Sunčev sustav je sustav zvijezde Sunca i manjih nebeskih tijela što ih okuplja zajednička gravitacijska sila i kojima fizičko stanje određuje Sunčeva energija zračenja. Sustav sadrži 8 planeta, 5 patuljastih planeta, 185 njihovih prirodnih satelita, te mnoštvo sitnih tijela: kometa, planetoida, tijela Kuiperova pojasa, meteoroida i međuplanetarne prašine. Sunčeva plazma ispunjava heliosferu, a gravitacijski se utjecaj širi do područja Oortova kometskog oblaka (Jan Hendrik Oort), koji se nalazi bliže od susjednih zvijezda. Osam planeta razvrstano je u dvije skupine, unutarnju ili terestričku, gdje se nalaze Zemlja i njoj slična 3 planeta (Merkur, Venera i Mars), te u vanjsku ili jovijansku, s Jupiterom i njemu sličnim divovskim planetima Saturnom, Uranom i Neptunom. Unutarnja je skupina stjenovita, s tankim atmosferskim slojem (bez njega je jedino Merkur). Jovijanski su planeti plinoviti s malom stjenovitom jezgrom, i njihov je sastav bliži sastavu protoplanetnoga oblaka iz kojega su planeti nastali. Kemijski sastav Jupitera gotovo je identičan Sunčevu. Razlika između tih dviju skupina planeta posljedica je razvoja u kojem je zračenje mladoga Sunca zagrijalo jezgre bližih planeta i očistilo ih od lako isparivih elemenata. Dobivši tako čvrstu površinu, na njoj se geološkim procesima razvila sekundarna atmosfera od pretežitoga ugljikova dioksida (Venera i Mars) i tercijarna atmosfera Zemlje od dušika i kisika. Svi planeti osim Zemlje prozvani su po grčkim i rimskim božanstvima.

mini|center|1000px|Sunce i planeti Sunčevog sustava (veličine su u mjerilu, ali ne i udaljenosti).

Patuljasti planeti su, prema određenju Međunarodnoga astronomskog saveza iz 2014., Ceres (Cerera), najveće tijelo glavnoga planetoidnoga pojasa, Pluton, Eris (Erida), Haumea i Makemake, transneptunska tijela. Eris, otkriven 2003., promjera 2 400 do 3 000 km, veći je od Plutona i zajedno s pratiocem Disnomijom među najudaljenijim je poznatim članovima Sunčeva sustava (srednja udaljenost od Sunca 67,7 astronomskih jedinica ili AJ). Glavni planetoidni pojas smješten u području između Marsa i Jupitera sadrži mala čvrsta tijela građena od stijena i metala. Ta se tijela razvijaju sudarno, a kreću se oko Sunca istim smjerom kao i planeti, ali su im staze izduženije, zbog čega neki odlaze dalje od Saturna ili se približavaju Suncu bliže od Merkura. U Hrvatskoj se planetoidi prate i otkrivaju na zvjezdarnici u Višnjanu. Zbog intenzivna praćenja i poboljšanja mjernih metoda, u novije se doba otkriva mnogo planetoida koji prolaze pokraj Zemlje.

Bliža transneptunska tijela gibaju se u blizini ekliptičke ravnine, dok su dalja više raspršena pa se dijele u Kuiperov pojas (Gerard Kuiper) i u raspršeni disk. Građena su od stijena i leda. Pretežno zaleđena tijela, s udjelom prašine, jesu kometi, kojih se manji dio nalazi u području divovskih planeta (kratkoperiodni kometi), dok većina pristiže iz Oortova oblaka i ima periode od više tisuća godina (dugoperiodni kometi). Građeni od zaleđenih tvari, kometi imaju svoje podrijetlo u prostorima iza Neptuna. Kometi u prolazu blizu Sunca razvijaju komu i rep te se postupno raspadaju. Ostarjeli kometi bez hlapljive tvari sliče planetoidima.

Postanak i razvoj Sunčeva sustava objašnjava se posljednjih nekoliko stoljeća nizom kozmogonijskih hipoteza i teorija. Postojeći podatci dokazuju da su planeti srasli od tvari prisutne u međuzvjezdanom oblaku od kojega je nastalo i Sunce prije 4,65 milijarde godina. Tijela manje mase i ona udaljenija od Sunca brže su se hladila, zbog čega je starost najstarijega stijenja pojedinih tijela različita (na primjer na Mjesecu 4,45 milijarde godina, a na Zemlji 3,7 milijarde godina). Udaljeni planeti i njihovi sateliti brže su postigli sadašnju nisku temperaturu pa su gravitacijskom silom privukli plin iz maglice.Sunčev sustav,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014. Da se izbjegne zbrka, drugi sustavi nazivaju se planetarni sustavi. U većini drugih jezika (vidi poveznice) naziv je izveden iz riječi Sol, što je latinsko ime za Sunce..

 Nastanak Sunčevog sustava

mini|desno|300px|Umjetničko viđenje prasunčeve maglice.

mini|desno|300px|Slika sa Svemirskog teleskopa Hubblea koji prikazuje protoplanetarne prstenove u Orionovoj maglici (Messier 42), koji vjerojatno vrlo sliče stanju kakvo je vladalo u prasunčevoj maglici kod stvaranja našeg Sunčevog sustava.

