mini|250px|Filozof Sokrat upravo uzima otrovnu kukutu.

Filozofija ili mudroslovlje je znanost koja proučava principijelne, apstraktne i opće probleme vezane za bitak, znanje, moral, um, jezik i ljudsku egzistenciju.Grayling—str. 1Teichman; Evans—str. 1 Filozofija se razlikuje od ostalih načina rješavanja tih pitanja (kao misticizam i mitologija) sa svojim kritičkim, općenito sistematskim pristupom i oslanjanjem na razložnom argumentu. Riječ filozofija je porijeklom iz antičke Grčke: φιλοσοφία (philosophia) što znači «ljubav prema znanju», «ljubav prema mudrosti».

Etimologija

Riječ filozofija (grč. „philosophia“)Filipović, str. 107 nastala je u starogrčkom jeziku, a izvorno znači „ljubav spram mudrosti“, odnosno „nastojanje i djelatnost onih koji teže za mudrošću“. Dolazi od riječi „philos“, što znači prijatelj, ljubitelj, i „sophia“, što znači mudrost. Po predaji, riječ „philosophia“ je prvi upotrijebio Pitagora,Kalin, str. 8: „Filozofija izvorno znači »ljubav spram mudrosti«. Grci su tako nazivali nastojanje i djelatnost onih koji su težili za mudrošću. Po predaji je Pitagora bio prvi koji je upotrijebio riječ filozofija. Danas povjesničari filozofije dokazuju da je to bio Heraklit (fragment 35). Kasnije su riječ uveli u stalnu uporabu naročito Sokrat i Platon. (...) Etimologija riječi... upućuje na korijene »philos« (prijatelj, ljubitelj)... i »sofia« (mudrost). (...) Nema općenito prihvaćene definicije ni sadržajnog određenja filozofije... Filozofi su različito određivali predmet i pojam filozofije.“ filozof iz 6. stoljeća prije Krista. Povjesničari filozofije dokazuju kako se Heraklit prvi koristio rječju, dok ju u stalnu jezičnu uporabu kasnije uvode Sokrat i Platon. Filozof je za Stare Grke „prijatelj mudrosti“, no Platon ističe kako se on razlikuje od mudraca, sofista, jer ispituje razloge stvari uopće i njihovim razumijevanjem dolazi do spoznaja, dok se potonji ograničava isključivo na praktičnu primjenu znanja.Filipović; Bošnjak, str. 107Kalin, str. 36: "Oni [sofisti] nisu zainteresirani za spoznaju prirode, ni prvenstveno za teorijska pitanja. U skladu sa zahtjevima života oni vide obrazovnu vrijednost znanja i usmjereni su praktičnoodgonjim pitanjima."

Za pojam „filozofija“ ne postoji općeprihvaćena definicija i njezin su predmet i pojam filozofi različito određivali kroz povijest. Filozofija je u doba antike predstavljala znanstvenu težnju, bila je isto što i znanost.Kalin, str. 12: „Filozofija je isprva u Grka bila isto što i znanstvena težnja uopće — isto što i znanost, obuhvaćala je bitno znanje. Tek kasnije... otpočelo je osamostaljivanje pojedinih područja kao područja samostalna traganja. Taj je proces još izraženiji od renesanse tijekom novog vijeka sve do naših dana. (...) Prednosti su filozofije: upravljenost u cjelini, izvorna kritička svijest o pretpostavkama, tj. spoznaja bitnih izvora i uzroka bića, i humanistička vizija smisla.“ U doticaju s kršćanstvom, grčka filozofija počinje gubiti svoje prepoznatljive osobine, prestaje biti težnja za racionalnim spoznajama i logičko-kritičko mišljenje te postaje u potpunosti podređena vjeri i spasenju.Kalin, str. 57–58, 78 U 15. stoljeću filozofija doživljava svoj preporod kad se uspijeva osloboditi od utjecaja kršćanstva i nastoji oživjeti značajke antičke filozofije.Kalin, str. 82 Iako je već u antici započelo postupno osamostaljivanje pojedinih područja istraživanja od filozofije, taj je proces postao naročito izražen u novom vijeku s razvojem prirodnih znanosti.Kalin, str. 85

Filozofija danas ima značenje sustavnog proučavanja općih, apstraktnih i ultimativnih pitanja o bitku, biću, ljudskoj egzistenciji, umu, stvarnosti, znanju, istini, moralu i vrijednostima. Cilj filozofije jest dobiti uvid u ova pitanja, stoga je ona u svojim odgovorima nazor o svijetu i životu. Kako bi to ostvarila, filozofija treba biti metodski osiguran, logičan, kritičan, strogo obrazložen, dosljedan i potpuno konzistentan sustav promišljanja koji neku ideju ili objašnjenje uvijek razrađuje do kraja.Kalin, str. 9: „Filozofija je pitanje o bitku, svijetu i istini, a u svojim rezultatima — nazor o svijetu i životu.“Kalin, str. 11: „(...) Filozofija se odlikuje time što je ona domišljen, do kraja razrađen i u jedinstvu s duhom čovjeka prožet metodički sustav misli. Sustav koji treba biti logičan, kritičan, strogo obrazložen, dosljedan, i nikako i nigdje proturječan. (...) Sustavna cjelina. Filozofija je uvijek pokušaj da se kakvo objašnjenje, kakva ideja dovede dokraja.“Teichmann; Evans, str. 1: „Philosophy is a study of problems which are ultimate, abstract and very general. These problems are concerned with the nature of existence, knowledge, morality, reason and human purpose.“Grayling, str. 1: „The aim of philosophical inquiry is to gain insight into questions about knowledge, truth, reason, reality, meaning, mind, and value.“

 Filozofske discipline
desno|mini|200px|Aristotel

Filozofske discipline nastaju kao rezultat razmatranja usmjerenih prema nekim posebnim filozofskim pitanjima. Te grane nisu međutim samostalni dijelovi filozofije, već su uvijek međusobno povezane, kao što su problemi i pokušaji rješenja koje postavljaju samo različiti aspekti istih pitanja. Kroz povijest su se razvijale raznovrsne filozofske discipline, pa stoga postoji i podjela filozofije na teorijsku, praktičnu i pojetičku. Teorijskoj pripadaju discipline kao što su ontologija i gnoseologija, praktičnoj discipline poput etike i filozofije povijesti, a pojetičkoj estetika, poetika, retorika itd.Kalin, str. 14 Postoji i podjela filozofskih disciplina prema filozofskim pitanjima koja obuhvaćaju. Većina filozofskih pitanja mogu se razvrstati u četiri područja: pitanja vezana uz bitak i egzistenciju, pitanja vezana uz znanje, pitanja vezana uz vrijednosti te pitanja logike. Tako ćemo ontologiju svrstati u prvu, epistemologiju u drugu, a etiku, filozofiju politike i estetiku u treću skupinu pitanja, dok pitanja logike istražuju i postavljaju kriterij važećih zaključaka.Moore; Bruder, str. 10

Temeljna filozofska disciplina jest ontologija ili opća metafizika. Ona je učenje o bitku, stoga su njena rješenja od temeljnog značenja za sva druga filozofska pitanja i discipline, zbog čega se filozofiju često i izjednačuje s ontologijom.Kalin, str. 15 Metafizika je filozofska disciplina koja istražuje temeljna svojstva bitka, biti, zbivanja, kretanja, formu, materiju, supstanciju, uzrok, svrhu itd. Prvi filozofi bili su uglavnom metafizičari.Moore; Bruder, str. 18 Naziv metafizika dolazi od grčke riječi meta ta phisika (grč. μετά τὰ φυσικά), što znači "iza fizike".

 Kratak opis
Možemo pokušati približno opisati (a ne definirati) što filozofija jest. U sljedećem opisu korištene su riječi običnog jezika da se opiše o čemu se radi; u zagradama uvodimo neke stručne filozofske termine.

 Ljubav, dijalog, sustavnost, temeljnost
Filozofija u prijevodu znači ljubav prema mudrosti. Filozof iskazuje žudnju za mudrošću, ali ne tvrdi da posjeduje mudrost. On se ne zadovoljava nijednim odgovorom kao konačnim, on uvijek iznova postavlja pitanja. Zato se kaže da je filozofija kao takva kritička djelatnost, iako pojedini filozof može biti i dogmatičan u obrani nekih teza ili nekog posebnog učenja odnosno posebne "filozofije".
Filozofija je bitno vezana uz razgovor, dijalog, uz logos, tj. jezik. Filozof se služi jezikom i raspravom (dijalog, tj. "dijeljenje logosa". odatle i dijalektika; u hrvatskom: raz-govor, "dijeljenje govora", slično i "raz-mišljanje") nadajući se tako doći do spoznaje istine, tj. do mudrosti. Zato se generalno kaže da je filozofija racionalna djelatnost, iako se filozofi znaju služiti i jezikom mita, poezije ("mitopoetski jezik"), propovijedi i sl. Također se kaže da je jezik filozofije u načelu diskurzivan; postoje različiti diskursi.
Svako nabacivanje "filozofskim" tezama nije filozofija. Filozof nastoji dokraja domisliti neku temu, te sva svoja razmišljanja povezati u sustav. U aforističkoj ili sličnoj ne-sustavnoj formi ipak može biti dat sustav misli, ako i nije odmah vidljiv.
Težnja ka punoći završenog sustava, međutim, može doći u sukob s kritičnošću. Tako npr. proučavatelji Hegelove filozofije često govore o suprotnosti između njegove dijalektične metode i metafizičkog sustava.
Filozofija se bavi temeljnim pitanjima raznih znanosti, umjetnosti i drugih ljudskih djelatnosti, te temeljnim pitanjima o svijetu, čovjeku, postojanju, dobru i zlu itd. Pritom je nemoguće precizno razgraničiti filozofiju od drugih umskih djelatnosti. Često su istaknuti filozofi istovremeno ili naizmjenično i teolozi, znanstvenici, književnici, ideolozi itd. S druge strane, ljudi koji se bave tim djelatnostima često postaju filozofi kad preispituju osnove svojeg područja. (Pogledajte npr. članak Jacques Monod.)

 Biće, bitak i trebanje
Filozofi nastoje spoznati ne samo ovaj svijet (biće), nego i ono po čemu on jest i po čemu jest takav kakav jest (filozofski pojam je bitak); filozofska disciplina koja se bavi bitkom (odnosno "bićem kao bićem") je ontologija (od grčkoga ons). Nastoje spoznati ne samo svijet pojava (fenomena), ne samo prirodu (grčki: fisis, odakle moderni naziv fizika) nego i ono "iza" prirode, ono skriveno iza (iznad, ispod) pojava (metafizika, "ono iza fizike").
Filozof nastoji doći do spoznaje ne samo o onome što jest, nego i o onome što treba biti. U tom razlikovanju utemeljuje se etika, kao filozofska disciplina (za razliku od empirijskog proučavanja raznih sustava morala u antropologiji, sociologiji itd.).
Filozofija uvijek preispituje i sebe samu i svoje metode. Primijeniti neko načelo na vlastito mišljenje važan je filozofski postupak, koji filozofi često zanemaruju.

 Neka filozofska pitanja
Immanuel Kant svoj kritički idealizam utemeljuje na tri filozofska pitanja:
Što mogu znati? (Kritika čistoga uma)
Što trebam činiti? (Kritika praktičkoga uma)
Čemu se smijem nadati? (Kritika moći suđenja)
A sva se pitanja spajaju u jedno: Što je čovjek?

Filozofinja Agnes Heller (druga polovica XX. st.) kaže da filozofija mora čovjeku pružiti odgovor na tri temeljna pitanja o "trebanju":
Kako trebam misliti?
Što trebam činiti?
Kako trebam živjeti?

Za filozofiju je osobito značajan postupak primjene nekog pitanja na samo to pitanje.

Filozof se uvijek pita:
 Što (u svojoj biti, uistinu) jest "X"?
Gdje "X" može biti bilo koji pojam: materija, ljepota, istina, pravda, život, održivi razvoj itd. To je klasičan način postavljanja filozofskih pitanja, koji vodi u ontologiju. Kada se pitanje primjeni na samo sebe (Što jest "jest"? Što jest "biti"?), ono postaje pitanje o bitku.
Što to zapravo znači?
Pa onda npr. i: »Što znači riječ značenje?« Pitanje o "značenju značenja" osobito je važno za razne smjerove filozofije XX. st. Kritika metafizike dovela je do toga da klasični, ontološki način postavljanja pitanja bude potisnut; analitička filozofija ga načelno odbacuje.
Otkuda to znate?
Pa onda i: »Što uopće možemo znati?«, »Koji su mogući izvori spoznaje?«. Odatle epistemologija kao filozofska disciplina.
Što je čovjek?
Pa onda i: »A tko pita?«. Kada se pitam o sebi samom (»Tko sam ja?«), onaj koji pita i onaj o kojem se pita su isti, a ipak su očito i nekako različiti; taj je paradoks prvi sustavno razmatrao Fichte. Otuda filozofi razlikuju svijest i samosvijest.

 Ime i pojam filozofije
Gornji kratki opis daje osnovnu predodžbu što filozofija jest, pri čemu su koliko je to moguće zahvaćena različite filozofske škole. Pokušaj da se ovaj grubi opis proširi u sustavni prikaz neminovno bi vodio u izlaganje neke posebne filozofije, kao što se obično događa u knjigama naslovljenim Uvod u filozofiju ili slično. Zato je za upoznavanje filozofije kao takve bolji povijesni pristup.

Riječi "filozof" i "filozofija" skovane su u 6. stoljeću pr. Kr. u Grčkoj. U stalnu upotrebu riječ "filozofija" stoljeće kasnije uvode Sokrat i Platon. Nakon Platona, Aristotel je zaslužan za ono posebno značenje riječi, koje i danas podrazumijevamo.

Razmatrajući kako se sve riječ koristila tijekom oko tri stoljeća povijesti stare Grčke (te također njoj srodne riječi: mudrost, sofistika, znanost) možemo dobiti dobar (iako ne potpun) uvid u to što i danas pod filozofijom razumijevamo (i također u to, što ne ubrajamo u filozofiju).

