiciji kite božićni bor i pjevaju nabožne pjesme na predbožićnom domjenku. Svake godine nazoče misi za uzoritog kardinala Franju Kuharića, Zmaja od Kamenitih vrata III.
2008. Stari grad Ozalj
U vlasništvu Družbe je i stari grad Ozalj, Zmajsko gnijezdo Zrinskih i Frankopana iznad Kupe. Ozaljski župnik vlč. Josip Jakovčić, Zmaj od Novigrada na Dobri, blagoslovio je 4. siječnja 2008. stari grad Ozalj.
1928. – Ponukan velikim zalaganjem i radom Dužbe "Braća Hrvatskoga Zmaja" u štovanju kulta Zrinskih i Frankopana, posljednji vlasnik starog grada Ozlja i ozaljskog plemićkog dobra, Albert Maria Lamoral Thurn-Taxis, darovao joj je 6. srpnja 1928. stari grad Ozalj i plemićko dobro od tri jutra i 96 četvornih hvati. Darovnica je izdana u Regensburgu, a pravnom činu preuzimanja darovnice je bio prisutan i njemački generalni konzul Ferdinand Seiler, te ravnatelj kneževih dobara Gustav Simon. Darovnicu su u ime Družbe potpisali E. Laszowski, Veliki Meštar i Meštar protonotar Leon Kaurić, a kao svjedoci dr. V. Deželić, zamjenik Velikog Meštra i Meštar obredničar dr. Gjuro Kumičić. Tom zgodom je Albert Maria Thurn-Taxis imenovan počasnim članom Družbe sa zmajskim predikatom Zmaj od Regensburga.
1928. – Zmajevci su u potpunosti obnovili zapušteni stari grad Zrinskih i Frankopana. U jednom dijelu grada uredili su izletište i ljetovalište s restoranom, opremili 32 sobe, a u drugom dijelu grada Zmajski muzej, arhiv i knjižnicu, koji su se sastojali od četiri dijela: 1.) Zrinsko-Frankopanski muzej, 2.) Galerija slika domaćih i stranih slikara, 3.) Dvorana hrvatskih grbova i zastava, 4.) Arhiv i knjižnica s 20.000 različitih povijesnih dokumenata i 7.000 knjiga.
Nakon oslobođenja Družba je zabranjena (1946.), a stari grad Ozalj u ime naroda oduzet i opljačkan. U slobodnoj i neovisnoj Republici Hrvatskoj Ozalj je vraćen Zmajevcima (1992.) koji ga ponovno obnavljaju i u njemu uređuju muzej, arhiv i knjižnicu.
Opširnije o Ozlju i životu Zrinskih i Frankopana može se pročitati u reportaži Modruš, Ozalj – U boj, u boj za dom!
Predsjednik Matice hrvatske Ljudevit Jonke otkrio je poprsja hrvatskih mučenika u zagrebačkoj Prvostolnici (1971.), i nazvao ih borcima za slobodu Hrvatske.
Među najznačajnijim djelima Družbe od njenog osnivanja do danas je prenošenje posmrtnih ostataka hrvatskoga bana Petra kneza Zrinskoga i markiza Frana Krste kneza Frankopana 1919. iz Bečkog Novigrada u zagrebačku Prvostolnicu, te očuvanje kulta štovanja Zrinskih i Frankopana koji je u hrvatskoj povijesti odigrao prvorazrednu državotvornu ulogu, pa su zrinsko-frankopanske teme na neki način bile barometar hrvatske slobode.
Svako njihovo spominjanje smatralo se, kako je to Krleža lijepo rekao, malograđanštinom, a za "dobro vaspitanu radničku klasu" i "jugoslovenskog nadčovjeka, udarnika i heroja" to je bila kategorija: nacionalizam, šovinizam, klerofašizam. Mlađi naraštaj Hrvata to ne zna, inače bi lako prepoznao tko su ti što štakorski uporno još i danas govore i pišu o "ustašofilima", i ponavljaju arhaične fraze "ustašluk".
Kult štovanja Zrinskih i Frankopana