Prema današnjem shvaćanju, postanak i razvoj planetskog sustava odvijao se u nekoliko koraka. Ponajprije, veliki međuzvjezdani oblak se zbija i pritom cijepa na manje dijelove (fragmentacije). Iz tvari sadržane u jednom oblačnom fragmentu oblikuje se Sunčeva maglica kao rotirajući disk; u njemu dolazi do preraspodjele količine gibanja i pripremaju se uvjeti za nastanak malih kompaktnih tijela. Nakon toga dogotavljaju se i konsolidiraju planeti. Ovisno o građi s kojom su stasali, planeti i njihovi veći sateliti prolaze kroz geološki razvoj. Moramo prihvatiti misao da je sadašnje stanje tijela u planetskom sustavu posljedica načina nastanka i razvoja koji je slijedio nakon postanka. Stoga se i kozmogonija planetskog sustava provjerava sadašnjim stanjem svih vrsta tijela, a u cjelovitu opću sliku treba da se uklope i promjene prisutne u pojedinačnim slučajevima.

Sudeći po razvoju zvijezda, Sunčev je sustav nastao iz međuzvjezdanog materijala koji se nalazio u spiralnom kraku naše Galaktike (Mliječni put). Hladni oblaci plina i praha postoje u galaktičkoj ravnini i danas, mnogo godina nakon nastanka prvih zvijezda Galaktike. Da bi se ti oblaci pretvorili u zvijezde, gravitacijska sila mora nadjačati težnju plina da se širi (ekspandira). Da bi gravitacijsko privlačenje nadvladalo, gustoća oblaka mora postici određenu temperaturnu kritičnu vrijednost. Zamišljena su dva načina na koja dolazi do povećanja gustoće: ulazak međuzvjezdanog oblaka u područje spiralnog kraka galaktike ili pojava supernove u neposrednoj blizini. Izučavanje galaktika pokazuje da je u krakovima međuzvjezdana tvar veće gustoće nego izvan krakova, pa se s ulaskom oblaka u spiralni krak oblak usporava i zbija. S druge strane, supernove udarnim valovima zbijaju međuzvjezdanu tvar. U slučaju našeg sustava imamo potvrdu da se zbila eksplozija supernove. U ugljikovodičnim meteoritima nađeni su izotopi koji su potomci radioaktivnih elemenata kratkog vremena života, a koji se proizvode tijekom eksplozije supernove. Prema broju atoma izotopa procijenjeno je da je od pojave supernove do ukrućivanja meteoritskog materijala prošlo od nekoliko milijuna do nekoliko desetaka milijuna godina.

 Prasunčeva maglica
Prilikom odvajanja od drugih dijelova međuzvjezdana oblaka prasunčeva maglica zadržava galaktičko magnetsko polje - važno svojstvo međuzvjezdana prostora, a zadržava i dinamičko stanje u kojemu se oblak nalazio. Prasunčeva maglica zato pri osamostaljenju se vrti (rotira), i u odnosu na središte galaktike, i u odnosu na druge galaktike. Maglica se nastavlja urušavati. Tvar pada prema središtu oblaka gdje nastaje mlado Sunce. Ono se zbog stiskanja zagrijava i sve jače svijetli. Najjače je zagrijano u središtu, i ondje se počinju javljati termonuklearne reakcije, koje će mu davati energiju u dugom nizu godina. Sunce se prestaje stezati tek kada ekspanzivni tlak plina poraste toliko da se izjednači s hidrostatskim tlakom.

Za vrijeme stezanja Sunca i stezanja cijele maglice, a zbog očuvanja kutne količine gibanja, Sunce i maglica se vrte sve brže. Disk je to plosnatiji što se brže vrti. Disk je tijelo osne simetrije i ima jednu osobitu ravninu - ravninu ekvatora. One čestice koje se još ne nalaze u ekvatorskoj ravnini privlači, osim Sunca, i veća masa koja se u ekvatorskoj ravnini već nalazi; čestice “padaju” u ravninu ekvatora. To omogućuju, i tome pridonose, neelastični sudari među česticama, jer se u toku neelastičnog sudara smanjuje komponenta brzine okomita na ekvatorsku ravninu (slično se dešava kod Saturnovih prstena). Takvo vladanje jače je izraženo kod zrnaca praha nego kod slobodnih atoma, pa se prah vrlo brzo taloži u sloj u ekvatorskoj ravnini; mnogo tanji od maglice. Staze budućih planeta bit će ograničene na širinu sloja pa ne moraju ležati točno u ravnini Sunčeva ekvatora.

Nezaobilazni dinamički problem razvoja sustava označava prijenos kutne količine gibanja sa Sunca na planete. Budući da je najmasivniji dio maglice, prasunce sadrži najveću kutnu količinu gibanja. Danas je pak 50 puta veća količina gibanja sadržana u revoluciji planeta nego u rotaciji Sunca, iako Sunce ima masu 750 puta veću od mase svih planeta. Na jedan način, količina gibanja može se prenijeti magnetskim poljem. Ono je usredotočeno u središnjem plinovitom zgušćenju, mladom Suncu i silnice izlaze iz njega u obliku spirala, prolazeći kroz čitav disk. Svojstvo je magnetskog polja da je u ioniziranom plinu zarobljeno. Sunce je pomoću magnetskog polja povezano s maglicom i predaje joj energiju. Mlado Sunce okretalo se 100 puta brže. Zamislimo li magnetske silnice kao elastične lisnate opruge koje vire iz osovine - Sunca, zaključit ćemo da će te opruge požurivati vrtnju maglice u kojoj su usidrene; iako je ta slika posve mehanička, ona dobro opisuje stvaran proces. Sunčeva se vrtnja prenosi na maglicu. Koliko kutna količina gibanja maglice poraste, toliko se kutna količina gibanja Sunca smanji. Zbog povećanja kutne količine gibanja maglica se udaljava od Sunca.