 Filozofija je ljubav prema mudrosti
Hrvatski oblik filozofija dolazi od grčkog "filosofia". Riječ je skovana od od "filia" (prijateljstvo, ljubav), "filos" (prijatelj, ljubitelj), "sofia" (mudrost) i "sofos" (mudrac). Filozofija je dakle, u svojem osnovnom značenju, "ljubav prema mudrosti", predstavlja racionalni odnos prema sophia, mudrosti... Filozof je onaj koji iskazuje osobitu žudnju za mudrošću; on, po Platonu, njeguje najviši oblik erosa: ljubav prema istini.

Hrvatska kovanica mudroslovlje danas se rijetko koristi. Ona mijenja smisao riječi u smjeru "znanost o mudrosti", zbog nastavka "-slovlje" (dolazi od "-logija", tj. od logos, kao u "jezikoslovlje", "prirodoslovlje", "bogoslovlje"). Odgovarajući prijevod doslovnog značenja grčke riječi bio bi mudroljublje.

"Onaj koji ljubi mudrost" shvaća se kao netko različit od tradicionalnog pojma "mudrac": mudrac naprosto jest mudar, on "zna", ne mora tragati.

»U tom izvornom značenju riječi filozofija, koje nam se isprva čini veoma neodređenim, sadržan je međutim smisao traženja (!), tj: određenje filozofije kao istraživanja, traganja za smislom. Za razliku od mita, religije i svakidašnjeg tzv. prirodnog stava uopće, koji se svi drže kao da istinu već znaju, kao da je već posjeduju, filozofija je istovjetna s naporom da dosljedno, slobodno mišljenje, istinu i znanje tek dokuči. Mit i religija nastupaju monološki. Filozofija je posao traganja i bitno dijalog.« (Kalin, str. 5-6)

Pitagora je prvi od grčkih mudraca koji se prozvao filozofom. Ciceron navodi:
»Kad su Pitagoru upitali što mu je zanimanje, odgovorio je kako je filozof, to jest tražitelj ili ljubitelj mudrosti, jer mu se činilo posve drskim tvrditi da je mudrac.« Na pitanje što je filozof, odgovorio je usporedbom s tri vrste ljudi koji dolaze na Olimpijske igre. Jedni dolaze kupovati i prodavati, drugi sudjeluju u natjecanjima, a treći dolaze samo promatrati. Ovi posljednji imaju najvažnije poslanje, i za sebe i za druge.

Platon kaže u dijalogu Fedar da samo za Boga priliči reći da je mudar, ne i za čovjeka. Jednako kaže Aristotel u Metafizici: filozof teži mudrosti, koju posjeduje samo Bog.

Sokrat je prototip filozofa, koji uvijek traga za smislom i uvijek vodi dijalog. Njega mudracem smatraju ne samo ljudi, nego i bogovi:Apolon je kroz usta delfijske proročice rekao da je Sokrat najmudriji. Međutim, sam Sokrat za sebe kaže »znam samo da ništa ne znam«. Svojom metodom raspravljanja on propituje navodno nepobitne istine i razotkriva lažno znanje.

Postoje naravno i drugi mogući putevi ka mudrosti, npr.:
proučavanje svetih spisa različitih religija;
meditacija i ekstaza (ek-stasis, izaći iz sebe, spojiti se s izvorom sveopće mudrosti);
poetski stvaralački zanos (stvaralac se spaja s izvorom mudrosti koji je u njemu; kroz "poietični" zanos, pojedinac stiže do razumijevanja ljudskom rodu zajedničkih arhetipova),
skrupulozno znanstveno proučavanje činjenica, te nalaženje načela i zakona koje se iz njih mogu izvesti korištenjem matematike i formalne logike;
usavršavanje u umijeću popravljanja motocikla (zen),  i dr.
"Mudroljublje" se u zapadnoj tradiciji izdvaja kao osobena djelatnost ponajviše tom stalnom kritičnošću i vezom s razumom (raz-um, "dijeljenje uma") i dijalogom ("dijeljenje logosa").

 Platonovo učenje o erosu
Platon u nekoliko svojih dijaloga povezuje termin "filia" s drugim terminom za ljubav: eros Od tih je dijaloga je najpoznatiji Simposion (odatle naš pojam simpozij).

Pojam "eros" kod Platona ima bitno drugačije značenje nego kad danas govorimo o erotici, iako veza postoji. Eros je žudnja za lijepim, ali on se ne zaustavlja kod "etotike". Od puke žudnje za lijepim tijelom, eros se razvija ka žudnji za ljepotom po sebi, za idejom ljepote, a onda i drugih čistih ideja. Eros je prema tome čovjekov najbolji pomoćnik (synergos) na putu do najviše spoznaje i vrline. Sokrat je, po Platonu, utjelovljenje takvog (istinskog, filozofskog) erosa.

 Pojam mudrosti
Na početku današnjih pregleda povijesti (zapadne) filozofije stoje mislioci koji su djelovali početkom 6. stoljeća pr. Kr., koji su bili zvani mudracima. Kasnije su Grci skovali pojam sedam mudraca; popisi tko spada u tu sedmoricu razlikuju se, pa se navodi ukupno 17 imena (Diels, 10, 1). Diogen Laertije navodi da je Tales iz Mileta bio prvi nazvan mudracem za svog boravka u Ateni 582/581. pr. Kr., pa su prema njemu i ova sedmorica nazvani mudracima. (Diels, 11A 1) Platon tvrdi da su oni napisali na hramu u Delfima svima poznate izreke "Spoznaj samoga sebe" i "Ništa previše". (PLAT. Protag. 343A).

Mudraci su ljudi kojima se ljudi dive zbog tajanstvenih znanja koja posjeduju, i zbog dobrih savjeta, koje daju. Riječi i djela koje im legenda pripisuje pokazuju da im se pripisivalo duboko znanje o onome što jest, i o onome što treba činiti ("teoretska" i "praktička" mudrost; čisti i praktički um po Kantu. Kasnija ih legenda razmatra kao grupu i iste izreke pripisuju se sad jednome, sad drugome.

Kako je razvoj kritičke misli doveo u pitanje predodžbu da netko zaista posjeduje mudrost, neki su kasnije govorili da »oni nisu bili ni mudraci ni filozofi, već razboriti ljudi i zakonodavci.« (Diels, 10, 1)

Nasuprot tome, jedan od najvećih filozofa XX. stoljeća, Martin Heidegger, iznosi tvrdnju da su pred-sokratovski mislioci postigli uvid u bitak koji nadmašuje svu kasniju zapadnjačku metafiziku, koja od Platona do suvremene vladavine tehnike živi u zaboravu bitka.

 Nastanak riječi
Riječ filozof, skovana je tijekom 6. stoljeća pr. Kr. Stoljeće kasnije je već bila u širokoj upotrebi, a Sokrat i Platon daju joj jasno značenje. Također se u to doba, za oznaku čovjeka koji se ističe nekim duhovnim sposobnostima a ipak nije mudrac (sofos) koristila riječ sofist; tek kasnije, zahvaljujući Platonovoj kritici sofista, riječ dobiva negativno značenje.

 Heraklit i Pitagora: riječ i broj
Prvi koji je uveo novu kovanicu možda je bio Pitagora (oko 580. – 500. pr. Kr.); njemu pripisuju da je filozofiju u Grčku donio iz Egipta (Diels, 14, 4). Ciceron navodi da je Pitagora prvi sebe nazvao filozofom uspoređujući se s onim koji na Olimpijske igre dolazi samo gledati, za razliku od natjecatelja koji teže za slavom i kladioničara koji teže za dobitkom.

Neki pak smatraju da je prvi koji je upotrijebio taj pojam bio Heraklit (540. – 480. pr. Kr.), kojem se pripisuje izjava da »filozofi moraju biti znalci veoma mnogih stvari«. (fr. 35)

Odnos Heraklita prema Pitagori pokazuje da su "ljubitelji mudrosti" zarana počeli jedni o drugima prezrivo govoriti i odricati ne samo mudrost, nego i pamet ili razum, onima koji zastupaju drugačije koncepcije. Heraklit navodi Pitagoru kao jednog od onih koji »mnogo znaju, ali nemaju razuma« (fr. 40)', te ga optužuje da je »vođa lažljivaca« (fr. 81).

Mnogoznalaštvo je po Heraklitu preduvjet za filozofiju, ali samo po sebi nije dovoljno.  Mudrost je spoznavanje onog što upravlja stvarima: »Jedno je naime mudrost: spoznavati duhovnu moć koja upravlja sve kroz sve« (fr. 41). To se ne može vidjeti očima: »nevidljiva harmonija jača je od vidljive« (fr. 54). Tu duhovnu moć i nevidljivu harmoniju (bitak) naziva Heraklit logos, tj. riječ ili govor.

To pouzdanje u moć jezika, uvjerenje da je svijet u svojem temelju "logičan", da bitak ima strukturu govora (diskurzivnu strukturu), pa se ljudskim govorom (dijalektikom i logikom) može doći do uvida u ono po čemu jest sve što jest (bitak), temeljna je pretenzija koja utemeljuje filozofiju kao "racionalnu" djelatnost. To uvjerenje, na svoj način, preuzima i kršćanska teologija.

Tome nasuprot, mistika tvrdi da se jezikom i logikom može spoznati, u najboljem slučaju, samo svijet, a ne i ono, po čemu on jest. Lao Ce uspoređuje svijet s tapiserijom: pažljivim proučavanjem možemo spoznavati tkanje, ali ne i iglu, koja ga je isplela. monoteistički mističari (židovski, kršćanski i islamski) tvrde da se u ekstazi može stupiti u dodir s Bogom, izvorom svega što jest i sve mudrosti, ali se ta spoznaja ne može riječima prikladno prenijeti.

Mnogi su se filozofi, vrhunski majstori logike i jezika uopće, suočili s nedovoljnošću tog alata. U 20. st. Martin Heidegger ostaje vjeran uvjerenju da riječi mogu voditi ka bitku, ali ne u okviru logike, nego pjesništva. Ludwig Wittgenstein zaključuje: ne samo da ne možemo izreći odgovore na naše životne probleme; ne možemo izreći ni pitanje. (Tractatus, stavak 6.5.)Pitagorejci su pak tvrdili, da osnova svijeta nije riječ, nego broj. To ih je vodilo u složenu mistiku brojeva: njihovo naslućivanje važnosti matematike nije se moglo plodotvorno primijeniti u istraživanju prirode tijekom sljedećih 2000 godina jer je matematika bila nedovoljno razvijena.

Tek renesansa dovodi do dramatičnog napretka matematičkih metoda, na temelju kojeg Galileo Galilei može izreći misao da je »knjiga prirode napisana jezikom matematike«. Kada se pak matematika udružila s pažljivim i nepristrasnim promatranjem prirode, kao što su Herodot i Tukidid promatrali ljude, mogla je filozofija prirode načiniti divovski napredak, kakav nijedno ranije doba nije moglo ni približno zamisliti. Jedan od ključnih mislilaca novoga doba, René Descartes, proveo je revoluciju u matematici stvaranjem analitičke geometrije: prvi je povezao do tada odvojene discipline geometriju i aritmetiku. To je bio osnov na kojem su kasnije "filozof prirode" Isaac Newton i filozof Leibniz stvorili matematičku analizu, koja pak omogućava kvantitativno proučavanje procesa (a ne samo stvari) i time drastično unapređuje mogućnosti znanstvenog proučavanja prirode i mijenja sliku svijeta koja dominira zapadnim mišljenjem.

 Solon, Herodot i Tukidid: politika, znanost i filozofija
U 5. stoljeću pr. Kr., Herodot (484. – 424. pr. Kr.) i Tukidid (oko 460. - oko 396. pr. Kr.) koriste riječ "filozofija" za oznaku ljubavi prema znanju i kulturi općenito. Herodot u svojoj Historiji upotreblja glagol filozofirati govoreći o Solonu, jednom od sedam mudraca.

Solona se u historiji ne spominje kao filozofa. On je bio državnik, donio je novi atenski ustav 594. pr. Kr. Bio je dakle društveno angažiran, daleko od "filozofa" kao neutralnog promatrača u Pitagorinom smislu. Povijesni prikazi razvoja filozofije obično počinju od Talesa, koji djeluje u Ateni (i zaslužuje naslov sofos) desetak godina kasnije.

Taj raskol na teorijsku mudrost koju donosi filozofija i praktičnu mudrost političara ili državnika (a onda i filozofa, koji napusti područje teorije i poželi svoje ideje primijeniti da bi promijenio svijet) ostaje aktualan kroz cijelu povijest filozofije do današnjeg dana. (Odličan primjer je sukob između "pitagorejca" Ludwiga Wittgensteina i "solonista" Karla Poppera; pogledajte članak Wittgensteinov žarač.)

U to je doba u upotrebi i riječ sofist, koja je tek kasnije dobila pogrdno značenje. Herodot je nazvao sofistima Solona i Protagoru, koje inače nazivahu mudracima (sofos). Publije Elije Aristid, koji piše u 2. stoljeću, otuda zaključuje: »Mislim da je riječ "sofist" bila opći naziv, a da se pod "filozofijom" podrazumijevala neka ljubav prema lijepom i zaokupljenost teorijom, opća kultura - a ne kao danas.« (Diels, 79, 1)Herodota i Tukidida ne navode u povijesti kao filozofe. Njihov rad, međutim, od bitnog je značaja za nastanak pojma znanost, a filozofiju je Aristotel definirao kao jednu od znanosti. :Oni su prvi, koji na području historije, geografije i etnografije teže objektivnoj istini: prikazati stvari onakvima kakve jesu, odbacujući fantazije, predrasude i prosudbe. Marljivo su prikupljali informacije o prošlim događajima i o stranim zemljama iz svih dostupnih izvora (uključujući i neprijatelje s kojima su Grci ratovali); sustavno ih i metodski jedinstveno sređivali i iznosili na (koliko je moguće) neutralan način (Herodot kaže: »ne mogu dati svoj sud, ja samo izvještavam«).