O počecima, a i nastanku kulta štovanja Zrinskih i Frankopana možemo govoriti od 1861. do 1866. godine kad se u Zagrebu spremala svečanost u počast 300. obljetnici Nikole Šubića Zrinskog, zvanog Sigetski. Dr. Ante Starčević i njegovi Pravaši bili su inicijatori te svečanosti, a njihovi književnici poput Kovačića, Harambašića i Kumičića su pisali pjesme i obljetničke tekstove.
Godine 1871. nešto slično urađeno je i za 200. obljetnicu smaknuća Petra Zrinskog i Frana Krste Frankopana. Starčević i Kvaternik bili su glavni pokretači proslave, i od tada svakoga 30. travnja služile su se mise zadužnice, poglavito u doba strahovlade bana Khuena Hedervarija kad se to zabranjivalo i kad je to bio izraz nacionalnog ponosa.
*Proslava 400. obljetnice bitke kod Sigeta (1966. g.) kod nas se nije održala jer ju je osobno zabranio dr. Vladimir Bakarić, predsjednik CK Saveza komunista Hrvatske.
1907. – Družba "Braća Hrvatskoga Zmaja" donosi zaključak da se kosti pogubljenih hrvatskih mučenika Petra Zrinskog i Frana Krste Frankopana iz Bečkog Novigrada prenesu u domovinu Hrvatsku.
- iz skupnog zapuštenog groba ekshumirali su zemne ostatke i 24. travnja 1907. pohranili ih u novi privremeni grob, no Franjo Josip I. osobno je zabranio prijenos posmrtnih ostataka u Hrvatsku.
1919. – Družba ekshumira posmrtne ostatke Zrinskog i Frankopana po drugi put, 28. travnja ih prevozi u Zagreb, a 30. travnja su svečano položeni u kriptu zagrebačke katedrale. Svečanost prijenosa i pokopa pretvorila se u pučko-hrvatsku svečanost, a 30. travnja je bio u Hrvatskoj blagdan. Štovanje kulta Zrinskih i Frankopana je nastavljeno.
1921. – Družba prenosi u Prvostolnicu posmrtne ostatke Rakovičkih žrtava, Eugena Kvaternika, Vjekoslava Bacha i Antuna Rakijaša, pa zagrebačka katedrala postaje hrvatski Panteon.
1944. – Tijekom višegodišnjeg istraživanja Zmajevi su otkrili u Grazu grob Ivana IV. Antuna Baltazara grofa Zrinskog, jedinog sina Petra i Katarine Zrinski. Posmrtne ostatke su prinijeli u Zagreb i 26. veljače, nakon mise zadušnice koju je služio zagrebački nadbiskup dr. Alojzije Stepinac, položili ih u istu kriptu u kojoj počivaju otac Petar i ujak Fran Krsto Frankopan u zagrebačkoj Prvostolnici.
1945. – Nova vlast u Hrvatskoj tabuizirala je temu Zrinski-Frankopani i hrvatskih povijesnih junaka. Danas je u Hrvatskoj tabuizirana tema "Ante Gotovina". Sve se ponavlja, ali na drukčiji način.
*1985.- Jugoslavenski generalni konzul u Münchenu službeno je prosvjedovao protiv "jedne ustaške opere", nazivajući "ustašlukom" praizvedbu opere "Nikola Šubić Zrinski" održane u Münchenu pod visokim pokroviteljstvom Franz Josef Straussa, predsjednika Bavarske.
Gospićko-senjski biskup mons. dr. Mile Bogović, Zmaj od Krbave
Od davne 1905. godine do danas Družba je ubilježila u članstvo preko 1.600 istaknutih imena hrvatske kulturne, vjerske, društvene, znanstvene i političke scene, te postavila više od 300 spomen-ploča i podigla brojne spomenike u cijeloj Hrvatskoj.
Spomenik HRVATSKOJ HIMNI u Zelenjaku pokraj Klanjca u Hrvatskom zagorju
Spomenik HRVATSKOM JEZIKU, Varaždinske toplice
Pavlinski samostan i crkva Majke Božje Remetske u Zagrebu
Kula Zrinski u Vrbovcu
Kula Zrinski u Vrbovcu
Kula Zrinski ostatak je starog vrbovečkog kaštela obitelji Zrinski izgrađenog za obranu od Turaka nakon 1528. godine. U njoj se 1621. rodio hrvatski ban Petar Zrinski. Kaštel je Družbi darovao 16. travnja 1921. godine zadnji vlasnik grof Pierre Denizoff.