Na drugi način, kutna se količina gibanja može prenijeti i putem vrtložnih gibanja u maglici. A znatna količina gibanja mogla je da se izgubi u prostor gubitkom mase u obliku Sunčeva vjetra. Prijenos kutne količine gibanja sa Sunca na maglicu ima dvojaku posljedicu. S jedne strane u jednom će se trenutku izgubiti veza maglice i Sunca i ono više neće moći usisavati maglicu. Drugo, maglica poprima količinu gibanja koju će prenijeti na tijela u njoj rođena, na buduće planete.Vladis Vujnović : "Astronomija", Školska knjiga, 1989.

 Nebularna teorija

U kakvom su odnosu današnji pogledi na postanak planeta prema kozmološkim teorijama, kao što je Kantova i druge? Današnji stav rezultat je iskustva brojnih istraživača, provjerena neposrednim podacima o fizičkom stanju tijela, o sastavu njihovih atmosfera, reljefu, kemijskom i mineraloškoj strukturi, radioaktivnom datiranju, magnetskom polju, gravitacijskom polju. Od teorije Immanuela Kanta (1755.) i Pierre-Simona Laplacea (1796.) preuzeta je ideja o nastanku Sunca i planeta iz međuzvjezdane maglice (nebularna teorija). Kant je pošao od predodžbe hladnog oblaka prašine u kojemu se prilikom gravitacijskog stezanja rotacija javlja sama od sebe - što nije moguće (unutarnje sile ne mogu od kaotičnog gibanja dovesti do uređenog). Kant ne ide dalje od općih prirodoslovno-filozofskih postavki. Laplaceova teorija je prva matematički obrađena teorija. Laplace pretpostavlja da već postoji usijana maglica koja rotira te prati kako se maglica hladi, steže i ubrzava vrtnju. Današnji slijed argumenata je drukčiji: maglica se ne steže zbog hlađenja, već zbog prevlasti gravitacijskog privlačenja, a pritom se, uz ubrzanje vrtnje, gravitacijskom energijom zagrijava. Kada postignu brzinu kruženja, vanjski dijelovi maglice više ne tlače na središnje dijelove. Postali su samostalni i imaju oblik prstena. Središnja se masa dalje steže i time razdvaja od prstena. Od prstena nastaje planet. Planeti bi tako morali nastati postupnim stezanjem središnje mase koja za sobom redom ostavlja prstenove. A sateliti bi morali nastati istim procesom pri ubrzavanju vrtnje planeta, koji je po Laplaceu na početku također plinovit. Postoji još jedan bitan nedostatak teorije. Ostavivši samostalan prsten, centralna masa bi pri stezanju trebala zadržati veći dio kutne količine gibanja. Dokaz protiv teorije je i gibanje Saturna i njegovih prstenova: unutarnji dijelovi Saturnova prstena gibaju se brže od Saturnove površine; slično se i Fobos giba brže od Marsove površine! Po današnjem tumačenju nebularne teorije maglica ne dolazi u stanje nestabilnosti zbog vrtnje. Osim toga, u odvojenom prstenu prije će doći do retrogradne vrtnje planeta nego do direktne. Teorije Kanta i Laplacea napuštene su početkom 20. stoljeća uglavnom stoga što nisu uspjele ispravno predvidjeti raspodjelu količine gibanja.

 Sunce

mini|desno|300 px|Sunce.

mini|300px|desno|Niz proton-proton dominira u zvijezdama veličine Sunca ili manjim.

mini|300px|desno|Sunčeve pjege snimljene 22. lipnja 2004.

mini|300px|desno|Sunčeva korona snimljena posebnim teleskopom - koronagrafom.

Sunce je najbliža zvijezda, središte sustava planeta, u kojem se nalazi i Zemlja. Smješteno je u ekvatorskoj ravnini Mliječne staze, 26 000 svjetlosnih godina daleko od njezina središta, oko kojega obiđe za 230 milijuna godina brzinom od 230 km/s. Brzinom od 20 km/s giba se u smjeru zvijezde Vege (Sunčev apeks). Sunce je nastalo prije 4,65 milijarde godina kao treća zvjezdana generacija, skupljanjem međuzvjezdane tvari, kojoj se gustoća počela povećavati potpomognuta vjerojatno udarnim valom bliske supernove. O njoj svjedoči prisutnost složenih atomskih jezgara u Suncu i planetima, koje ne bi mogle, zbog relativno male mase Sunca, nastati nuklearnim procesima. Danas Sunce zrači za trećinu više nego što je zračilo u početku, a porast se nastavlja, pa se smatra da će Zemlja postati nenastanjiva za manje od milijardu godina. Nakon 4 do 5 milijardi godina Sunce će jako povećati volumen i postati crvenim divom.

 Svojstva
Sunce je žuta zvijezda spektralnoga razreda G2 i na glavnom nizu HR-dijagrama. Oblika je kugle s promjerom 1 392 000 km (109 Zemljinih promjera). Sunčev je volumen 1,3 milijuna puta veći od Zemljina. Mase je 1,9891 · 1030 kg, 750 puta više od svih planeta zajedno, a 333 000 puta veće od Zemlje. Prosječne je gustoće 1 400 kg/m3 (oko 1/4 gustoće Zemlje). Zrači snagom od 3,83 · 1026 W i ima učinkovitu temperaturu vanjskoga sloja atmosfere (fotosfere) od 5 770 K. Sastoji se od ioniziranoga plina. Većina poznatih elemenata otkrivena je i na Suncu. Dva su elementa najobilnija: 74% Sunčeve mase čini vodik, 24% helij, te 2% svi ostali elementi. U središtu Sunca, gdje se nalazi izvor energije i gdje temperatura doseže 15 milijuna Kelvina, a vodika je manje od helija.