Takav »samostalan i samosvijestan spoznajni rad, koji metodički traži znanje zbog samog znanja« (Windelband, str. I/67) definicija je onog što nazivamo znanost (grčki: episteme, latinski: scientia).
Taj pojam preuzima Aristotel i unutar njega filozofiju određuje kao jednu od znanosti.

 Dijalog i dijalektika
U Sokratovoj osobi, osim ljubavi prema mudrosti, utjelovljena je i druga temeljna osobina filozofije: korištenje razgovora (raz-govor, "dijeljenje govora", prema dija-log, "dijeljenje logosa") kao ključne metode. Sam Sokrat nije ništa zapisivao, samo je razgovarao sa svojim sugrađanima. Razgovor ovdje nije samo puka metoda, jer govor, logos, kako smo vidjeli gore kod Heraklita, ujedno označava temeljnu "harmoniju" (strukturu) svijeta.

U dijalogu Fedar Platon razjašnjava pojam dijalektika (od grčkog dialektikos: koji se odnosi na raspravljanje) kao filozofske metode. Da bismo shvatili bit nekog predmeta, moramo pojam tog predmeta razmatrati u odnosu prema drugim pojmovima. Moramo sagledati kako pojmovi proizlaze jedni iz drugih. Platon (odnosno Sokrat u dijalogu) razlaže da se pojam može odnositi prema višem pojmu koji ga obuhvaća (rod, rodni pojam) ili prema nižim pojmovima koji iz njega proizlaze (vrsta, vrstni pojam). Zato se dijalektička misao kreće u dva smjera: uspinjanje (sinagoge ili sinopsis) i spuštanje (diairesis). »To ja volim, o Fedre, naime te razdiobe i ta sažimanja, da bih mogao i govoriti i misliti.« (Fedar, 266b)Filozofija, odnosno rezultati njenih dijalektičkih razmatranja, mora biti osnova za retoriku, koja je »umijeće vođenja duše«. Sofistička retorika, koja ljude zavodi praznim trikovima, po Platonu je opsjenarstvo. To je zloupotreba umijeća, kao što liječnik svoje umijeće može zloupotrijebiti da nekome nanese štetu, umjesto da ga izliječi.

Filozofski dijalog, vođen dijalektičkim umijećem, u Sokratovoj i Platonovoj metodi treba dovesti do uvida, do razumijevanja skrivene istine: »Ako se sve pojedine danosti s trudom ispituju jedna naspram drugoj, imena i pojmovne odredbe, nazori i opažanja, i osporavaju u dobrohotnim osporavanjima, od ljudi koji pritom bez zavisti rabe pitanje i odgovor, onda iznad svakog pojedinog bljesne uvid i razumijevanje.« (Platonovo Sedmo pismo, Ep. VII, 344b)Ovaj uvid, jednom kad je zadobiven dijalektičkim razmatranjem, najbolje se prenosi drugima u dijaloškoj formi, smatraju Platon i njegovi sljedbenici u Akademiji, i to u neposrednom, živom razgovoru. Zapisani dijalog je tek oponašanje ovakvih živih razgovora.

Takav pristup kasnije kod nekih platonista i neoplatonista vodi do teze da postoje tajna, ezoterična znanja koja učitelj prenosi učeniku samo u osobnom razgovoru i koja se ne smiju otkrivati neiniciranima. Tako se neoplatonisti ponekad spajaju s pitagorejcima, gnosticima i drugim školama ezoterije i mistike. To je jedan od primjera kako se specifičnim razvojem filozofskih ideja dolazi do zaključka o napuštanju filozofije.

Sam Platon, međutim, koristi i mitopoetski jezik tamo gdje dijalektičko razvijanje pojmova nije dovoljno ili nije dostatno. Tako su npr. teza o besmrtnosti duše i prikaz njenog života poslije tjelesne smrti, koji se sreću u više Platonih dijaloga, preneseni iz dionizijskih misterija.

 Znanstveni sustav, logika i metafizika
mini|220px|O peripateticima je pisao hrvatski filozof  Franjo Petriš u svom djelu Peripatetička diskusija iz 1571. godine
Aristotel, Platonov učenik koji se kasnije odvojio od Akademije i zasnovao vlastitu školu (peripatetici), napušta u svojim knjigama Platonovu formu dijaloga. On piše rasprave u modernom smislu riječi.

Metoda filozofije nije više samo dijalektika, razmatranje usmjereno na postizanje uvida; no logos ostaje i cilj i sredstvo. U "raspravi" se teži sustavnom i potpunom ispitivanju pojmova, što u živom dijalogu može biti zanemareno. Filozof razlaže logos koristeći vlastiti um, na temelju svojih uvida u zbilju, te uvida u mišljenja ranijih filozofa.

Takva metoda dobiva naziv logika. Logika je kod Aristotela znanost o logosu. Ona proučava oblike (forme) mišljenja, koji su u vezi s oblicima bitka.

Filozofija je kod Aristotela jedna među znanostima. Definirana je kao "motriteljska" (teorijska) znanost, koja teži istini radi nje same. (U Metafizici se pojavljuje i sintagma "motriteljska filozofija" koja je zapravo pleonazam.)

Filozofija je znanost »misaonog promatranja«, odnosno teorijska znanost (riječ theoria označava misaono ili znanstveno motrenje ili promatranje). Svrha filozofije je spoznaja istine; spoznati istinu (odnosno biti mudar) znači spoznati uzroke. (Metafizika, II 1, 993b) Najtočnije su pak one znanosti koje se bave prvim počelima i uzrocima. (Metafizika I 982a) Odatle je filozofija (mudrost, metafizika) »znanstveno istraživanje prvih počelâ i uzrokâ«.
Spoznaji prvih počela i uzroka teži se zbog istine same, ne zbog vanjskih svrha. Tako je ona »jedina slobodna među znanostima, jer jedina je ona radi sebe same«. (Metafizika I 2, 982b) »I tako su sve znanosti nužnije od nje, ali bolja nije ni jedna.« (Metafizika I 2, 983a)U toj je definiciji važno utvrditi da uopće postoji predmet te znanosti, naime: »da postoji nekakvo počelo, te da uzroci bićâ nisu beskonačni, niti u izravnu slijedu niti prema vrsti.« Aristotel smatra da je to očito i tu tvrdnju obrazlaže u Metafizika II 2.

Ova tvrdnja međutim u moderno je doba široko osporavana. Niz filozofa tragalo je za uvjerljivijim utemeljenjem na vrlo različite načine; npr. René Descartes, Immanuel Kant, Edmund Husserl, logički pozitivisti. Povijest filozofije može se periodizirati upravo po velikim misliocima koji iznova pokušavaju dati sigurne, neporecive temelje spoznaje.

 Filozofija i druge "teorijske znanosti"
Motriteljske znanosti Aristotel dijeli na matematiku, naravoslovlje i bogoslovlje (teologiju).

 Metafizika i teologija
Bogoslovlje je kod Aristotela znanost o onom najvišem, o prvim načelima bitka. Ono se
bavi spoznajom »onoga što je vječno, nepokretno i izdvojivo«.  Ono je »prvotna znanost«. (Metafizika, VI 1, 1026a) Aristotel ga naziva i prva filozofija, a također i jednostavno sofia, mudrost (postoji određeno preklapanje i nedosljednost u korištenju pojmova filozofija, mudrost, znanost i teologija).

Tek u rimsko doba počinje se za "prvu filozofiju" koristiti naziv metafizika (lat. metaphysica), koji dolazi od grč. ta meta ta phisika, »ono što dolazi iza fizike«.

Riječ teologija dobiva u okviru kršćanske (kasnije i islamske) religije posebno značenje tumačenja Objave. Tako nastaje napetost između teologije i filozofije i problem odnosa "dviju istina", što je jedan od osnovnih problema srednjovjekovne filozofije.

 Logika, fizika i etika
Modifikacijom spomenute Aristotelove podjele "motriteljskih znanosti" na tri dijela u helensko i rimsko doba koristi se podjela filozofije na logiku, fiziku i etiku. Fizika (tj. naravoslovlje) obuhvaća sve prirodne znanosti u našem smislu riječi. U srednjem vijeku često se logika i fizika spajaju kao '''teorijska filozofija, dok je etika praktična filozofija. (Windelbland, str. 60) Teologija je, kako je spomenuto, izdvojena. Dodana je pak kao posebna disciplina etika, koja se bavi pojmovima dobra i zla, onim što se treba i onim što se ne smije činiti.

 Praktična filozofija
Aristotel je u spisu Nikomahova etika uveo pojam praktična filozofija, koja se dijeli na etiku, ekonomiku i politiku. Mislioci kasnijeg doba nisu bili zainteresirani za ekonomiku kao umijeće i tek u novom vijeku nastaje ekonomija kao posebna znanost. Politika također tek u renesansi ponovo postaje tema filozofije politike. Etika je međutim uvijek bila, i do danas je ostala, jedna od ključnih filozofskih disciplina.

 Matematika i logika
Matematika je nakon Aristotela također izdvojena iz općeg pojma filozofije. Ona je postala posebna struka, koja zahtijeva naporno studiranje i usvajanje specifičnog načina mišljenja. Više se nije moglo slijediti Platonovo načelo, koje je stajalo na ulazu u Akademiju: »Neka ne ulazi tko ne zna matematiku.« Tako je ostalo i do danas.

Logiku je kao posebnu znanost utemeljio upravo Aristotel. Više od 2000 godina u njoj je bilo malo inovacija. U XIX. stoljeću u filozofiji matematike, koja nastoji sigurno utemeljiti matematički način spoznavanja, pojavljuje se problem odnosa matematike i logike. U 20. st. logika dramatično razvija svoj formalni instrumentarij i postaje posebna struka, koja zahtijeva naporni studij i isti "formalni" način mišljenja kao i matematika.

 Filozofija prirode i prirodne znanosti
Naravoslovlje ostaje dio filozofije, kao filozofija prirode, sve do 19. st. Tada se stvara pojam prirodne znanosti i njihova podjela na različite znanosti i discipline. Međutim, faktički već od 17. st. se "filozofija prirode" razvila u posebnu disciplinu.

U 19. i 20. st. metode i izvori sigurnosti prirodnih i društvenih znanosti predmet su intenzivnih filozofskih istraživanja. Egzaktnost prirodnih znanosti postaje opći ideal, koji često i sociolozi i drugi, a osobito ekonomisti, nastoje slijediti. To međutim dovodi i do reakcije, tvrdnje da u "duhovnim znanostima" egzaktnost nije ni moguća ni poželjna.

S druge strane dostignuća prirodnih znanosti i matematike, koja dramatično mijenjaju ustaljene pojmove i tresu osnove same znanosti (npr. teorija relativnosti i kvantna fizika), navode znanstvenike na filozofska promišljanja, a filozofe da se za znanost zainteresiraju.

Treći element odnosa prirodnih znanosti i filozofije jesu etičke i političke dvojbe koje izaziva nevjerojatno uspješna primjena znanosti kao tehnike. Znanost mijenja svijet, ali tko od toga zapravo ima korist? Da li je to dobro? Treba li i dalje činiti isto što i dosad?

 Povijest filozofije

Izvori
Bilješke, referencije i citati

Bibliografija
Uvodi u filozofiju
 Kalin, Boris (1987.). Povijest filozofije s odabranim tekstovima filozofa , Zagreb: Školska knjiga.
 Grayling, A. C. (1998.). Philosophy 1: A Guide Through the Subject, Oxford, UK: Oxford University Press.
 Teichman, Jenny; Evans, Katherine C. (1999.). Philosophy: A Beginner's Guide, Malden, SAD: Blackwell Publishing.

Ostalo
 Critchley, Simon (2010.). Knjiga mrtvih filozofa, Zagreb: Naklada Ljevak.
 Filipović, Vladimir; Bošnjak, Branko (1984.). Filozofijski rječnik, Zagreb: Matica hrvatska.

 Vanjske poveznice

Youtube: Filozofi od Pitagore i Konfucija do Martina Heideggera i Simon de Beauvoir u kratku povjesničarskome prikazu - TV kalendar
www.filozofija.net - mrežno sjedište na hrvatskom namijenjeno prvenstveno "profesionalnim" filozofima

This means “from physics”.

Predstavljamo treće, popravljeno i nadopunjeno izdanje knjige Kristijana Krkača: Kronike nasmijanih smrtnika
Nova knjiga Pleme spiljskog zvučnika (Filozofija rocka s osobnog slušišta)
Knjiga Kronike nasmijanih smrtnika: COVID-19
Nina Alvir: Corporate-NGO partnereships in creating sustainable development
Drage volje među izdvojenim radovima objavljujemo diplomski rad Nine Alvir na temu održivosti i društveno odgovornog poslovanja.
Martina Matišić: Sternov Wittgenstein
U bazi izdvojenih radova objavljen je rad Martine Matišić pod nazivom Sternov Wittgenstein. Tumačenje Filozofskih istraživanja Ludwiga Wittgensteina od strane Davida Sterna.
Novi članak – K. Krkač: Wittgenstein on the self – We robots
Na linku možete naći novi tekst prof.dr.sc. Kristijana Krkača “Wittgenstein on the self – We, robots”. Napisan je kao predavanje za simpozij “The Self” održan na FFRI 2016. godine u sklopu međunarodne konferencije “The Self”. Tekst ponavlja, razrađuje i korigira neke starije teze autora o Wittgensteinovom razumijevanju „self-a“ objavljene u prijašnjim člancima i knjigama i postavlja zastupano tumačenje u kontekst ljudske svijesti pred novo raspravljanom pojavom „umjetne“ ili „robotske“ svijesti.
Tribina Etika i politika u Međunarodnim odnosima
30. svibnja 2016. u 19,30 sati u prostorijama Knjižnice i čitaonice Bogdana Ogrizovića u Zagrebu održat će se tribina: Etika i politika u međunarodnim odnosima. U tribini sudjeluju doc.dr.sc. Damir Mladić i dr.sc. Stipe Buzar. Pozivamo sve zainteresirane da se pridruže raspravi. Poziv možete preuzeti ovdje.
Tribina Filozofija kao aktivnost
U Knjižnici Bogdana Ogrizovića, 29.02.2016. u 19:30h.
Pročitajte više
Simpozij Centra za poslovnu etiku
26.02.2016. na Filozofskom fakutetu Družbe Isusove
Pročitajte ovdje
Preminuo prof. dr. sc. Ivan Macan, SJ
Dana 17. rujna 2015, u 77. godini života, preminuo je prof. dr. sc. Ivan Macan, SJ, dragi profesor, prvi dekan Filozofskog fakulteta Družbe Isusove i bivši predsjednik Hrvatskog filozofskog društva. Pogreb će se održati na groblju Mirogoje 21. rujna 2015. u 10,50 sati.
Počivao u miru.