Spomenik Nikoli Zrinskom, Čakovec
Slava u višnih Bogu! Na vaspominanie 1300-go leta krštenie Naroda Hrvata, iže zakle se vječnoju vjernostju Stijeni Petra, prijem ot jee objetovanie pomoći u svakoj pečali. Družba Bratie Hrvatskago Zmaja, sahranje svetine pradjedi, Preporučae Otačastvo Hrvata Velikoi Bogorodici 1941.
Natpis na spomen 1300. godišnjice pokrštenja hrvatskoga naroda (641.-1941.), i prvih veza Hrvata sa Svetom Stolicom (za vrijeme pape Ivana IV. 640.- 642., koji je podrijetlom bio iz Dalmacije), napisan uglatom glagoljicom, povrh kojega je zmajski grb, a koji se nalazi u zagrebačkoj Prvostolnici, blagoslovio 17. rujna 1944. hrvatski metropolit i Zagrebački nadbiskup dr. Alojzije Stepinac poslije svečane pontifikalne mise.
Blaženi Alojzije Stepinac, Zmaj od Bakačeve Kule; Gospić
Hrvatska gruda (Sokolska mogila) u perivoju Maksimir
Mogila, spomen-humak, podignuta je 1925. godine kao zajednički projekt Družbe «Braća Hrvatskoga Zmaja» i Hrvatskog sokola povodom obilježavanja i proslave tisućgodišnjeg hrvatskog kraljevstva. U temelje humka stavljeni su predmeti iz hrvatske kulturne baštine, a građen je od grumenova zemlje donesene iz 155 mjesta iz raznih hrvatskih krajeva u kojima se zbio neki važni povijesni ili kulturni događaj tijekom tisućgodišnje hrvatske povijesti. Od Mogile je poslije oslobođenja 1945. godine ostao samo brežuljak, a obnovljena je tek 1995. godine na inicijativu Družbe "Braća Hrvatskog Zmaja". Tom je prigodom preimenovana u Hrvatska gruda, i u nju je položen grumen zemlje koju je blagoslovio papa Ivan Pavao II.
Vraćena je i spomen-ploča skinuta 1945. godine: "925 – Tomislav prvi krune se hvata s njome da kruni ponos Hrvata", a stavljena je i nova: "1995 - Za ostvareni san Hrvata: slobodnu, nezavisnu i međunarodno priznatu hrvatsku državu. Sokola postavi Ministarstvo obrane Republike Hrvatske".
Družba je 18. travnja 2009. godine u kraljevskom gradu Kninu, u parku na Trgu Oluje, pretežito vlastitim sredstvima podigla velebni spomenik kralju hrvatske narodne dinastije Dmitru Zvonimiru (1074. – 1089.).
U predvorju rektorata Sveučilišta Jurja Dobrile u Puli svečano je 26. rujna 2011. otkrivena bista velikog domoljuba Jurja Dobrile.
Kula Lotrščak, Zagreb
Družba "Braća Hrvatskog Zmaja" svojim djelovanjem spašava i kulu Lotrščak od rušenja.
- osnovali su Gradsku knjižnicu (1907.)
- osnovali su Muzej grada Zagreba (1907.)
- osnovali su Gradski arhiv (1907.)
- osnivali su Pučko sveučilište, prethodnik današnjeg Pučkog otvorenog učilišta (1907.)
- osnovali su "Društvo za spasavanje", današnju Ustanovu za hitnu medicinsku pomoć grada Zagreba (1909.)
- osnovali su Zemaljsko povjerenstvo za očuvanje umjetničkih i historičkih spomenika u kraljevinama Hrvatskoj i Slavoniji, kasniji Konzervatorski ured u Zagrebu (1910.)
- osnovali su Etnografski muzej u Zagrebu (1919.)
Kroz dvije godine uzdržavala je iz svojih sredstava oko 60 hrvatske djece u hrvatskoj školi na Sušaku (1909. i 1910.)
Zmajevci uoči Božića organiziraju dobrotvorne priredbe i daruju 420 djece poginulih hrvatskih branitelja (1995.-2001.)
Ljubomir Škrinjar