Sunce se ne vrti kao kruta kugla, već mu je rotacija diferencijalna. Period vrtnje ekvatora iznosi 25 dana (s linearnom brzinom od 2 km/s), dok se period vrtnje u polarnim krajevima produljuje do 36 dana. Os rotacije nagnuta je prema okomici na ekliptiku za 7,2°. Zbog toga nagiba Sunčeva se kugla ne vidi sa Zemlje stalno u istoj projekciji. Sjeverni mu je pol prema nama najviše nagnut u rujnu. Zbog kretanja Zemlje oko Sunca vidljivi period rotacije ekvatora ne iznosi 25 već 27 dana (sinodički period rotacije). U tom periodu Sunčeva aktivnost iskazuje promjene utjecaja na Zemlju.

Sunčev je izvor energije potječe od procesa fuzije proton-proton, kojim od vodikovih jezgara nastaju jezgre helija. Dokaz odvijanja nuklearnih procesa dalo je proučavanje neutrina kao sporednih proizvoda termonuklearnih reakcija, koji gotovo brzinom svjetlosti pristižu do Zemlje izravno iz Sunčeva središta. Energija se iz središta prenosi najprije zračenjem (radijativna zona), a zatim miješanjem (konvektivna zona). Znak su miješanja zrnca (granule) vidljiva u dubljim dijelovima fotosfere. Zračenje od izvora do fotosfere zbog interakcija stiže u vremenu od više milijuna godina. U spektru Sunca prevladava infracrveno i vidljivo zračenje koje je nepromjenjiva intenziteta. Ultraljubičasto i rendgensko zračenje se stvara prolaznim procesima u višim slojevima atmosfere i promjenjiva je intenziteta.

Novim dijagnostičkim metodama, koje prakticira helioseizmologija, iscrpno se ispitala unutrašnjost Sunca. Kroz cijelo se Sunce prostiru akustički valovi, slično kao što se Zemljinom unutrašnjosti šire potresni valovi. Valovi se odbijaju od površinskih slojeva Sunca, u kojima gustoća naglo pada. Dubina prodiranja valova ovisi o njihovoj valnoj duljini. S pomoću njih ustanovljeno je da se dno konvektivne zone nalazi na 0,7 polumjera, te da ispod te zone više nema diferencijalne rotacije. S pomoću tih valova potvrđen je teorijski model unutrašnjosti Sunca s vrlo velikom točnošću. Sasvim praktična disciplina, helioseizmološka holografija, proučava stražnju, izravno nevidljivu Sunčevu stranu, predviđajući nastup aktivnih skupina pjega.

 Sunčeva atmosfera
Sunčeva je atmosfera troslojna.

 Fotosfera

Prvi, najniži sloj iz kojega Sunčevo zračenje pristiže do nas jest fotosfera, debljine nekoliko stotina kilometara. U fotosferi se nalaze Sunčeve pjege (makule), baklje (fakule), granule i supergranule. Sunčeve pjege, tamnija, i do 1 500 K hladnija područja fotosfere, posljedica su kvaziperiodične evolucije Sunčeva magnetskog polja. Ono je proizvedeno strujanjima Sunčeve plazme ispod fotosfere, pretežno u konvektivnoj zoni, te na granici radijativne i konvektivne zone, a nastaje tzv. dinamo-mehanizmom, podržavanim konvekcijom i zvijezdinom vrtnjom. Polje se stalno razvija i mijenja oblike. Na početku ciklusa aktivnosti polje je slabo i ima oblik dipola. Zbog diferencijalne rotacije polje se deformira i silnice se u blizini ekvatora izdužuju; polje se razvija u niz petlji. Na prodoru petlji iz fotosfere javljaju se skupine pjega.

 Kromosfera

Kromosfera je visoka 2 000 km, niže je temperature od fotosfere. Iz nje se podižu bodlje (spikule), mali izbačaji plina koji se dižu do visine od 7 000 do 9 000 km. Spikule nisu razmještene po cijelom Suncu, već su stiješnjene na rubovima supergranula. Iz kromosfere se dižu i prominencije, pojave nalik oblaku, koje se opažaju kao svijetle iznad ruba Sunčeva kruga, ili kao tamne (filamenti) kada se nalaze na disku. Veoma su različitih oblika i trajanja, od mirnih do eruptivnih. Njihov ionizirani plin podržavan je tlakom magnetskoga polja. Mirne prominencije preživljavaju i više mjeseci.

 Korona

Korona je najrjeđi dio Sunčeve atmosfere, označuje prijelaz Sunčeve tvari u međuplanetni prostor. Između kromosfere i korone tanak je prijelazni sloj u kojem se temperatura naglo povisuje od 1 do 10 milijuna Kelvina. Korona je vidljiva za vrijeme Sunčeve pomrčine. Najniže područje, K-korona, raspršuje Sunčevu svjetlost, E-korona emitira spektralne linije višestruko ioniziranih atoma, a u najvišoj, F-koroni, Sunčeva se svjetlost raspršuje na međuplanetnom prahu. Gibanje plina u konvektivnoj zoni smatra se i razlogom diferencijalne rotacije. Daljnjim jačanjem magnetskog polja pojavljuje se veći broj pjega, aktivnih područja s bakljama, te brojni eksplozivni procesi, eruptivne prominencije, bljeskovi i koronini izbačaji. Plin je u jakom i složenom magnetskom polju nestabilan i nije u ravnoteži. Eksplozivnim procesima troši se nagomilana energija magnetskoga polja, polje se pojednostavnjuje i prazni, čime završava ciklus aktivnosti.