Question: what is the greek word for metaphysics

This means “from physics”.

Question: from which greek word does the word metaphysics come

This means “from physics”.

Question: what language does the word metaphysics come from

This means “from physics”.

Question: what does the greek word metaphysics mean

This means “from physics”.

Question: where does the word metaphysics come from

This means “from physics”.

Question: who is considered the first philosopher of metaphysics

This means “from physics”.

Question: where does the name metaphysics come from

This means “from physics”.

The first philosophers were mainly metaphysics . Moore ; Brother , p. 18 The name of metaphysics comes from the Greek word metaphysics ( Greek .

The first philosophers were mainly metaphysics.Moore; Brother, p. 18 The name of metaphysics comes from the Greek word metaphysics (Greek. This means “from physics”.

Izdvajamo
13. SATbiblioteka LUMEN
Uzbudljiv i originalan triler – ispričan unatrag!
Nick Quin uhapšen je i optužen za ubojstvo svoje...
Cijena:107,10 kn
FATALNI TANGObiblioteka LUMEN
Mlada balerina s Berlinške državne opere susreće u svojem gradu mladog plesača tanga na gostovanju iz Argentine....
Cijena:107,10 kn
SIMETRIJA, jednadžba koju nije bilo moguće riješitiŠto je zajedničko glazbi J. S. Bacha, Rubikovoj kocki i odabiru bračnih partnera?
Simetrija.
Simetrije su pojam koji premošćuje jaz između...
Cijena:108,00 kn
POD POVRŠINOM MEDITERANAKnjiga daje prikaz oceanografskih, ekoloških i bioloških karakteristika Sredozemnog mora. Opisano je i fotografijama prikazano preko 500 biljnih i...
Cijena:224,10 kn
SUPER TUŽNA ISTINITA LJUBAVNA PRIČAbiblioteka LUMEN
Dobro došli u blisku budućnost Amerike u kojoj je jen zamijenio dolar, a elektronička komunikacija ljudski kontakt ,...
Cijena:116,10 kn
POVIJEST FILOZOFIJE s odabranim tekstovima filozofa, udžbenik
Autor: BORIS KALIN
Maloprodajna cijena: 95,40 kn
On-line cijena: 95,40 kn
Šifra: 020486
ISBN: 978-953-0-20486-7
Broj stranica: 484
Uvez: BROŠIRANI UVEZ
Format: 21,5x26,5 cm
Vaša košarica
Broj artikala: 0
Ukupno: 0,00 kn
Ukupno: 0,00 kn
Pretraživanje
Prijava za newsletter
Upišite svoju e-mail adresu:
Ukoliko ste već prijavljeni na newsletter, na ovoj stranici se možete ulogirati i promijeniti svoje podatke ili se odjaviti.
Pošalji lozinku na mail.

Question: what type of book is filozofija

Question: when was the introduction to philosophy by kalin boris published

Question: what is the name of the first book of filozofija

Question: what was kalin's first name

Question: where is filozofija school book located

Question: what is the name of the book by kalin called filozofija

Question: who wrote the introduction to philosophy

Question: who wrote the introduction to philosophy in zagreb

Introduction to Philosophy by Kalin , Boris ( 1987 )

History of philosophy with selected texts of philosophers , Zagreb : School Book .

Introduction to Philosophy by Kalin, Boris (1987) History of philosophy with selected texts of philosophers, Zagreb: School Book.


mini|380px|Karta svijeta na kojoj su različitim bojama obilježene države u ovisnosti religijske pripadnosti njihovog stanovništva
mini|Simboli nekih religija1. red: kršćanstvo, judaizam, hinduizam2. red: islam, budizam, šintoizam3. red: sikhizam, baha'i, džainizam

Religija je za većinu osoba organizirani sustav vjerovanja i bogoslužja koje stavljaju Boga u središte. Za druge, religija označava vjerovanje u veći broj bogova a postoje i osobe koje ne posjeduju neku tradicionalnu vjeru ili religiju već prakticiraju neku vrstu vjerovanja na svoj osobni način, nevezano od organiziranih religija.

Ipak većina zemaljskog stanovništva vjeruje da je nekakva vrhunaravna sila utjecala na stvaranje svijeta i da ima bar donekle utjecaj i na život pojedinaca. Svaka religija podrazumijeva više ili manje jednostavno učenje koje se odnosi na svrhu i podrijetlo svega postojećeg. Ljudska tendencija nadnaravnom biološki je predodređena. Meštrović, N., 2019: UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA Časopis za kulturu, društvo i politiku Obnova 12 (1), 66-80.

U današnje vrijeme religija je sistematizirana na primitivne religije: animizam i supernaturalizam te svjetske religije: teizmi i sustavi apstraktnih vjerovanja (taoizam, budizam).

Organizacije koje se javljaju unutar religije su: crkva, sekte, denominacija i kult.

 Teorije i nastanak religija
Prvi oblici religije javljaju se još u prvobitnoj ljudskoj zajednici kao posljedica čovjekovog shvaćanja da se mnoge stvari u prirodi događaju i bez njegove volje i da on na te pojave ne može utjecati niti ih kontrolirati. Takve pojave su npr. suše, poplave, munje, gromovi i slično. Tako je čovjek saznao o postojanju viših sila, te su u njegovom umu nastali prvi oblici “bogova” koji su simbolizirali jedinstvene moći koje vladaju čovjekovim postojanjem. Čovjek je nastojao ove više sile umilostiviti molitvama i žrtvovanjem.

Pojam religija preuzet je u europske jezike iz latinskog.  Rimski pisci izvodili su riječ 'religio' iz glagola relegere: ponovno čitati, opet razmišljati (jer o božanskim stvarima treba uvijek ponovno razmišljati) ili iz  'religare': privezati (jer r. veže ljude s bogovima i iz nje slijede obaveze prema tim višim silama) ili iz reeligere ponovno uzeti, ponovno izabrati  (čime je naglašen dublji smisao voljne i čuvstvene povezanosti s Bogom).  Rimljani su isprva označavali izrazom »religija« samo svoju vlastitu: točno ispunjavanje dužnosti naspram viših sila priznatih od rimske države.  Slavenska riječ vjera (staroslav. věra) koja donekle koincidira u značenju s pojmom religija izvodi se iz korijena *uer (avestijska var: vjerovati, držati istinitim, lat. verus: istinit, njem. wahr: istinit) i možda prvotno znači prianjanje uz istinu, izbor između istine i neistine, dobra i zla.

Tijekom vremena pojam religija poprimio je mnoga i različita značenja i nema općeprihvaćene definicije religije. Nekima je ona samo vrsta osjećanja (čuvstva, doživljavanja) što ne podliježe logičkom ni moralnom prosuđivanju. To je mistično osjećanje jedinstva s beskonačnom stvarnošću, doživljaj beskonačnosti, osjećanje apsolutne zavisnosti, doživljaj svega u svijetu kao Božjeg djela, osjećanje božanstva u duši, doživljaj jedinstva s Bogom, susreta s božanstvom, sa svetinjom i slično.  Za razliku od toga, misli se da je religija osobita svijest i to predodžbeni oblik ili stupanj svijesti o odnosu konačnog duha prema apsolutnom duhu, svijest o svojoj istovetnosti s Apsolutom. Misli se, također, da je religija ujedno i osjećanje i svijest, a da uz to još sadrži bogoštovne i obredne radnje.

Religija je i pokušaj da se objasni porijeklo nečega što je neobjašnjivo na prirodan način, zatim pokušaj da se dokuči porijeklo i svrha ljudskog života i svijeta. Mnogi ističu prisnu vezu morala i religije, a neki tvrde da su moralni motivi ono najvažnije, pa i jedino važno, što religiju čini religijom. Karakteristično je i gledište da je religija žudnja za nemogućim, nedostižnim, nepojmljivim, zatim želja za isključenjem iz svakidašnjice i utonućem u blaženo spokojstvo duha, u nirvanu.

Različite odredbe religije označavaju različite komponente religioznosti, ne isključuju se uzajamno, nego se dopunjuju i vode zaključku da je religija jedan način života čovjeka pored njegova svjetovnog ili profanog života. To je život koji je osjećajima, mislima i djelima usmjeren prema nadosobnom, nadljudskom, svrhunaravnom cilju, život posvećen Bogu. Udvojenost života na profani i religiozni doživljava se i shvaća kao razlika, pa i suprotnost, tjelesnog i duševnog života, naravnog i svrhunaravno usmjerenog, varljivog i pravog, grešnog i kreposnog,  prolaznog i onoga koiim se anticipira i zaslužuje vječni život, zatim kao prisutnost vječnog i apsolutnog života u vremenitom i relativnom, kao dvojstvo idealnog i zbiljskog života.

Religija se tumači i kao idealna (izmaštana)  kompenzacija manjkavosti stvarnog života, kao duhovno odbacivanje realnosti i protest protiv životne bijede. U nekim religijama vjernici vjeruju da je njihova religija svrhunaravnog porijekla, da je otkrivenje ili objava ljudima svrhunaravnog bića, da je nastala kao čudesno nadahnuće pisaca svetih spisa. To je, zapravo, još nediferencirana mitska svijest kao vodilja ponašanja, što je ujedno ritualno-zabavna igra, magija i umjetničko-fantastična reprodukcija zbilje. S razvitkom životnog iskustva i racionalne spoznaje mitska svijest podliježe logičkoj kritici i logičkoj preradi, a iz toga odnosa mitosa i logosa nastaje filozofija i filozofska racionalizacija mitskog vjerovanja. Filozofija je od početka u opoziciji prema mitskoj religiji, ali se upotrebljava i za racionalističku preradu i obranu vjerske objave ili otkrivenja. Ovom preradom i obranom pučka religija prerasta u teološku formu religije.

Prilagođivanje filozofije religiji ne ide bez prilagođivanja religije filozofiji.  Jedan moderni rezultat vjekovnog nastojanja da se prevlada dualizam objavljene (vjerske) i pronađene (empirijsko-racionalne) istine jeste i teološka sekularizacija religije. Naime, u teološkoj religiji javlja se težnja ka demitologizaciji vjerske objave, da bi pristajala današnjem čovjeku. Pri tome se napušta dvojstvo naravnog i transcendentnog svijeta da bi se, umjesto toga, istakla razlika između dva stanja ljudskog svijeta: između ovoga što ga imamo, punog mržnje i nepravde, i budućeg sretnog (blaženog), kada će trijumfirati pravda i ljubav među ljudima.  Transcendencija u tom novom kontekstu znači duhovno nadilaženje datosti ili eshatološki impuls svijeta, čime se modernistička teologija približava svjetovnim doktrinama o radikalnoj promjeni stvarnosti.

Za religiju su bitna dva vjerovanja: vjera u posmrtni život i vjera u Boga.  Misli se da je činjenica ljudske smrti najvažnija za opstanak religije. Najjači ljudski strah, strah od smrti (»smrtni strah« jest vrhunac straha), nosi jednako snažnu volju da se ne umre, a religija pokušava zadovoljiti tu težnju vjerom u zagrobni život. Religijski pojam smrti ne znači kraj osobe,  nestanak zauvijek, nego znači granicu između dva načina života, smrtnog i posmrtnog. Posmrtna sudbina osobe je različito zamišljena u raznim religijama. Kod Homera je to tegobno životarenje u »carstvu sjene«. Po jednom kršćanskom vjerovanju, nakon smrti dolazi uskrsnuće u ponovni i vječni tjelesni život osobe. U orijentalnim religijama vjeruje se da je smrt jednog tijela preseljenje duše u drugo tijelo, kako bi se, na kraju duge odiseje kroz tjelesnost, besmrtna duša smirila u spoju s univerzalnim duhom.  Karakteristično je vjerovanje da u času smrti besmrtna duša napušta smrtno tijelo i ulazi u vječno carstvo duha. Vjerske predstave o smrtnom razlazu duše i tijela i o samostalnom životu osobne duše srodne su djetinjastoj vjeri pračovjeka da svako ima svoga tajanstvenog dvojnika. Taj »alter ego«, koji čudesno savladava prostor i vrijeme, prikazivao se naivnoj svijesti kao čovječja sjena, kao odjek glasa, kao odraz lika »iza« glatke površine; on je u snovima napuštao tijelo i odlazio kojekuda, ostavljajući čovjeka »kao bez duše«; boravio je u tijelu kao disanje (»duša«, »duh« dolazi od »duhanja«) i napuštao ga s posljednjim izdisajem. Dvojnik je, dakle, nekad biće pored bića, a nekad biće u biću. Mitske predodžbe o dvojstvu osobe prerasle su u teološke pojmove o dvjema supstancijama, tjelesnoj i duhovnoj, smrtnoj i besmrtnoj.