Question: in which year did fran krsto die

Question: when was novigrad on the good established

when was novigrad on the good established

Question: who led the croatian troops at the end of the yuri stones

Question: who established novigrad on the good

Question: in which battle did fran krsto participate in 1663

Question: who founded novigrad on the good

Question: fran krsto frankapan was the title and revenue of which captain

Question: what nationality was fran krsto frankapan

what nationality was fran krsto frankapan

Fran Krsto in 1663 participates in the battle of the end of the Yuri Stones near Otočca , in which the Croatian troops under the leadership of Peter Zrinsky defeated the Ottoman .

Fran Krsto Frankopan in 1666 renovated and established Novigrad on the Good , and he carried the title and revenue of the Ogulinsky captain and wanted to get the administration of the Senny captain that in 1669 prevented him by the military administration of Austria .

Fran Krsto in 1663 participates in the battle of the end of the Yuri Stones near Otočca, in which the Croatian troops under the leadership of Peter Zrinsky defeated the Ottoman. Fran Krsto Frankopan in 1666 renovated and established Novigrad on the Good, and he carried the title and revenue of the Ogulinsky captain and wanted to get the administration of the Senny captain that in 1669 prevented him by the military administration of Austria.

Chapter in the book.

Pregled po CROSBI profilu: Saša Potočnjak (CROSBI Profil: 24037, MBZ: 302424)
Pronađeno 79 radova
- 1.Potočnjak, SašaLa ricerca della storia culturale-letteraria di Fiume dal basso medioevo al settecento: storiografia, testi e autori // Fiume (2022) (međunarodna recenzija, prihvaćen)
- 2.Potočnjak, SašaWho saved the city: Venice or patron saint? Constructing the Venetian image in the Northern Adriatic communities // International Medieval Congress IMC Leeds 2022
Leeds, Ujedinjeno Kraljevstvo, 2022. (predavanje, ostalo, znanstveni)
- 3.Potočnjak, Saša; Španjol - Pandelo, BarbaraČudotvorne Gospe Rapske. Javne marijanske pobožnosti u Rapskoj biskupiji (prijenosne ikone, procesije i memorabilije) // Croatica Christiana periodica : časopis Instituta za crkvenu povijest Katoličkog bogoslovnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, 46 (2022), 89; 17-39 (domaća recenzija, članak, znanstveni)
- 4.Ćutić Gorup, Maja; Potočnjak, Saša''Odabranici srca'' markizi Juliji Naro Frankopan: privatna korespondencija kao društveni problem // Širinom filološke misli. Zbornik u čast Diani Stolac (2022) (domaća recenzija, poslan)
- 5.Potočnjak, SašaŽivjeti po pravilima: praksa čitanja (i pisanja) u ženskim benediktinskim samostanima grada Raba // Lik žene i žene autorice
Zagreb, Hrvatska, 2021. str. 21-21 (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, sažetak, znanstveni)
- 6.Potočnjak, SašaAutografi Frana Krste Frankopana // Petar Zrinski i Fran Krsto Frankopan u hrvatskoj i europskoj povijesti (u povodu 350. obljetnice kaznenog postupka)
Zagreb, Hrvatska, 2021. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 7.Potočnjak, SašaFra Odorik Badurina i samostanska Kronika kao izvor za proučavanje lokalne kulture // VI. KONGRES HRVATSKIH POVJESNIČARA Kultura
Rijeka, Hrvatska, 2021. str. 199-199 (predavanje, sažetak, znanstveni)
- 8.Potočnjak, SašaThe Bad Weather in the Glagolitic Culture: the transfer of meteorological concepts in medieval communities // Leeds International Medieval Congress, IMC 2021 CLIMATE
Leeds, Velika Britanija, 2021. (predavanje, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 9.Potočnjak, Saša; Španjol-Pandelo, BarbaraThe Cult of Saint Christopher in the Diocese of Rab. Relic, Hagiography and Iconography // Ikon, 14 (2021), 1-12 (međunarodna recenzija, članak, znanstveni)
- 10.Potočnjak, Saša; Španjol-Pandelo, BarbaraMarian Devotion in the Medieval North Adriatic Community: Case Study of Island of Rab // Salve Regina. New Approaches on Marian Devotion from the Middle Ages to the Council of Trent