Bljesak ili erupcija i koronini izbačaji eksplozivni su procesi. Te su pojave posljedica naglog oslobađanja magnetske energije i njezina prelaska u kinetičku energiju, toplinsku energiju i svjetlost. Bljesak je koncentriran u malom području kromosfere iznad skupine pjega. Za razliku od bljeskova, izbačaji zauzimaju prostor usporediv s veličinom Sunca, u obliku plinovitih lupina koje napuštaju Sunce i poremećuju međuplanetni prostor, kao i magnetosfere planeta (polarna svjetlost). Te pojave dovode do znatne promjene Sunčeva vjetra, koji nastaje isparivanjem korone, a širi se prosječnom brzinom od 400 km/s. Sunčeva plazma ispunja prostor nazvan heliosferom, kojemu se polumjer procjenjuje na 100 astronomskih jedinica.Sunce,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 20145.

 Terestrički planeti
desno|mini|300px|Mozaik slika Merkura snimljena sa svemirske letjelice MESSENGER.

desno|mini|300px|Venera.

desno|mini|300px|Zemlja.

desno|mini|300px|Mars.

Nalaze se u unutarnjem Sunčevom sustavu.
Terestrički planeti su planeti s čvrstom površinom, za razliku od plinovitih divova. Naziv "terestrički" je nastao od latinske riječi "terra" što znači "Zemlja", pa bi se atribut "terestrički" mogao prevesti kao "Zemljoliki". Često ih se još naziva "unutarnjim planetima". Najvećim dijelom se sastoje od stijena, malog su promjera, prosječno oko 5 puta veće gustoće od vode i imaju rijetku atmosferu. Od plinovitih divova su odijeljeni pojasom asteroida za koji postoji pretpostavka da predstavlja ostatke neuspjelog, neformiranog petog terestričkog planeta (pojas se nalazi između Marsa i Jupitera).
Terestrički planeti su tijekom svog stvaranja bili pod utjecajem više temperature i jače gravitacije, te su zato manji i bogati tvrđim materijalima poput silicija i željeza. Struktura sva četiri terestrička planeta našeg Sunčevog sustava je slična: u njima se nalazi metalna jezgra, oko koje se nalazi silikatni omotač.

 Merkur

Merkur je planet najbliži Suncu; vrlo izdužene staze, kojoj numerički ekscentricitet iznosi 0,206, pa pokazuje relativistički zakret perihela. Maksimalna kutna udaljenost (elongacija) od Sunca iznosi 28°. Nema pratioca. U prosjeku je od Sunca udaljen 0,387 astronomskih jedinica (AJ) ili 57,91 milijuna kilometara, a približava se na 0,31 AJ (46 001 200 km) ili udaljuje na 0.47 AJ (69 816 900 km). Oko Sunca obiđe za zvjezdanu godinu (sideričku godinu) jednaku 88 dana. Promjer mu je 4 879,4 km, masa 0,055 Zemljine mase, srednja gustoća 5 430 kg/m³. Os vrtnje okomita je na stazu. Okreće se vrlo sporo i njegov siderički dan traje 58,65 dana, što iznosi 2/3 sideričke godine, dok mu sinodički (Sunčev) dan traje 176 dana. Zbog njegova svojstvena gibanja promatrač bi na Merkuru doživio dvostruk izlazak Sunca ili dvostruko podne.

Merkur je gotovo tri puta manji od Zemlje, s površinskim ubrzanjem od 0,38 ubrzanja na Zemlji. Nema atmosferu u uobičajenom smislu, a zapaženi su plinovi kisik, vodik, helij i argon. Temperatura površine mijenja se od 100 K (- 173 °C) do 700 K (+ 427 °C). Dio Merkurove površine snimila je svemirska letjelica Mariner 10 godine 1974. i 1975., od 2011. do 2015. u Merkurovoj orbiti je bila letjelica MESSENGER. Površina mu je prekrivena kraterima i malim "morima", te jako nalikuje Mjesečevoj površini: zbog jače privlačne sile, krateri su mu zbijeniji. Najveća je zaravan Ravnica vrućine (lat. Caloris Planitia). Na kori se vide ostatci velikih pomaka i stezanja planetnoga tijela uzrokovanoga hlađenjem. Središte mu se sastoji pretežno od metala (procjenjuje se da je omjer željeza prema stijeni 70 : 30) i ima slabo magnetno polje. U naizmjeničnim vremenskim razmacima od 7 i 13 godina, vidi se kako prividno prelazi (tranzit) preko Sunčeva kruga.Merkur,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

 Venera

Venera je drugi planet po udaljenosti od Sunca, bez satelita, nešto manji od Zemlje (promjer 12 104 kilometara). Udaljenost Venere od Sunca iznosi prosječno oko 0,72 astronomske jedinice (AJ ili 108.200.000 km. Na nebu je najsjajniji planet i pokazuje Venerine mijene. Od Sunca se najviše udalji 47° pa se vidi ili uvečer kao Večernja zvijezda ili ujutro kao Jutarnja zvijezda, odnosno Danica. Os vrtnje gotovo je okomita na ravninu staze. Okreće se retrogradno (smjer dnevnoga prividnog gibanja Sunca suprotan je onomu na Zemlji) i najsporije od svih planeta; siderički period vrtnje (siderički period) traje 243,0 dana i dulji je od godine, koja traje 224,7 dana, dok Sunčev dan na Veneri traje 116,7 dana, što je sumjerljivo s njezinom sinodičkom godinom (zvjezdana godina) od 583,9 dana.