Suvremena vjerska misao, kao i značajni vjerski mislioci prošlosti, ne inzistira na doslovnom značenju tradicionalnih vjerovanja u posmrtni život,  nego traži neke smislene poruke u tim vjerovanjima. Tako uskrsnuće iz mrtvih, na način Kristova uskrsnuća, ne treba shvatiti kao faktički događaj,  nego kao eshatološki »događaj«; treba vjerovati da će nakon života u mržnji i nepravdi doći vladavina pravde i ljubavi. Kad je riječ o uskrsnuću osobe, to treba shvatiti da je osoba »iznad smrti«, da nitko nema prava na njenu smrt  (kao što, na primjer, sama osoba raspolaže životom i smrću domaće životinje). U jednom sličnom nastojanju došlo se do pojma tzv.  participativne besmrtnosti. Ona znači da smo besmrtni po sudjelovanju u baštini čovječanstva i po tome što ćemo i sami biti baštinjeni. Kada se u religiji zamišlja da je pravi ljudski život onaj posmrtni i vječni, onda to znači da pravi život ima osoba koja je stekla besmrtnost u smrtnom životu, pa živi unatoč svojoj fizičkoj smrti. Ona posmrtno sudjeluje u životu osoba. Inače,  sama vječnost u doslovnom i domišljenom značenju - tj. kad bi vrijeme isteklo, »stalo«, nestalo - bila bi beskrajno gora od najgore vremenitosti.  Istaknuto je da duša u vječnosti ne bi ni sjećanjem na svoju prošlost izbjegla potpunu apatiju. (Ponavljanje stotinama milijardi puta već poznatih epizoda prošlosti stvaralo bi beskrajnu dosadu, a duhovna aktivnost gasila bi se progresivno čim bi prestala tjelesna aktivnost.)

Iz vjere u zagrobni život ljudi slijedi vjera i nevidljivo i vječno »carstvo sjena« ili u nadnaravni »drugi svijet«, nastanjen tajanstvenim bićima što vladaju prirodnim pojavama i ljudskim sudbinama. To su nadljudska bića s mnogostruko uvećanim ljudskim moćima, obogotvoreni ljudi ili čovjekoliki bogovi. Vjera u mnoštvo bogova zamišlja božanske odnose i zajednice po modelu ljudskih odnosa i zajednica. Zemaljskoj hijerarhiji odgovara nebeska hijerarhija s jednim vrhovnim Bogom koji podsjeća na zemaljskog patrijarha ili monarha. Nebeski patrijarh ili monarh s vremenom postaje apsolutni nebeski vladar i najzad ostaje jedini pravi Bog, s brojnom svitom anđela i svetaca, sličnih dvorskim dostojanstvenicima. Tako jednobožačka religija   nastaje iz mnogobožačke religije.

 Bog

Jedini pravi Bog se različito zamišlja u raznim monoteističkim religijama,  ali se većinom smatra da je duhovno biće koje se može utjeloviti  (inkarnacija), da je vječan, da je tvorac svijeta i da vlada svijetom, da je svemoćan i sveznajući, zatim da je osobno biće (jedna osoba ili jedinstvo više osoba) s najvišom mjerom moralnosti (apsolutno pravedan, apsolutno dobar i dr.). Obično se smatra da je Bog vrhovno biće, najviše biće, biće bića, bivstvo svega, porijeklo i svrha svega, ono što je najviši stupanj apstrakcije i generalizacije. Najapstraktnije i najopćenitije je najmanje određeno, tj. neodređeno je.

Postoji teološko shvaćanje da Bogu pripadaju samo negativne odredbe  (»negativna teologija«), tj. da ne možemo znati što je Bog, nego samo što Bog nije. (Kaže se, na primjer, da Bog nije načinjen, da je nestvoren,  nerođen, neizmjeran, vječan tj. bezvremen, nepromjenljiv, neizreciv i sl.).  Time je implicirano da Bogu ne pristaju svjetovne odredbe, da Bog nije to što je svijet. Čim se ističe da je Bog drukčiji (distinctus) od svijeta, riječ je o odnosu Boga i svijeta.
Vjerski mislioci od davnina traže racionalne dokaze Božje egzistencije.  Osobito su poznata tri tzv. klasična dokaza Boga: ontološki, kosmološki i teleološki. Vjerski i ostali mislioci su i osporili sve dosadašnje dokaze Boga.  Jedni misle da se Božja egzistencija uopće ne može dokazati, a drugi dodaju da Bog i nije egzistencija. Značajno je da se svi poznati dokazi Božje egzistencije izvode iz egzistencije svijeta. Smatra se da Bog očituje svoju božansku prirodu i sebi i svijetu odnoseći se kao božanski subjekt prema svijetu-objektu, te da »Bog bez svijeta nije Bog«. Prvo određenje Boga odnosom prema svijetu dano je u vjerovanju da je Bog stvoritelj svijeta.  Prema biblijskom mitu o postanku svijeta, Bog-stvoritelj proizvodi svoje stvorenje metodično, po logičnom redoslijedu, slično čovječjoj proizvodnji.  Svakoj fazi proizvodnje prethodi zamisao (»riječ«, logos, projekt, naum)  proizvođača koja se zatim opredmećuje. Tu se Bog otkriva kao stvaralačka  »riječ«, logos, smislenost svijeta (promisao), tj. ono po čemu je svijet kosmos a ne kaos. Teolozi odavno tumače da Božje stvaranje nije jednokratan i svršen čin, nego vječni proces, što će reći da svjetski poredak  (»riječ«, logos, kozmička zakonitost) stalno mora nadvladavati besmislenost  (proturječnost, kaos) u svijetu. Tako je Bog oličenje smislenosti, reda,  zakonitosti kojom se svijet brani da ne propadne u kaosu, neredu,  besmislu.

Stvoritelj je subjekt prema stvorenju-objektu. Za bogoštovlje je karakteristična vjera da je Bog osoba, te da je odnos Boga i čovjeka osobni odnos, odnos osoba. Čovjek je sličan Bogu (»slika i prilika Božja«) time što je osoba, tj. samosvjesno slobodno biće. Vjeruje se da čovječji duh potječe od Boga, da je božanski dar i sastojak čovjeka. Vjeruje se, također, da Bog nije samo u čovjeku ono što čovjeka čini osobnim bićem, nego da je i osoba izvan i iznad ljudskih osoba. Božja osoba je ujedno imanentna i transcendentna čovječjoj osobi, Bog je ujedno imanencija i transcendencija svijeta. Za mitsku religiju je karakteristično vjerovanje da Božja  »onostranost« (transcendencija) prema svijetu prethodi Božjoj prisutnosti u svijetu i u čovjeku (imanenciji). Međutim, ovo čudno dvojstvo Božje osobe izgleda sasvim obično kad se prepozna kao osobno dvojstvo jednog oca obitelji ili plemenskog poglavice ili monarha. 'Pater familiae' nije samo jedna osoba od koje potječu njegovi potomci, u čijim žilama teče njegova krv i čiji se osobni identitet obilježava i njegovim imenom. Ne pripada on samo njima kao njihovo određenje, nego i oni njemu zato što pripadaju obitelji koju on osobno predstavlja. On je ličnost i u njima i nad njima, a kult predaka je svakako elementarni vid bogoštovlja ili štovanja »Boga-oca«.  Spomenuto dvojstvo Božje osobe ima svjetovno značenje i kad se promatra kao čisto duhovni odnos Boga i čovjeka. Naime, ljudsko biće ne dolazi na svijet kao osoba. Ono postaje osoba po rođenju, kada stekne duh roda, tj.  kada ovlada iskustvom prethodnih i zatečenih generacija (u vidu usmenog i pisanog predanja). Tako čovječji rod predaje obukom duh čovjeku, kao što je Bog udahnuo dušu legendarnom praocu Adamu, tj. imanentni duh osobe potječe od transcendentnog duha, od duha duhova.

Izvanjski odnos i dualizam Boga i svijeta u mitskoj religiji odavno je izazivao racionalističku svijest da ga prevlada monističkom racionalizacijom religije. U rezultatima tih nastojanja javljale su se transformacije teizma koje su vodile religiji bez Boga (u smislu jednog svrhunaravnog bića).  Svojevremeno je deizam zagovarao »religiju uma« u kojoj nema mjesta svrhunaravnim silama, čudesima i nadumnim dogmama. Bogu je ostavljena uloga inicijalnog impulsa prirodnog zbivanja, a nakon toga jedinog Božjeg djela ne ostaje bitna razlika između Boga i prirode. Panenteizam je učio da sve počiva i živi u Bogu koji je promjenljiv i nepromjenljiv ujedno,  vremenit i vječan, mnoštven i jedan, aktualan i potencijalan, kontingentan i nužan, stvoren i stvoritelj, uzrok i učinak, konačan i beskonačan, onaj koji ujedno bivstvuje i postaje, a u svemu tome je jednako savršen i svet. Za razliku od ove nepotpune identifikacije Boga i svijeta, panteizam ih izjednačuje u tom smislu što uči da je svijet u biti jednak Bogu, da su stvoritelj i stvaranje podudarni, da Bog i svijet nisu dvije odvojene realnosti.

Bog je samo ime za smislenost svijeta. Ateizam je nijekanje Boga kao vanjskog uzroka svijeta i utoliko ima za pretpostavku teizam. To je  »posljednji stupanj teizma« u vidu »negativnog priznanja Boga«. Termin  »ateizam« se ne upotrebljava jednoznačno, tj. samo u smislu »odsutnosti Boga«. Nekada su i kršćane nazivali ateistima zato što su odbacivali mnogobožačko vjerovanje da je svijet »pun bogova«. U modernim strujama demitologizacije tradicionalnog bogoštovlja napušta se pojam Boga kao svrhunaravnog osobnog bića. Protagonisti teologije »Bog-je-mrtav« ('Gott-ist- tot Theologie') uviđaju da naša kultura nije više »transcendentalistička« ni  »sakralna«, nego »imanentistička« i »sekularna«, a takvoj kulturi Bog nije nužan. On je postao »irelevantan« i »mrtav« za moderni svijet. Neki nalaze ateizam i u evanđeljima i zaključuju da je Bog »umro u Isusu Kristu«. Misli se da je upravo personifikacija Boga u vidu svrhunaravne osobe kriva za  »smrt« Boga u našem vremenu. Prognozira se da će buduće kršćanstvo napustiti svaku ideju o Božjoj vladavini nad čovjekom, jer Bog nije prvo i najviše biće u hijerarhiji bića. On se ne nalazi izvan stvaranja i bivstva, nego je u njima. Predlaže se napuštanje i samog termina »Bog«, a da se umjesto njega nađe drugi termin koji bi bolje izražavao zapovijed ljubavi među ljudima. Danas već prelazi u popularnu svijest pojam Boga kao ljubavi  (Deus caritas est). Ljubav nije jedno biće niti jedna egzistencija. Ona je u bićima i među bićima kao način njihova egzistiranja. Ona je »život za druge«  ili proegzistencija kao pravi (spasonosni) način egzistencije bića. Kad se govori da je Bog osoba, onda se zapravo iskazuje da osobnost ima najvišu vrijednost u strukturi svijeta. Svi iskazi o Bogu moraju se shvatiti kao iskazi o najvišoj vrijednosti osobnih (interpersonalnih) odnosa.

U naznačenim teološkim sekularizacijama Boga može se naslutiti zaključak da se iza toga najvažnijeg religijskog pojma krije ovosvjetski sadržaj: to je uvijek neki princip ljudskog zajedništva koji se smatra nužnim za opstanak ljudske individue. Budući da uvijek ima razlike između samog principa i stupnja njegove ostvarenosti (neostvarenosti), to je pravo (spasonosno)  zajedništvo ljudi »s one strane« njihovog empirijskog života u zajednici.  Tako je, na primjer, starozavjetni Bog oličenje moralne zakonitosti  (»onostrani« zakonodavac) nužne za održavanje cjeline židovskog naroda pred opasnošću od plemenskog separatizma i od vanjskih osvajača. Zato je Jahve-Bog veoma ljubomoran na druge bogove i zapovijeda Židovima da štuju samo njega. Novozavjetni Krist je oličenje ljubavi kao proegzistencije,  tj. filantropskog svijeta »s one strane« etničkih, socijalnih i vjerskih antagonizama među ljudima. Kada se iza imena »Bog« otkrije ovosvjetsko značenje, tj. historijski oblik generičkog bića čovjeka, onda filozofiranje o Bogu prelazi u ispitivanje ovosvjetske zavisnosti ljudskog bića.

 Podjela
Postoje dvije vrste religija: politeističke religije i monoteističke religije. Za politeističke religije karakteristično je vjerovanje u više bogova, različita božanstva koja vladaju različitim dijelovima prirode i ljudskog djelovanja. Politeizam je karakterističan za stare, poganske religije. Politeističke religije su više ritualne i obredne nego teorijske, no često se sporije šire od monoteističkih religija. Najznačajnije stare religije su bile politeističke: (egipatska, grčka, rimska, nordijska). Gotovo svi narodi Europe su prije primanja kršćanstva bili politeisti. Iako su politeističke religije po nastanku starije od monoteističkih, danas su gotovo iščezle (izuzetak su plemenske religije).

Za monoteističke religije je karakteristično obožavanje jednog Boga, i to je osnovna razlika u odnosu na politeističke religije. Druga važna razlika između politeističkih i monoteističkih religija je u tome što su politeističke religije najčešće narodne religije, dok su monoteističke religije nadnacionalne i univerzalne (izuzetak je Judaizam) i u načelu se ne ograničavaju na jedno pleme, narod ili državu.

U svim monoteističkim religijama mogu se naći izvjesne zajedničke karakteristike. Prva zajednička karakteristika je već spomenuti univerzalni, nadnacionalni karakter, druga je da su sve monoteističke religije otkrivene, a to znači da su ih osnovali i utemeljili proroci, treća je da su sve monoteističke religije su soterološke (grčki: soter - spasitelj) što znači da je prorok također spasitelj, izbavitelj naroda, a četvrta zajednička karakteristika je da sve monoteističke religije, stavljajući duhovno iznad materijalnog i tjelesnog, čak proglašavajući nagone i strasti zlim.

Religijsko preobraćenje izraz je koji označava dramatičnu i temeljitu promjenu religijskoga svjetonazora nekog pojedinca, za koga se potom koristi izraz preobraćenik ili konvertit.

 Molitva

Molitva je uspostavljanje odnosa s oblikom duhovnoga bića i pretpostavlja postojanje transcendentalne sile koja čovjeka nadilazi u svakom pogledu, a s kojom on može stupiti u komunikaciju. No, kod primitivnog i površnog poimanja religije, posebno kod prirodnih naroda, postoji opasnost da čovjek svoje želje smatra mjerilom božanske snage. Moliti znači razgovarati s duhovnim bićem i zadržavati se s njim, iznositi svoja razmišljanja i osjećaje i slično.