Venecija, Italija, 2020. (predavanje, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 11.Potočnjak, SašaTo act 'post mortem' in the Late Medieval Croatian literature // Virtual International Medieval Congress in Leeds
Leeds, Velika Britanija, 2020. (predavanje, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 12.Potočnjak, SašaKada "Knjiga kupcu govori" kako kupac knjigu treba čitati: od prigodno-pohvalnih pjesama do drvoreza u djelu Franje Glavinića i Barne Karnarutića // Histria, 9 (2019), 9; 93-113 doi:10.32728/h2019.04 (recenziran, članak, znanstveni)
- 13.Potočnjak, Saša''Facta est'': Frammenti apocrifi del Nuovo testamento dall'isola d'Arbe // La Serenissima via mare. Arte e cultura tra venezia e il Quarnaro / Baradel, Valentina ; Guarnieri, Cristina (ur.).
Padova: Padova University Press, 2019. str. 87-97
- 14.Španjol - Pandelo, Barbara; Potočnjak, SašaNova saznanja o Maloj Gospi, 2019. (podatak o recenziji nije dostupan, javno predavanje).
- 15.Potočnjak, SašaTko je prvi čitao Planine Petra Zoranića? // Knjižica sažetaka: 450. obljetnica prvotiska "Planina" Petra Zoranića (1569. – 2019.)
Zadar, Hrvatska, 2019. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 16.Potočnjak, SašaRegula Otcza S. Beneditta. Obrachiena u jezik hervaski iz samostana sv. Andrije Apostola u gradu Rabu // Znanstveni kolokvij ''Rapsko benediktinstvo – društvo, umjetnost, glazba''
Rab, Hrvatska, 2019. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 17.Potočnjak, SašaO književnom opusu Frana Krste Frankopana: nevolje s priređivačima, izdavačima i kritičarima // Odabrane teme iz povijesti obitelji Frankopan
Rijeka, Hrvatska, 2019. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 18.Potočnjak, Saša; Ćutić Gorup, Maja; Perak, BenediktRekonstrukcija književnopovijesnoga i kulturnoga kruga Alpe – Jadran u ranom novom vijeku u kontekstu djelovanja plemićkih obitelji Frankopana uz pomoć digitalnih alata (projekt Frankostrukcija) // 5. dani ICARUS-a u Hrvatska & 23. ICARUS godišnja konvencija / 5th Croatian ICARUS Days & ICARUS Convention #23 Interactive Archives: Digital Challenges & Collaborative Networks
Pula, Hrvatska, 2019. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 19.Potočnjak, SašaArhivska građa ”inutilia” o Isusovačkome kolegiju u Rijeci u vrijeme Karla VI. kao prilog istraživanju riječke akademije. // Okrugli stol: Istraživački potencijal arhivskoga gradiva o Rijeci 18. stoljeća
Rijeka, Hrvatska, 2019. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 20.Potočnjak, SašaPrilog istraživanju glagoljaštva na otoku Rabu do 1600. godine // Četvrta medievistička znanstvena radionica u Rijeci – Fourth medieval workshop in Rijeka
Rijeka, Hrvatska, 2019. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 21.Potočnjak, SašaCiklopovijest? Primjer dobre prakse: Tematska biciklistička staza Stari put na otoku Rabu // CREARCH seminari – Priče iz baštine. Stručni skup „Pričanje povijesti: arhivske prakse i perspektive“
Ilok, Hrvatska, 2019. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, stručni)
- 22.Putovima Frankopana. Frankopanska baština u Primorsko-goranskoj županiji / Srdoč-Konestra, Ines ; Potočnjak, Saša (ur.). Rijeka: Primorsko-goranska županija ; Sveučilište u Rijeci, Filozofski fakultet, 2018 (monografija)
- 23.Potočnjak, SašaFrankopanska umjetnost riječi? Književne i knjižne aspiracije obitelji Frankopan // Međunarodna studentska konferencija: Tragom starije hrvatske pisane riječi
Rijeka, Hrvatska, 2018. (plenarno, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, stručni)
- 24.Potočnjak, Saša; Španjol - Pandelo, BarbaraHAGIOGRAFSKI NARATIVI SJEVERNOJADRANSKOGA AREALA: PRIMJER OTOKA RABA // Riječki filološki dani 12
Rijeka, Hrvatska, 2018. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)
- 25.Potočnjak, Saša; Ćutić Gorup, Maja; Perak, Benedikt‘Digitalna humanistika’ u književnohistoriografskim istraživanjima (projekt „Frankostrukcija“ i suradničko web mjesto „Gaartlic“) // Riječki filološki dani 12
Rijeka, Hrvatska, 2018. (pozvano predavanje, podatak o recenziji nije dostupan, neobjavljeni rad, znanstveni)