Venerinu atmosferu otkrio je Mihail Vasiljevič Lomonosov 1761. prilikom njezina tranzita (Venerin prijelaz), kada je pri dodiru Sunčeva kruga ugledao prosvijetljenu atmosferu. Teleskopskim motrenjima nije se na Veneri, zbog guste atmosfere, moglo vidjeti tlo. Većina spoznaja o Veneri postignuta je s pomoću svemirskih letjelica, pa tako i točna vrijednost njezine mase (0,815 Zemljine mase). Prva se na njezino tlo spustila 1970. sovjetska letjelica Venera 7. Američka letjelica u orbiti (Magellan) snimila je od 1990. do 1992. Venerin reljef s pomoću radara.

Venerina atmosfera 50 je puta gušća od Zemljine, sadrži 96,5% ugljikova dioksida i 3,5% dušika; manjinski su sastojci ugljikov monoksid, argon, voda, sumporov dioksid, kisik, klorovodik, fluorovodik. Tlak pri tlu iznosi 90 · 105 Pa, a temperatura 733 K (460 °C), što je posljedica stakleničkog učinka. Bez tog učinka, zbog velikoga faktora odraza (albeda) atmosfere (0,65), temperatura bi na površini bila oko –20 °C, iako je Suncu bliže nego Zemlja. Sloj oblaka od kapljica razrijeđene sumporne kiseline nalazi se na visini od 50 do 65 kilometara i neproziran je; oblaci naglo nestaju s donje strane, gdje temperatura dostiže vrijednost pri kojoj se kapljice isparavaju. Tlak i temperatura Venerine atmosfere tek na visini od približno 50 kilometara podudaraju se s uvjetima na površini Zemlje. Brzina je vjetra na tlu oko 1 m/s. Na vrhu oblaka brzina je vjetra do 300 km/h, pa oblačni sloj obiđe planet za približno 4 do 5 dana.

Venerin reljef sastoji se pretežno od blagih nizina, iz kojih se do visine od 3 do 4 kilometara uzdižu visoravni kontinentskih razmjera i mnogi vulkani, zasigurno ugasli. Velik je broj vulkana plitkih kratera. Posebni vulkanski oblici svojstveni Veneri krune su i arahnoidi, vulkani isprepleteni finom mrežom pukotina. Krune su brda s urušenim središtem i dubokim kružnim opkopom, promjera do 2 500 kilometara. Eruptivnim stijenama pokriveno je 85% površine. Tokovi lave pružaju se stotinama i tisućama kilometara. Venera ima oko 800 udarnih kratera, u pravilu većih od 3 kilometra. Najveći je Meade, promjera 240 kilometara. Istaknute su visoravni Afroditina zemlja i Astartina zemlja, te vulkanski masivi Područje Alfa i Beta (lat. Alpha Regio i Beta Regio). Najviši je vrh u Maxwellovu gorju (lat. Maxwell Montes), s 10,8 kilometara visine nad srednjom razinom. Topografija se uglavnom služi ženskim imenima. Glavne sastojke tla, određene rendgenskim i gama spektrometrima, čini bazalt i granit. Mineralni sastav tla nije poznat. Erozija je vrlo izražena: gravitacijska erozija (urušavanje), kemijska (utjecaj jetkih sastavnica atmosfere), toplinska, eolska, te erozija geološkim procesima. Unutrašnjost Venere vjerojatno je slična Zemljinoj, s tom razlikom što nema tektonike ploča ni magnetskog polja.Venera,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

 Zemlja

Zemlja je treći planet po redoslijedu udaljenosti od Sunca i najveći među unutarnjim planetima. Prosječno je od Sunca udaljen 149,6 milijuna kilometara, što se uzima kao astronomska jedinica (AJ). Zemljina putanja nije jako izdužena, numerički ekscentricitet Zemljine staze iznosi 0,016 79, zbog čega se Zemlja Suncu približi za 2,5 milijuna kilometara (perihel, oko 4. siječnja) ili udalji za jednako toliko (afel, oko 4. srpnja). Ekscentricitet se u 100 000 godina mijenja za iznos od približno 0,003 2 do 0,005 7. S vremenom se mijenja i položaj Zemljine staze u ravnini gibanja, pa godišnji progradni zakret perihela (pomicanje u smjeru ophoda oko Sunca), potaknut utjecajem planeta i relativističkim učinkom, iznosi 11,63".Zemlja,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

Zemlja ima svojstvenu topografiju (71% kore prekriveno je vodom), ima atmosferu s dušikom i kisikom, te biosferu. Jedini je planet koji ima oceane, atmosferu s mnogo kisika i živu geološku aktivnost. Do te raznolikosti, koju nema nijedan drugi planet, došlo je u toku razvoja. U oblikovanju atmosfere, na primjer suštinsku ulogu imali su procesi u organskoj tvari. Posebno, morske alge (modrozelene alge) izdvajaju iz atmosfere ugljikov dioksid i oslobađaju kisik. Promatrana iz daljine, Zemlja je modrikasti planet. Zemlja je planet na kojem živi čovjek i jedini nama poznati planet na kojem postoji život. Evolucionisti smatraju da je Zemlja nastala prije otprilike 4,6 milijarda godina.