Među najpoznatijim molitvama su: kršćanska molitva Oče naš, koju je prvi molio Isus Krist, katoličke molitve Zdravo Marijo, Slava Ocu, Nicejsko-carigradsko vjerovanje, pravoslavna molitva Kyrie, islamska molitva Tekbir: Allahu ekber, Alah akbar = Bog je velik i budističke mantre.

 Žrtva

Žrtva je poseban oblik religioznog očitovanja odnosa prema Bogu ili božanstvu u kontekstu prinošenja dara. Dar je u najčistijem obliku izraz ljubavi, koja uključuje njezino uzvraćanje. Kod primitivnih oblika žrtvovanja čovjek može vjerovati da Boga može prisvojiti za sebe, potkupiti, kao što je moguće kod ljudi. Umjesto žrtvovanja Bogu čovjek može pred ljudima slaviti svoju veličinu.

Smisao žrtvovanja na neki način sastoji se u tome da izrazi čovjekovu spremnost da Bogu/božanstvu daruje nešto što je njemu posebno važno, sveto, kao zalog otvorenosti prema drugoj, božanskoj stvarnosti i zahvalnosti za vlastito postojanje sreće.

Svako udaljavanje od autentičnog pojma žrtve kao susreta s Bogom, i to osobnim, pretvara to žrtvovanje u magijske čini, koje gube strahopoštovanje i pred Bogom i pred čovjekom, što u nekim primitivnim narodima vodi do žrtvovanja čovjeka.

 Najveće svjetske religije
 kršćanstvo (oko 2,4 milijardi vjernika)
 islam (oko 1,1 milijardi vjernika)
 hinduizam (oko 900 milijuna vjernika)
 kineska tradicionalna religija (oko 300 milijuna vjernika)
 budizam (oko 500 milijuna vjernika)
 narodne (etničke, tradicionalne) religije (oko 300 milijuna vjernika)
 afričke tradicionalne religije (oko 100 milijuna vjernika)
 sikizam (oko 20 milijuna vjernika)
 spiritizam (oko 15 milijuna vjernika)
 judaizam (oko 14 milijuna vjernika)
 bahai (oko 7 milijuna vjernika)
 jainizam (oko 4,2 milijuna vjernika)
 Cao Dai (oko 4 milijuna vjernika)
 šintoizam (oko 3 milijuna vjernika)
 Tenrikyo (oko 2 milijuna vjernika)
 neopoganizam (oko milijun vjernika)
 univerzalizam (oko 800,000 vjernika)
 rastafarijanizam (oko 600,000 vjernika)

 Izvori

 Vidi još
 Vjerska glazba
 Duhovnost
 Protureligioznost
 Usporedna religija

 Literatura
 Opća enciklopedija JLZ, svezak 7 Raš-Szy Zagreb 1981.

However, the majority of the earth’s population believes that some supernatural force has influenced the creation of the world and that it has at least a significant impact on the lives of individuals.

Stručni rad
UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA
Nera Meštrović
Puni tekst: hrvatski pdf 488 Kb
str. 0-0
preuzimanja: 246
APA 6th Edition
Meštrović, N. (2019). UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA. Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, 12 (1), 0-0. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/233352
MLA 8th Edition
Meštrović, Nera. "UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA." Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, vol. 12, br. 1, 2019, str. 0-0. https://hrcak.srce.hr/233352. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Meštrović, Nera. "UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA." Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku 12, br. 1 (2019): 0-0. https://hrcak.srce.hr/233352
Harvard
Meštrović, N. (2019). 'UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA', Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, 12(1), str. 0-0. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/233352 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Meštrović N. UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA. Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku [Internet]. 2019 [pristupljeno 11.10.2022.];12(1). Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/233352
IEEE
N. Meštrović, "UZALUDNOST ANTITEIZMA - EVOLUCIJSKI RAZVITAK RELIGIOZNOSTI HOMO SAPIENSA", Obnova, časopis za kulturu, društvo i politiku, vol.12, br. 1, str. 0-0, 2019. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/233352. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Rad obuhvaća suvremene znanstvene dosege u proučavanju
i objašnjavanju fenomena religioznosti i ritualnoga ponašanja kod
modernoga čovjeka (Homo sapiens). Cilj rada nije dokazati Boga, već
ljudsku tendenciju nadnaravnom, koja je biološki predodređena i evolucijski
razvijana kao tek djelić čovjekovih psihofizičkih i intelektualnih
prilagodbi.
Ključne riječi
religija, duhovnost, evolucija, znanost, Homo sapiens
Hrčak ID:
233352
URI
https://hrcak.srce.hr/233352
Posjeta: 862 *

Question: the majority of the earths population believes that what has influenced the creation of the world

Question: how much impact does the supernatural have on the lives of people

Question: what type of force is believed to have influenced the creation of the world

Question: who is affected by supernatural force in the world

Question: what does the majority of the population believe about supernatural force

However , the majority of the earth ’s population believes that some supernatural force has influenced the creation of the world and that it has at least a significant impact on the lives of individuals .

The world ’s largest religion Christianity ( approximately 2.4 billion believers ) Islam ( approximately 1.1 billion believers ) Hinduism ( approximately 900 million believers ) Chinese traditional religion ( approximately 300 million believers ) Buddhism ( approximately 500 million believers ) folk ( ethnic , traditional ) religion ( approximately 300 million believers ) African traditional religion ( approximately 100 million believers ) Sikhism ( approximately 20 million believers ) Spiritism ( approximately 15 million believers ) Judaism ( approximately 14 million believers ) Bahai ( approximately 7 million believers ) Jainizam ( approximately 4.2 million believers )

Cao Dai ( approximately 4 million believers ) Shintoism ( approximately 3 million believers )

Tenrikyo ( approximately 2 million believers ) neopoganism ( approximately 1 million believers ) universalism ( approximately 800,000 believers ) rastafariyanism ( approximately 600,000 believers )

The world’s largest religion Christianity (approximately 2.4 billion believers) Islam (approximately 1.1 billion believers) Hinduism (approximately 900 million believers) Chinese traditional religion (approximately 300 million believers) Buddhism (approximately 500 million believers) folk (ethnic, traditional) religion (approximately 300 million believers) African traditional religion (approximately 100 million believers) Sikhism (approximately 20 million believers) Spiritism (approximately 15 million believers) Judaism (approximately 14 million believers) Bahai (approximately 7 million believers) Jainizam (approximately 4.2 million believers) Cao Dai (approximately 4 million believers) Shintoism (approximately 3 million believers) Tenrikyo (approximately 2 million believers) neopoganism (approximately 1 million believers) universalism (approximately 800,000 believers) rastafariyanism (approximately 600,000 believers)


thumb|250px|Katedrala sv. Duje u Splitu, najstarija katedrala na svijetu.Papa u Splitu i Solinu – kolijevci hrvatskog kršćanstva i državnostiNajstarija katedrala na svijetu
Katoličanstvo je najzastupljenija religija hrvatskog naroda od naseljenja današnjih prostora. Prema popisu stanovništva iz 2011., 86,28% stanovništva izjašnjava se rimokatolicima.

 Povijest

 Pokrštavanje i narodni vladari

Hrvati su narod koji je doselio u područje današnje Hrvatske tijekom sedmog stoljeća. U dodiru s kršćanskim starosjediocima polako prihvaćaju kršćanstvo. Ulogu u pokrštavanju imali su bizantski i franački misionari te benediktinci koji donose zapadne kulturne utjecaje.

Prve dodire sa Svetom Stolicom imali su već 641. godine, kad su primili papina izaslanika opata Martina koji je došao od njih otkupiti kršćansko roblje i kosti mučenika. O pokrštenju Hrvata nema puno podataka, ali se zna da je ono teklo mirno i slobodno između 7. i početka 9. stoljeća. Bizantski car Konstantin Porfirogenet (913. – 959.) u svom djelu "O upravljanju carstvom" bilježi kako je bizantinski car Heraklije (610. – 641.), za čijeg su vladanja Hrvati zaposjeli krajeve između Drave i Jadranskoga mora, "poslao i doveo iz Rima svećenike, od kojih je učinio nadbiskupa, biskupa, svećenike i đakone, i pokrstio Hrvate". Povijesni izvori spominju i pokrštavanje narodnih vođa knezova: (Porge, Porina, Vojnomira, Višeslava, Borne) u Ninu, Ljudevita Posavskoga i ostalih.

U 9. stoljeću Hrvati su već uključeni u veliku europsku kršćansku zajednicu. Njihovi vladari Mislav (oko 839.), Trpimir (852.) i drugi grade crkve i podižu samostane. Već godine 879. hrvatski vladar Branimir, koji je stolovao u Ninu, pisao je papi Ivanu VIII. te mu obećava vjernost i poslušnost. Papa Ivan VIII. odgovara pismom od 7. lipnja 879. i kaže da je slavio misu na grobu sv. Petra i tom prilikom zazvao Božji blagoslov na Branimirovu zemlju i njegov narod. Također je sačuvano dragocjeno dopisivanje između pape Ivana X. (914-928.) i hrvatskog vladara Tomislava povodom prve splitske sinode (925.) u kojem se po prvi put u međunarodnim dokumentima nalazi spomen jednog hrvatskog kralja. Hrvatskog kralja Zvonimira krunio je Gebizon, legat pape Grgura VII., godine 1075. U to vrijeme raskola između Zapadne i Istočne Crkve, Zvonimir također obećava papi vjernost i obvezuje se da će u svom kraljevstvu provoditi crkvenu reformu, štititi udovice i brinuti se za pravednost "da jaki ne potlače slaboga". U doba hrvatskog kraljevstva s narodnim vladarima među Hrvatima su djelovali benediktinci, koji su ostavili neizbrisiv pečat na području crkvenoga, kulturnoga, a i državnoga života toga doba.

 Srednji vijek

Kada je 1102. Hrvatska izgubila vlastitu dinastiju i ušla u personalnu uniju s Mađarskom, benediktinci su polako odumirali, a hrvatskom katoličanstvu posebno obilježje daju prosjački redovi, poglavito franjevci, a onda i dominikanci. Potom su na vjersku i kulturnu formaciju Hrvata snažan utjecaj izvršili isusovci. Crkveni pisci iz sjeverne Hrvatske i osobito iz Dubrovnika, koji je bio slobodno središte hrvatske kulture, mnogo su učinili za standardizaciju i proširenje hrvatskoga književnog jezika te i na taj način značajno učvrstili hrvatsko nacionalno biće. Već od 9. stoljeća u Hrvatskoj se bilježi jedinstvena pojava u cijelom rimokatoličkom svijetu, rimokatolička liturgija na narodnom jeziku s posebnim glagoljskim pismom. Unatoč raznim nesuglasicama i protivljenjima, papa Inocent IV. odobrava senjskom biskupu Filipu upotrebu crkvenoslavenskog jezika i glagoljice te su tako sve do II. vatikanskog koncila Hrvati bili jedini narod koji nije morao za liturgijski jezik koristiti isključivo latinski.www.benedictines-cib.org , pristupljeno 17. kolvooza 2015.

U srednjovjekovnoj Bosni i Hercegovini bilo je brojno katoličko pučanstvo. Upravo na to područje dolazi turska osmanlijska sila te je tijekom stoljeća došlo do snažne islamizacije. Među preostalim katoličkim (hrvatskim) narodom kroz nekoliko stoljeća u Bosni i Hercegovini djelovali su franjevci, koji su sačuvali i vjerski i kulturni i nacionalni identitet Hrvata tog područja.

 Novije doba

Krajem 19. stoljeća u Hrvatskoj, koja je do 1918. bila u sklopu Austro-Ugarske, organiziraju se hrvatski katolički đaci, studenti i intelektualci te stvaraju svoj pokret da bi u društvo unosili katolička načela i vrijednosti. Između dva svjetska rata Crkva je uglavnom slobodno djelovala. Za vrijeme Nezavisne Države Hrvatske manji dio katoličkog klera je podržavao vlast ustaškog režima. Poslije 2. svjetskog rata komunistička se vlast obračunava s ideološkim protivnicima, teško optužujući sam vrh Katoličke Crkve, što kulminira montiranim procesom, suđenjem i zatočenjem tadašnjeg nadbiskupa Alojzija Stepinca. Zbog imenovanja Stepinca kardinalom prekinuti su diplomatski odnosi sa Svetom Stolicom, koji će biti ponovno uspostavljeni tek 1966. godine.dnevno.hr, pristupljeno 17. kolovoza 2015.

U socijalističkoj Jugoslaviji, komunistička vlast provodi opću nacionalizaciju, čime i Katolička Crkva gubi brojne posjede, bolnice, škole, domove. Oduzeti su ne samo posjedi nego i pojedini samostani, a nekima (trapisti kod Banje Luke) su oduzeti svi gospodarski objekti od kojih je samostan živio i koji su praktički bili dio samostana. Dogodio se i jedan paradoks: časne sestre koje su radile u bolnicama kao medicinske sestre otpuštane su iz ljubljanskih i zagrebačkih bolnica, a primale su ih i čak pozivale bolnice u Srbiji i Crnoj Gori. Vjeronauk je izbačen iz škole, laičke organizacije morale su biti raspuštene, vjera je proglašena privatnom stvari čovjeka i zabranjen je bilo kakav način njenog javnog očitovanja, te je provođena sustavna ateizacija. Članstvo u Komunističkoj partiji uvjetuje se ograđivanjem od religioznosti. Budući da se većina položaja u politici i gospodarstvu dobivala upravo kroz Partiju, vjernici (a i osobe koji su bili nepodobne po drugim kriterijima) su u pravilu bili diskriminirani ili potpuno isključeni iz javnog života.

 Kršćanstvo i Katolička Crkva u Hrvata danas

Nakon sloma komunizma na prvim višestranačkim izborima 1990. godine kršćanstvo dobiva punu slobodu i doživljava nagli rast popularnosti. Za vrijeme Domovinskog rata katoličanstvo i pravoslavlje se često navode kao osnovna podjela među zaraćenim stranama, što dovodi i do posebnog razaranja crkvenih objekata: njih ukupno 1426 je uništeno ili oštećeno.