Question: who was the Blessed cry written for

Chapter in the book.

Question: who wrote the Blessed cry in latin

Frana Krste Frankopana , vjekovječnog grofa trsatskoga , radi odlaska svete kuće presvete Marije iz Dalmacije u Loreto // Zbornik u čast Katice Ivanišević .

Chapter in the book.

Question: what language is the Blessed cry written in

Chapter in the book.

what language is the Blessed cry written in

Question: where did the Blessed cry take place

Chapter in the book.

Question: what is the name of count fran krsto frankapan’s

Chapter in the book.

Question: what was count fran krsto frankapan's title

Chapter in the book.

what was count fran krsto frankapan's title

Question: where did mary go in the holy house

Chapter in the book.

Question: who composed the Blessed cry

Chapter in the book.

The Blessed Cry , composed in Latin sketches by Count Fran Krste Frankopan , the Eternal Count of Trsatsky , for the departure of the holy house of the presence of Mary from Dalmatia to Loreto // Zbornik in honor of Katice Ivanišević .

Chapter in the book. The Blessed Cry, composed in Latin sketches by Count Fran Krste Frankopan, the Eternal Count of Trsatsky, for the departure of the holy house of the presence of Mary from Dalmatia to Loreto // Zbornik in honor of Katice Ivanišević.

17, Zora - Matica Croatia, Zagreb, 1976.

Question: in what year was signum edition published

17, Zora - Matica Croatia, Zagreb, 1976.

in what year was signum edition published

Question: who wrote five centuries of croatian literature

Question: who is the author of signum edition

Question: when was the book five centuries of croatian literature published

Question: what is the title of the 1976 book by fran krsto frankapan

Question: what short did milan bešlić write

Question: how many books did frankapan write

Question: where was the book 17 published

Josip Vončina , Five Centuries of Croatian Literature , book .