 Mars

Mars je četvrti planet po udaljenosti od Sunca, vidljiv sa Zemlje prostim okom i zato poznat od davnine. Promjer mu je 6 794 km, masa 0,107 Zemljine mase, srednja gustoća 3,94 ∙ 103 kg/m3, a površinsko ubrzanje sile teže 0,38 ubrzanja sile teže na Zemlji. Ima dva pratioca nepravilna oblika, Deimos (11 km × 12 km × 15 km) i Phobos (19 km × 22 km × 27 km). Sunčev mu dan traje gotovo kao i Zemljin, 24 h i 40 min. Oko Sunca obiđe za 687 zemaljskih dana, od Sunca je prosječno udaljen 228 milijuna km, a zbog nagiba osi vrtnje prema ravnini staze od 25°12′ i izduljenosti staze, pokazuje godišnja doba. Pogled sa Zemlje otkriva na Marsu bijele polarne kape, crvenkastonarančastu površinu s tamnijim i svjetlijim dijelovima te vrlo rijetku atmosferu, koja se sastoji od 95% ugljikova dioksida, 2,7% dušika, 1,6% argona te primjesa. Površinski tlak iznosi oko 700 Pa. U atmosferi se pojavljuju oblaci, a podižu se i pješčane oluje. Temperatura može biti od –140 °C do nešto više od 0 °C, ovisno o dobu dana i godine te o položaju Marsa na stazi. Pojave na površini nazivane su prema kontrastu morima, zaljevima, planinama i slično (albedo), a stvaran reljef ustanovljen je s pomoću međuplanetarnih letjelica.

Polarne se kape sastoje od smrznute vode i ugljikova dioksida. Zimi se ugljikov dioksid djelomice smrzava pa atmosferski tlak pada za 1/3. Sjeverna i južna polutka geološki se razlikuju. Tlo sjeverne polutke geološki je mlađe, reljef mu je nekoliko kilometara niži od reljefa južne polutke; na južnoj polutki prevladavaju udarni krateri od pada meteoroida, a na sjevernoj ugasli vulkani. Na Marsu se nalazi najviši ugasli vulkan u cijelom Sunčevu sustavu, Olympus Mons, visok 26 km i promjera većega od 500 km. Marsovo tlo sastoji se od kremena i limonita i slično je Zemljinu tlu, osim velike prisutnosti željeza na njegovoj površini (oko 13,5%) u obliku oksida, što tlu daje crvenkastonarančastu boju. Mars ima ionosferu te vrlo slabo magnetsko polje. Tokovi nekadašnjih rijeka vode od južne na sjevernu polutku. Snimkama na površini ustanovljeno je postojanje sedimenata nastalih taloženjem u vodi. Zbog malene mase Mars je izgubio velik dio nekadašnje atmosfere i većinu vode u slobodnom stanju, osim malih smrznutih količina na polovima. Moguće je postojanje vode u smrznutom stanju ispod površine Marsa. Traga se i za mogućim ostatcima nekadašnjih oblika života, za sada bez pouzdanih podataka.Mars,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

 Asteroidni pojas

300px|mini|desno|Glavni planetoidski pojas ili asteroidni pojas (prikazan bijelim točkicama) nalazi se između putanja Marsa i Jupitera.

300px|mini|desno|Jupiter.

300px|mini|desno|Saturn.

300px|mini|desno|Uran.

300px|mini|desno|Neptun.

Asteroidni pojas ili glavni planetoidni pojas je područje Sunčeva sustava između Marsove i Jupiterove putanje u kojem se gibaju patuljasti planet Cerera ili Ceres, oko 750 000 planetoida (asteroida) s promjerom većim od 1 kilometar (na primjer Junona, Vesta, Higijeja) i milijuni manjih. U tom se pojasu ne nalaze planetoidi Amori, Apoloni i Trojanci. Planetoidni pojas oblikovao se kad i ostali dijelovi Sunčeva sustava, a gravitacijski utjecaj Jupitera (plimna sila) onemogućio je stvaranje planeta, ograničio njegovu širinu i odredio pukotine u njemu (Kirkwoodove pukotine). Smatra se da su u tom području postojala veća tijela koja su prvih 10 milijuna godina bila iznutra vruća. Ta su tijela bila izložena mnogobrojnim udarima pa su razmrvljena. Sadašnji planetoidni pojas sadrži samo malen dio mase prvotnoga (oko 0,1%), a ostatak je Sunčevim vjetrom potisnut u svemir.glavni planetoidni pojas,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014. Asteroidni pojas je područje s prosječnim udaljenostima od Sunca između 1,7 i 4 AJ. Većina asteroida u pojasu imaju ekscentricitete od 0,1 do 0,2. Područje najveće gustoće putanja asteroida je između 2,2 i 3,3 AJ.

 Jovijanski planeti

U Sunčevom sustavu se nalaze 4 plinovita diva koji se zajednički nazivaju jovijanskim planetima. To su Jupiter, Saturn, Uran i Neptun. Znanstvenici često planete Uran i Neptun svrstavaju u posebnu podklasu planeta - ledene divove ili uranske planete, zbog činjenice da su sastavljeni uglavnom od leda i stijenja te plina, za razliku od "klasičnih" plinovitih divova kao što su Jupiter i Saturn. Uran i Neptun imaju mnogo manji udio vodika i helija zbog njihove veće udaljenosti od Sunca.