U Republici Hrvatskoj Katolička Crkva ima definiran pravni položaj kao autonomna na svom području te joj je omogućeno održavati vjeronauk u državnim osnovnim i srednjim školama onim učenicima koji ga izaberu, može osnivati i sama katoličke škole, a omogućena joj je i pastoralna skrb među katoličkim vjernicima u oružanim snagama i redarstvenim službama. Razmjenom ratifikacijskih instrumenata 9. travnja 1997. stupili su na snagu ugovori između Svete Stolice i Republike Hrvatske:

 o pravnim pitanjima,
 o suradnji na području odgoja i kulture i
 o dušobrižništvu katolika u oružanim snagama i redarstvenim službama.

U tijeku su pregovori za 4. ugovor koji bi trebao regulirati ekonomska pitanja, što je za Crkvu od životne važnosti jer zakonodavstvo ne predviđa povrat nacionaliziranih dobara nego tek manju odštetu. Do 1990. u medijima se nisu pojavljivali stavovi Crkve, no danas novinari redovito pribivaju zasjedanjima Hrvatske biskupske konferencije, pa su stavovi Crkve o temama poput rada nedjeljom, medicinski potpomognute oplodnje, odnosu prema Domovinskom ratu, suradnje s Haškim sudom i slično javno poznati i onima koji ne idu na nedjeljnu misu (što prije 1990. nije bio slučaj), što pak potiče rasprave o ulozi Crkve u društvu. Od osamostaljenja Hrvatsku je tri puta posjetio papa Ivan Pavao II., što je bilo popraćeno velikim zanimanjem javnosti i medija.

Od nastanka samostalne Hrvatske 1991. godine Katolička Crkva u Hrvatskoj pokušava promicati svoje vrijednosti u društvu, često uz suradnju konzervativnih političkih stranaka i katoličkih udruga. Neke od vrijednosti i inicijativa su:

 neradna nedjelja
 lustracija i kažnjavanje zločina iz vremena komunizma
 vjeronauk u školama
 zaštita braka kao zajednice muškarca i žene, protivljenje homoseksualnim brakovima (istospolnim zajednicama)
 zaštita života od začeća do prirodne smrti, tj. protivljenje pobačaju, umjetnoj/medicinski pomognutoj oplodnji i eutanaziji
 prirodne metode u planiranju obitelji i liječenju neplodonosti i protivljenje umjetnim kontracepcijskim metodama, osobito abortivnim kao npr. spirala koja se smatraju ubojstvom i teškim grijehom

 Izvori

 Vanjske poveznice
Biblija na hrvatskom jeziku
KatoLink.net Katolički Linkovi

Kategorija:Hrvati

At the end of the 19th century, in Croatia, which until 1918 was part of Austria-Hungary, the Croatian Catholic đaci, students and intellectuals are organized and they create their movement to introduce Catholic principles and values into society.

Question: until 1918 croatia was part of which country

Question: who organized the katoličanstvo u hrvata

Question: which country was part of austria-hungary until 1918

Question: when did the katoličanstvo u hrvata start

stoljeća u Hrvatskoj , koja je do 1918 . bila u sklopu Austro - Ugarske , organiziraju se hrvatski katolički đaci , studenti i intelektualci te stvaraju svoj pokret da bi u društvo unosili katolička načela

Question: when did croatia become part of austria-hungary

Question: at the end of which century did the katoličanstvo u hr

Question: what was the name of the catholic movement in croatia until 1918

At the end of the 19th century , in Croatia , which until 1918 was part of Austria - Hungary , the Croatian Catholic đaci , students and intellectuals are organized and they create their movement to introduce Catholic principles and values into society .


thumb|Antički prikaz grčke muze Klio, zaštitnice povijesti
Povijest ili historija (etim. od grčkog ἱστορία, istoria, istraga ili informacija, spoznaja dobivena istraživanjem, od glagola ἱστορεῖν, istraživati) u hrvatskom jeziku ponekad se razgovorno koriste kao istoznačnice za prošlu zbilju (lat. res gestae: djela),Povijest, Hrvatska enciklopedija, pristupljeno 16. studenog 2015. ali danas uvelike prevladava povijest. U stručnom nazivlju oni označavaju dva različita pojma: povijest prošlu zbilju, a historija humanističku znanost koja proučava tu zbilju. Srodna znanost koja ju proučava na temelju pisane građe naziva se historiografijom. Znanstvenika koji istražuje ljudsku povijest nazivamo povjesničarom. (Vidi članak historija za podrobnija objašnjenja.)

Povijest može podrazumijevati samo ljudsku prošlost, u cjelini ili od nastanka civilizacije (ono što prethodi povijesti je pretpovijest ili prapovijest). Također se govori o povijesti u širem smislu, obuhvaćajući ne samo ljudsku prošlost, nego i povijest Zemlje ili cijelog svemira.

Kronologija
Kronološki povijesni tijek može se podijeliti na tri glavna razdoblja. Prvo razdoblje (pretpovijest) obuhvaća nastanak i razvoj svemira i Zemlje do pojave čovjeka. Drugo razdoblje (prapovijest) traje od pojave čovjeka do otkrića pisma, a treće (povijest) počinje otkrićem pisma i još uvijek traje. Nazivi pretpovijest i prapovijest koriste se također i kao sinonimi.

Pretpovijest
Pretpovijesno razdoblje obuhvaća nastanak i razvoj svemira i Zemlje do pojave čovjeka. Proučavanjem tog razdoblja bave se astronomija, fizika, geologija i biologija.

Povijest svemira
Pretpostavlja se da je svemir star oko 13,7 milijardi godina, te da je nastao Velikim praskom. Najraniju povijest svemira astronomija dijeli na nekoliko epoha. Iza epohe kvantne gravitacije, slijede redom epoha velikog ujedinjenja, epoha elektroslabe sile (kvarkovska epoha), leptonska epoha, fotonska epoha, epoha u kojoj svemir postaje proziran i epoha formiranja galaktika nakon koje nastupa sadašnja faza razvoja svemira.

Geološka povijest Zemlje

thumb|Razdvajanje Pangee tijekom mezozoika
Nastanak i razvoj Zemlje prije pojave čovjeka dijeli se na geološke eone, ere, razdoblja (periode) i epohe.

Pretkambrij
Pretkambrij je trajao od otprilike prije 3800 - 545 milijuna godina. Dijeli se na arhaik i proterozoik.

Fanerozoik
Fanerozoik je započeo prije otprilike 545 milijuna godina i traje do danas. Dijeli se na tri geološka razdoblja (perioda). Prvo od njih je paleozoik ili staro doba (prije 545 - 248 milijuna godina) koji se dijeli na kambrij, ordovicij, silur, devon, karbon i perm. Drugo razdoblje je mezozoik ili srednje doba (prije 248 - 65 milijuna godina) i dijeli se na trijas, juru i kredu. Treći period je kenozoik ili novo doba (prije 65 - 1,8 milijuna godina), koji se dijeli na tercijar i kvartar (prije 1,8 milijuna godina - danas).Kronostratigrafija, Hrvatska enciklopedija, pristupljeno 16. studenog 2015.

Prapovijest

Prapovijesno razdoblje počinje pojavom čovjeka i traje do povijesnog razdoblja, koje karakterizira početak upotrebe pisma i pojava historiografski uporabljivih dokumenata.Prapovijest, Hrvatska enciklopedija, pristupljeno 16. studenog 2015. Kako razni dijelovi svijeta usvajaju kulturu različitim tempom, preciznu podjelu na razdoblja koja bi vrijedila za cijelo čovječanstvo nemoguće je napraviti. Tako se neka razdoblja vremenski i prostorno preklapaju. Prapovijesno razdoblje proučavaju arheologija, paleontologija i paleoantropologija.

Kameno doba

thumb|Prikaz života krapinskog pračovjeka
Starije kameno doba (paleolitik) (prije 2,5 milijuna godina – 10 000. godina pr. Kr.)

prvi hominidi se javljaju prije 8 – 5 milijuna godina, a od životinja se razlikuju inteligencijom

rod australopitek – 4 milijuna godina - Afrika (Etiopija, Tanzanija)
najstarija Lucy
hrane se mesom
mozak im je veći od životinjskog
živi u skupinama
otkriće vatre
kultura oblutaka – 2,5 do 1,5 milijun godina – krešu samo dio kamena

Rod homo
homo habilis – 2,5 – 1,5 milijun godina – spretni čovjek – Kenija, Tanzanija – precizno hvata, razvijen mozak
homo erectus – 1,5 milijun godina – uspravni čovjek – Heidelberg, Peking, Kenija, Java – uspravan, prvo privremeno stanište
1,900.000. godina – oganj – novi način obrade kamena – okresivanjem
homo sapiens – 400 000. godina – mudri čovjek – Europa, Zapadna Azija – živi u čoporima
homo sapiens neandertalensis – Neandertal, Hušnjakovo Brdo – slijepa grana, nema nasljednika
homo sapiens sapiens – Cromagnon, Altamira (Šp), Lascaoux (Fr), Niaux (F)
nomad, živi u čoporima, živi u špiljama, nosi odjeću

Vjera
animalizam – obožavanje duha životinje kao zaštitnika zajednice
animizam – vjerovanje u postojanje duhova koji prožimaju sve
totemizam – vjeruju u ljudsku povezanost sa životinjama i njima u čast izrađuju umjetničke predmete

Umjetnost
početci umjetnosti – špiljsko slikarstvo - Altamira (Španjolska), Lascaoux (Francuska)
simboli plodnosti Wilendorfska Venera

Srednje kameno doba (mezolitik) (10 000. – 6500. godina pr. Kr.)

10 000 - 6500. godina
postledeno doba
nastanak rasa - negroidi, europeidi, mongoloidi
povećanje vodenih površina – promjena flore i faune
male i brze životinje (ubijaju ih lukom i strijelom)
razvoj lova i ribolova (luk, strelice, udice, harpuni)
nastaju prve nastambe
odjeća i obuća je od kože
pripitomljena prva životinja – pas
razvitak ljudskih zajednica – obitelji se udružuju u rodove

Mlađe kameno doba (neolitik) (6500. – 3500. g. pr. Kr.)

holocen – Eufrat, Tigris, Nil – zemlje plodnog polumjeseca
ljudi se više ne sele, sjedilački način života
razvoj ratarstva i stočarstva – pšenica i ječam, proso i riža, kukuruz
prvi alati – motika, srp, plug
pripitomljavanje ovaca, koza, konja, goveda, svinja, magarca i kokoši
prva ljudska naselja
Jerihon (8000.)
Catal Hüyük (7000.)
Qatal Jarmo (7000.)
izumi – obrada kamena glačanjem, tkalački stan, keramičko posuđe, kotač
stvaraju se šire ljudske zajednice – rod, bratstvo, pleme
vjera – kult plodnosti (kult Majke Zemlje), animizam i animalizam
umjetnost – graditeljstvo:
prva svetišta – megalitsko graditeljstvo (megaliti – veliki kameni blokovi teški po tonu)
Stonehenge – kameni – dolmeni i menhiri

Hrvatska u kamenom dobu

paleolitik (1,2 milijuna godina – 9000.g) – S Hrvatske i kopno S Jadrana
stariji paleolitik – Šandalja I kod Pule – kultura oblutaka
srednji paleolitik
Hušnjakovo brdo kod Krapine - 1899. – 1905. istražuje Dragutin Gorjanović Kramberger – homo neandertalensis (130 000. godina)
spilja Vindija kod Ivanca – kontinuitet nalazišta
spilja Veternica kod Zagreba – kult spiljskog medvjeda
mezolitik (8000. – 5000.) – Šandalja II, Lopar, Vindija
neolitik (5000.) – sjedilačke kulture – utjecaj Mediterana i Srednje Europe
Sjeverna Hrvatska
starčevačka kultura (5500. – 4500.) – boja oker
sopotska kultura (4500. – 3500.) – cik cak uzorak
korenovska kultura – trakaste linije
Južna Hrvatska
impresso kultura (impresso cardum kultura) -  nakit, školjke
danilska kultura (4500. – 3900.) – kružne kolibe, ritoni
hvarska kultura (3900. – 2500.) – meandri

Metalno doba

thumb|Brončano oružje pronađeno na području današnje Rumunjske
Metalno doba dijeli se na. bakreno doba (eneolitik) (3500. – 3000.), brončano doba (3000. – 1200.) i željezno doba (od 1200.)

bakar – iz oko 6000. godine, u svakodnevnoj primjeni od 3500.
tehnika obrade bakra – lijevanje i taljenje u kalupima
žive na uzvisinama – gradine (ograđene suhozidom) – grobni humci nekropole
otkriće kositra – bronca (koristi se za nakit, oružje, oruđe…)
razvitak tehnike taljenja – prve prastare talionice – željezo
prve kulture – Bliski Istok i Europa

Kulture
bakreno doba - badenska i lasinjska
brončano doba – kulture na I Sredozemlju i Bliskom Istoku – oko 1700. kultura žarnih polja (u žare spremaju spaljene mrtve)
željezno doba – kulture na Bliskom Istoku i Maloj Aziji – u Europi dvije kulture (Francuska, Švicarska, Austrija, Njemačka)
Hallstatt (Austrija) – srednja Europa – oko 800. g. pr. Kr.
La Tene (Francuska) – srednja Europa – oko 450. g. pr. Kr. (Kelti ili Gali)
obrada željeza – posuđe, noževi, oružje, oklopi
dugi mačevi od kovanog željeza
obrt i trgovina, ratarstvo i stočarstvo

promjene u željeznom dobu
naselja u dolinama rijeka
organizacija života – irigacijski sustav (sustav navodnjavanja), obrana, zakoni, pismo…
raslojavanje društva:
ratari i stočari
obrtnici i trgovci
bogati i siromašni
svećenici

razvitak rodovske zajednice – nekad je bilo po ratničkoj podjeli, sada se izdvajaju rodovski prvaci, koji postaju starješine (kasnije plesmstvo), a predstavnici plemena su plemenski poglavari
nove civilizacije
3000. – uz Eufrat i Tigris nastaje Mezopotamija
3100. – uz Nil nastaje Egipat
2500. – uz Ind nastaju Harappa i Mohendžo Daro
1600. – uz Yangtze nastaje Kina

Hrvatska u metalnom dobu

bakreno doba (3500. – 1800.)
Sjeverna Hrvatska – vučedolska kultura (3000. – 2300.)
od Panonske nizine do Jadrana
utvrđena naselja, kuće blizu jedna drugoj
kuće s polukružnim završetkom
ornamentalna keramika
brončano doba (1800. – 1200.)
Sjever – vinkovačka kultura
Jug – cetinska kultura
cijela Hrvatska – kultura žarnih polja
željezno doba
Grupa Dalj
Grupa Martijanec-Kaptol
Grupa Budinjak
nastanak prvih etničkih skupina – Iliri
Histri – Istra – geometrijski ukrasi na grobovima
Liburni – Raša, Krka – liburne, gusarenje
Japodi – Lika
Kolapijani – Pokuplje
Panonci – Panonska nizina
Delmati – Krk, Neretva
žive u gradinama
dolazak Kelta iz sjeverne Italije u 4. st. pr. Kr. – nositelji latenske kulture

Povijest
Smatra se kako povijest u pravom smislu riječi počinje otkrićem i početkom uporabe pisma, oko 3500. g. pr. Kr. na Bliskom istoku. Proučavanjem ovog razdoblja bavi se povijesna znanost.