17 , Zora - Matica Croatia , Zagreb , 1976 .

Ghosts for top short , editor , text and documentation Milan Bešlić , Signum Edition , Studio for Graphic Design and Silk , Zagreb , 1991 .

17, Zora - Matica hrvatska, Zagreb, 1976.

Josip Vončina, Five Centuries of Croatian Literature, book. 17, Zora - Matica Croatia, Zagreb, 1976. Ghosts for top short, editor, text and documentation Milan Bešlić, Signum Edition, Studio for Graphic Design and Silk, Zagreb, 1991.

17, Zora - Matica Croatia, Zagreb, 1976.

External links Friederich Heyer von Rosenfield (1873), "Grafen Frangipani or Frankopanovich", in: Wappenbuch: Der Adel des Königreichs Dalmatien, Volume 4, part 3 .

Image 1
Image 2
Image 3
Image 4
Image 5 - page I
Image 6 - page II
Image 7 - page III
Image 8 - page IV
Image 9 - page V
Image 10 - page VI
Image 11 - page VII
Image 12 - page VIII
Image 13 - page IX
Image 14 - page X
Image 15 - page XI
Image 16 - page XII
Image 17 - page XIII
Image 18 - page XIV
Image 19 - page XV
Image 20 - page XVI
Image 21 - page XVII
Image 22 - page XVIII
Image 23 - page XIX
Image 24 - page XX
Image 25 - page XXI
Image 26 - page XXII
Image 27 - page XXIII
Image 28 - page XXIV
Image 29 - page XXV
Image 30 - page XXVI
Image 31 - page XXVII
Image 32 - page XXVIII
Image 33 - page XXIX
Image 34 - page XXX
Image 35 - page XXXI
Image 36 - page XXXII
Image 37 - page XXXIII
Image 38 - page XXXIV
Image 39 - page 1
Image 40 - page 2
Image 41 - page 3
Image 42 - page 4
Image 43 - page 5
Image 44 - page 6
Image 45 - page 7
Image 46 - page 8
Image 47 - page 9
Image 48 - page 10
Image 49 - page 11
Image 50 - page 12
Image 51 - page 13
Image 52 - page 14
Image 53 - page 15
Image 54 - page 16
Image 55 - page 17
Image 56 - page 18
Image 57 - page 19
Image 58 - page 20
Image 59 - page 21
Image 60 - page 22
Image 61 - page 23
Image 62 - page 24
Image 63 - page 25
Image 64 - page 26
Image 65 - page 27
Image 66 - page 28
Image 67 - page 29
Image 68 - page 30
Image 69 - page 31
Image 70 - page 32
Image 71 - page 33
Image 72 - page 34
Image 73 - page 35
Image 74 - page 36
Image 75 - page 37
Image 76 - page 38
Image 77 - page 39
Image 78 - page 40
Image 79 - page 41
Image 80 - page 42
Image 81 - page 43
Image 82 - page 44
Image 83 - page 45
Image 84 - page 46
Image 85 - page 47
Image 86 - page 48
Image 87 - page 49
Image 88 - page 50
Image 89 - page 51
Image 90 - page 52
Image 91 - page 53
Image 92 - page 54
Image 93 - page 55
Image 94 - page 56
Image 95 - page 57
Image 96 - page 58
Image 97 - page 59
Image 98 - page 60
Image 99 - page 61
Image 100 - page 62
Image 101 - page 63
Image 102 - page 64
Image 103 - page 65
Image 104 - page 66
Image 105 - page 67
Image 106 - page 68
Image 107 - page 69
Image 108 - page 70
Image 109 - page 71
Image 110 - page 72
Image 111 - page 73
Image 112 - page 74
Image 113 - page 75
Image 114 - page 76
Image 115 - page 77
Image 116 - page 78
Image 117 - page 79
Image 118 - page 80
Image 119 - page 81
Image 120 - page 82
Image 121 - page 83
Image 122 - page 84
Image 123 - page 85
Image 124 - page 86
Image 125 - page 87
Image 126 - page 88
Image 127 - page 89
Image 128 - page 90
Image 129 - page 91
Image 130 - page 92
Image 131 - page 93
Image 132 - page 94
Image 133 - page 95
Image 134 - page 96
Image 135 - page 97
Image 136 - page 98
Image 137 - page 99
Image 138 - page 100
Image 139 - page 101
Image 140 - page 102
Image 141 - page 103
Image 142 - page 104
Image 143 - page 105
Image 144 - page 106
Image 145 - page 107
Image 146 - page 108
Image 147 - page 109
Image 148 - page 110
Image 149 - page 111
Image 150 - page 112
Image 151 - page 113
Image 152 - page 114
Image 153 - page 115
Image 154 - page 116
Image 155 - page 117
Image 156 - page 118
Image 157 - page 119
Image 158 - page 120
Image 159 - page 121
Image 160 - page 122
Image 161 - page 123
Image 162 - page 124
Image 163 - page 125
Image 164 - page 126
Image 165 - page 127
Image 166 - page 128
Image 167 - page 129
Image 168 - page 130
Image 169 - page 131
Image 170 - page 132
Image 171 - page 133
Image 172 - page 134
Image 173 - page 135
Image 174 - page 136
Image 175 - page 137
Image 176 - page 138
Image 177 - page 139
Image 178 - page 140
Image 179
Image 180
Image 181
Image 182
Image 183
Image 184
Image 185
Image 186
Image 187
Image 188
Image 189
Image 190
Image 191
Image 192
Image 193
Image 194
Image 195
Image 196
Image 197
Image 198
Image 199
Image 200
Image 201
Image 202
Image 203
Image 204
Image 205
Image 206
Image 207
Image 208
Image 209
Image 210
Image 211
Image 212
Image 213
Image 214
Image 215
Image 216
Image 217
Image 218
Image 219
Image 220
Image 221
Image 222
Image 223
Image 224
Image 225
Image 226
Image 227
Image 228
Image 229
Image 230
Image 231
Image 232
Image 233
Image 234
Image 235
Image 236
Image 237
Image 238
Image 239
Image 240
Image 241
Image 242
Image 243
Image 244
Image 245
Image 246
Image 247
Image 248
Image 249
Image 250
Image 251
Image 252
Image 253
Image 254
Image 255
Image 256
Image 257
/ 257 pages
100%
90%
80%
70%
60%
50%
40%
30%
20%
10%
.jpeg
.gif
.png
Wappenbuch des Königreichs Dalmatien (1873)

Question: who wrote grafen frangipani or frankopanovich

Heyer von Rosenfield ( 1873 ) , "" Grafen Frangipani or Frankopanovich "" , in : Wappenbuch : Der Adel des Königreichs

who wrote grafen frangipani or frankopanovich

Question: when was franz krsto frankapan written

Question: franz krsto frankapan is better known by what name

Question: what is the meaning of frankapan in dalmatian

what is the meaning of frankapan in dalmatian

Question: what is the title of fran krsto frankapan's book

Wappenbuch: Der Adel des Königreichs Dalmatien

Wappenbuch : Der Adel des Königreichs Dalmatien

Wappenbuch : Der Adel des Königreichs Dalmatien

Question: fran krsto frankapan wrote a book about dalmatien in

Question: what is another name for franz frangipani

what is another name for franz frangipani

Question: what volume is frankapan in dalmatien

External links Friederich Heyer von Rosenfield ( 1873 ) , " Grafen Frangipani or Frankopanovich " , in : Wappenbuch : Der Adel des Königreichs Dalmatien , Volume 4 , part 3 .