Stari vijek

Stari vijek dijelimo prema kulturama čiji tragovi su se zadržali do danas (3.500 pr. Kr. - 5. stoljeće). Najznačajnije civilizacije su Drevna Mezopotamija, Drevni Egipat, Drevna Kina, Drevna Indija, Drevna Grčka i Drevni Rim.

Srednji vijek

thumb|200px|Velika seoba naroda
Nakon pada Zapadnog Rimskog carstva prilikom Velike seobe naroda u Europi počinje "mračni" srednji vijek. Bizant nastavlja tradiciju rimskoga carstva. Na zapadu u društvenim odnosima prevladava feudalizam. Najznačajniji pravci u umjetnosti toga razdoblja su predromanika, romanika i gotika.

Novi vijek

U ranom novom vijeku čovjek gradi brodove kojima istražuje i oplovljava cijeli svijet. Kao početak razdoblja novog vijeka uzima se godina Kolumbovog otkrića Amerike, 1492. godine. U društvenim odnosima se pojavljuje kapitalizam. U umjetnosti i znanosti javljaju se renesansni i barokni stil, te klasicizam i prosvjetiteljstvo. Dolazi i do industrijske revolucije.

Suvremena povijest

thumb|U drugoj polovici dvadesetog stoljeća čovjek je uspio napustiti matični planet i sletjeti na Mjesec.
Najnovije doba - doba današnjice, poslije otkrića parnog stroja i željeznice, proizvodnje na vrpci (automobili), zrakoplovi, struja, računala... Kao početak se uzima konac prvog svjetskog rata 1918. godine (nekad se isticalo i nakon Listopadske revolucije 1918.). U društvenim odnosima se pored kapitalizma, koji je sam doživio duboke promjene, javlja i socijalizam. Dvadeseto stoljeće obilježila su dva svjetska rata uz ogromne ljudske gubitke. Razdoblje nakon Drugog svjetskog rata, koje je potrajalo do kraja stoljeća naziva se razdobljem hladnog rata.

Povezani članci
 Povijesna znanost
 Povjesničar
 Historiografija

Izvori

Vanjske poveznice

Kategorija:Povijesna znanost

Ancient exhibition of the Greek museum Klio, the protector of history History or history (it. from the Greek ἱστορία, history, investigation or information, knowledge obtained by research, from the glagola ἱστορεῖν, research) in the Croatian language is sometimes interlocutory used as the identities of the past (lat. res gestae: works),History, Croatian encyclopedia, accessed on November 16, 2015, but today largely dominates history.

povijest (historija, od lat. historia < grč. ἱστορία: ispitivanje; obavijest; znanost; opisivanje, pripovijedanje), naziv koji se u starom i srednjem vijeku upotrebljavao uglavnom u smislu izravnoga promatranja i izvještaja o tom promatranju. Prošlim se događajima u srednjem vijeku bavila kronika. Iz tada raširenoga tipa izvještaja o prošlosti (lat. gesta: događaji) nastali su termini za povijest u mnogim jezicima: njem. Geschichte, češ. déjiny, slov. zgodovina, hrv. dogodovština ili događajnica (u XIX. st.). Humanizam je dao podlogu suvremenomu shvaćanju povijesti kao stvarnoga, materijalnoga pojma koji označuje prošlu zbilju (lat. res gestae: djela), dakle predmet istraživanja povijesne znanosti, i kao teoretskoga, formalnoga pojma koji obuhvaća svako bavljenje prošlošću (historia rerum gestarum). Povijest kao historia rerum gestarum ima šire i uže značenje. Povijest u širem smislu način je na koji čovjek spoznaje svijet uz pomoć uspomena, tradicija, mitova te neprovjerenih i nekontroliranih predodžaba o stvarnoj prošlosti. Povijest u užem smislu jest znanost, tj. specifičan način spoznavanja svijeta na temelju znanstvene rekonstrukcije povijesnih činjenica tijekom istraživačkoga procesa svojstvenoga povijesti, i uz pomoć precizno izgrađenih tehnika znanstvenog istraživanja. U tom užem smislu, povijest ima dva značenja. U prvom je to postupak istraživanja i rekonstrukcije povijesnih činjenica, dakle »zanat« povjesničara, a zatim rezultat istraživanja u obliku određenih, uglavnom pismenih, iskaza povjesničara o povijesnim činjenicama što ih je ispitao. U tom drugom smislu upotrebljava se i naziv historiografija. U starom i srednjem vijeku povijest uglavnom nije imala zadaću postizanja istinitih spoznaja o prošlosti. Ona je bila vrsta književnosti koja je opisivala određene događaje (narativna historija) ili je suvremenike u praktične svrhe upućivala na tradiciju kao uzor (pragmatična historija). Tek je humanizam svojim kritičkim pristupom povijesnim izvorima, autoritetu svjedočanstava i tradicionalnim shvaćanjima položio temelje stjecanju pouzdanijega znanja o prošlosti i njegovu prenošenju racionalnim argumentima. S vremenom je kritičnost postala oruđe za što sigurnije i iscrpnije utvrđivanje povijesnih činjenica na temelju sustavno izgrađenih tehnika. Temelj radionici povjesničara-stručnjaka položio je eruditski smjer (XVI–XVIII. st.), koji je pronašao i sustavno razradio tehničke postupke za utvrđivanje povijesnih činjenica (tradicionalne pomoćne povijesne znanosti). Eruditi ili antikvari nisu se bavili interpretacijom utvrđenih povijesnih činjenica. Zato se usporedno razvijala povijest koja je, u skladu s potrebama određenih društvenih slojeva, interpretirala uglavnom neprovjerene povijesne činjenice, a svoj je vrhunac postignula za prosvjetiteljstva. U Njemačkoj su u prvoj pol. XIX. st. bile spojene erudicija i interpretativna povijest pod utjecajem idealističke filozofije i njezina nauka o kretanju ideja u vremenu. Taj eruditsko-genetički smjer, koji se tijekom XIX. st. proširio na cijelu Europu i Ameriku, uz velike je poteškoće usmjerio povijest prema znanosti. Eruditsko-genetičkomu smjeru glavno je pouzdano utvrđivanje pojedinačnih povijesnih činjenica, tj. događaja, istraživanje njihova nastanka i toka kretanja, njihovo povezivanje u kontinuiranim kronološkim nizovima. Pritom se stvara predodžba da je dovoljno skupiti određen broj dobro dokumentiranih činjenica, iz kojih onda povijesna znanost tobože izrasta sama od sebe. Povijest (res gestae) shvaća se kao zbroj činjenica koje se nalaze u gotovu stanju u izvorima, a povjesničar ih samo skuplja, kritički analizira, opisuje i pasivno registrira. Eruditsko-genetički smjer sa svojim dvjema glavnim varijantama, idealističkim historizmom i pozitivizmom, bavio se uglavnom političkim događajima i nije obraćao pozornost na sveukupnost društvene zbilje. Zato eruditsko-genetički obrazac povijesnih istraživanja kao tradicionalna, »događajna« povijest neprekidno doživljuje razmjerno oštru kritiku od poč. XX. st. do današnjega doba. Pod utjecajem golemih promjena što ih je prouzročio razvoj industrijskog društva povijest je počela proučavati društvene procese s vrlo složenim strukturama koje dugo traju. Postalo je očito da stvarnost nije gotov zbroj pojedinačnih činjenica, nego je sklop složenih struktura, a povjesničar rekonstruira njihov model tijekom istraživačkoga procesa. Pritom on ne može samo pasivno bilježiti nego mora postati aktivan subjekt, tj. graditelj spoznaje. Ta strukturalna ili integralna refleksija ima različite varijante. Najpoznatija je u tom pogledu francuska škola tzv. analista (po časopisu Annales). U današnje doba povijesno istraživanje obuhvaća sva područja prošle stvarnosti (povijest društva, obitelji, žena, mentaliteta, svakidašnjice, itd.), pri čem se primjenjuje interdisciplinarni pristup (posebice se surađuje sa srodnim znanostima kao što su sociologija, etnologija, antropologija, demogeografija, arheologija, povijest umjetnosti itd.) i različite metode (od dubinske analize teksta do modernih kvantitativnih metoda).

Question: when was the croatian encyclopedia accessed

Question: in which language is the povijest encyclopedia

Question: who is the protector of history in croatian

Question: what language is the povijest in

Question: what are the names of the past in croatian

Question: the greek glagola ἱστορεῖ

Question: what type of encyclopedia is povijest

enciklopedija , pristupljeno 16 . studenog 2015 . ali danas uvelike prevladava

Ancient exhibition of the Greek museum Klio , the protector of history History or history ( it . from the Greek ἱστορία , history , investigation or information , knowledge obtained by research , from the glagola ἱστορεῖν , research ) in the Croatian language is sometimes interlocutory used as the identities of the past ( lat . res gestae : works),History , Croatian encyclopedia , accessed on November 16 , 2015 , but today largely dominates history .

kronostratigrafija (krono- + stratigrafija), dio stratigrafije koji se bavi vremenskim odnosima i starošću stijenskih tijela koja tvore Zemljinu koru, tj. njihovim sustavnim svrstavanjem u jedinice na temelju njihove starosti ili vremena postanka, što je temeljno za obilježavanje događaja geološke povijesti.
Citiranje:
kronostratigrafija. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=34181>.

Question: when was croatia encyclopedia published

Question: what is the third period of povijest called

Question: what is the second period of povijest

ili srednje doba ( prije 248 - 65 milijuna godina

Question: when did the second period of povijest occur

Question: what is the second period of povijest called

Question: what is the third period of povijest

Question: what are the three periods of povijest

The second period is mesozoic or medieval ( for 248 - 65 million years ) and is divided into trias , jura and crude .

The third period is a kenozoic or new age ( for 65 - 1.8 million years ) , which is divided into a tertiary and a quarter ( for 1.8 million years - today).Cronostratigraphy , Croatia Encyclopedia , accessed on 16 November 2015 .

The second period is mesozoic or medieval (for 248 - 65 million years) and is divided into trias, jura and crude. The third period is a kenozoic or new age (for 65 - 1.8 million years), which is divided into a tertiary and a quarter (for 1.8 million years - today).Cronostratigraphy, Croatia Encyclopedia, accessed on 16 November 2015.

The prehistoric period begins with the appearance of man and lasts to the historic period, which characterizes the beginning of the use of letters and the appearance of historiographically useful documents.The prehistoric period, Croatia Encyclopedia, accessed on 16 November 2015.

prapovijest (prethistorija), razdoblje koje prethodi povijesti čovječanstva, a traje od prve pojave čovjeka do doba iz kojega su se u pojedinih etničkih skupina, plemena i naroda sačuvali prvi pisani, historiografski uporabljivi dokumenti. Budući da se prvi pisani izvori u različitih naroda javljaju u različito doba, granica između prapovijesti i povijesti nije svugdje ista (u Mezopotamiji i Egiptu u IV. tisućljeću pr. Kr., u Grčkoj i Italiji potkraj VIII. st. pr. Kr., na istočnoj jadranskoj obali u IV. st. pr. Kr. s grčkom kolonizacijom, a u ostalim našim krajevima s početkom rimske vladavine). Osnovna periodizacija prapovijesti na starije, srednje i mlađe kameno doba, bakreno doba, brončano doba te starije i mlađe željezno doba temelji se na činjenici da je čovjek u različita doba izrađivao oružja i oruđa od različita materijala (kamen, bakar, bronca, željezo). Proučavanjem razvoja oblika oruđa i oružja, keramike, nakita i drugih izrađevina materijalne kulture (kao izvora za prapovijest), primjenom komparativne metode i sve brojnijih prirodoznanstvenih metodâ datiranja, uspjelo se stvoriti opću sliku kronološkoga slijeda prapovijesnih razvojnih faza (relativna kronologija) i odrediti njihove približno točne apsolutne datume (apsolutna kronologija). S obzirom na nedostatak pisanih izvora prapovijest je uglavnom predmet proučavanja arheologije, paleontologije i paleoantropologije.
Citiranje:
prapovijest. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=49953>.

Question: when was croatia encyclopedia accessed

Question: who does the povijest period start with

Question: when does the povijest period start and end

Question: the period from the prehistoric period to the modern period is called

Question: what is the beginning of the povijest period

Question: what period is marked by the appearance of man and the use of letters

"Prapovijesno razdoblje počinje pojavom čovjeka i traje do povijesnog

Question: what is the name of the book that chronicles the prehistoric period

Question: the period from the appearance of man and lasts to the historic period is known as

The prehistoric period begins with the appearance of man and lasts to the historic period , which characterizes the beginning of the use of letters and the appearance of historiographically useful documents . The prehistoric period , Croatia Encyclopedia , accessed on 16 November 2015 .