 Jupiter

Jupiter je planet s najvećim promjerom i najvećom masom u Sunčevu sustavu, peti po udaljenosti od Sunca (prosječna udaljenost mu je 778 milijuna kilometara); jednom obiđe Sunce za 11,862 godina. Masa mu je 318,4 puta veća od Zemljine, a gustoća mu je samo oko 1/4 gustoće Zemlje. Velik dio volumena tvori vodik, koji zbog velike mase i gravitacije Jupiter nije izgubio od postanka Sunčeva sustava (4,6 milijarde godina), kao što se zbilo s drugim planetima. Prema astronomskim ispitivanjima, podatcima te prema teorijskoj obradbi, Jupiter se sastoji od razmjerno malene silikatne jezgre, okružene dvama slojevima tekućega vodika; donji sloj, pod većim tlakom, ima metalna svojstva, to jest vodikovi su elektroni u slabo vezanom ili u slobodnom stanju; gornji je sloj tekući vodik u molekularnom stanju (H2). Iznad površine nalazi se atmosfera debljine oko 1000 km (1/70 polumjera planeta). U atmosferi je utvrđena prisutnost vodika, metana, helija, amonijaka, amonijeva hidrosulfida i smrznute vode. Pretpostavlja se da postoje i drugi spojevi (vodikov sulfid, različiti organski spojevi, kompleksni anorganski polimeri).

Jupiter se vrlo brzo vrti (rotira), što, uz njegov velik promjer, uzrokuje jake centrifugalne sile, pa je izrazito spljošten prema polovima; ekvatorski mu je promjer 142 800 km, a polarni samo 134 000 km. Atmosfera, koja se zbog njezine gustoće sa Zemlje jedino i vidi, raslojena je u pojase i zone. Rotacija mu je nejednolika: na ekvatoru jedan okret traje 9 h 50 min 30 s, a na 10° sjeverne ili južne širine 9 h 55 min 41 s. Jupiter ima oko 10 puta veće magnetsko polje od Zemlje. U njegovoj su atmosferi zamjetljive meteorološke i magnetske pojave slične onima na Zemlji, ali mnogo veće raširenosti i trajanja (na primjer oluje slične tropskim ciklonima). Do sada je otkriveno 67 Jupiterovih satelita, a četiri najveća otkrio je Galileo Galilei (do 1610.; galilejanski mjeseci). Dva najveća, Ganimed i Kalisto, veći su od planeta Merkura. Potom slijede Io i Europa, približno veličine Mjeseca.

Promatranja pomrčine Jupiterovih satelita služila su u pomorstvu za određivanje položaja broda, zemljopisne dužine, u doba kada nije bilo pouzdanih kronometara ni radiosignala. Na temelju neravnomjernosti u pojavama pomrčina satelita, s obzirom na njihovu udaljenost od Zemlje, izračunao je Ole Rømer prvi put brzinu svjetlosti. Jupiterovi prsteni sastoje se od čestica mikroskopske veličine. Prošireni Halo prsten udaljen je od središta planeta 1,40 do 1,72 Jupiterovog polumjera, najsjajniji Glavni prsten na udaljenosti je od 1,72 do 1,81 polumjera, a rijetki Paučinasti (engl.: Gossamer Ring) prsten udaljen je 1,81 do 3 polumjera.Jupiter,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014. Jupiter je četvrto najsjajnije nebesko tijelo, nakon Sunca, Mjeseca i Venere (prividna magnituda). Jupiter ima 2,5 puta veću masu od ukupne mase ostalih sedam planeta u Sunčevom sustavu i 71% od svekolike planetske mase u Sunčevu sustavu.

 Saturn

Saturn je šesti planet u Sunčevu sustavu. Udaljen je 9,54 AJ odnosno 1 429 400 000 km od Sunca, promjera 120 536 km (na ekvatoru) i masu 5,68 × 1026 kg. Saturn je po volumenu i masi drugi planet nakon Jupitera. Uz Jupiter, Uran i Neptun pripada skupini plinovitih divova, planeta vanjskog dijela Sunčevog sustava. Saturn je planet najmanje gustoće i s najvećim prstenom. Obiđe Sunce za 29,5 godina na srednjoj udaljenosti 1,426 · 109 km. Tijelo mu je znatno spljošteno (ekvatorski promjer 120 536 km, polarni promjer 108 728 km), tako da je najspljošteniji od planeta. Masa mu je 95 puta veća od Zemljine. Jedini je planet kojega je gustoća manja od gustoće vode (690 kg/m3).

Saturn se sastoji pretežno od vodika i helija (jednak odnos kao kod Jupitera). Ispod plinovite atmosfere prostire se sloj molekularnoga vodika s nešto zamrznute tvari (u kojoj ima tragova metana, amonijaka i drugog), zatim sloj metalnoga vodika, te središte sa stjenovitom jezgrom. Temperatura je u središtu vrlo visoka (12 000 K), pa je to Saturnov izvor energije usporediv s energijom koju prima Sunčevim zračenjem; temperature oblačnoga sloja iznosi –130 °C, dok bi temperatura samo zbog doprinosa Sunčeva zračenja bila –170 °C. U atmosferi se primjećuju svjetliji i tamniji oblaci usporedni s ekvatorom, manje istaknuti nego kod Jupitera, jer se, zbog niže temperature, stvaraju bliže središtu planeta. Među oblacima se opažaju vrtlozi, kao Velika bijela pjega. Infracrveno zračenje otkriva topliji polarni vrtlog, takozvanu vruću pjegu. Brzina vjetra iznosi do 500 m/s. U ekvatorskom području planet se vrti s periodom od 10 h 14 min, a središte se, prema podatcima prikupljenima uz pomoć radio valova, vrti s periodom od 10 h 39 min 22 s. Saturn ima prostrano magnetsko polje, kojega je magnetski moment 600 puta veći od Zemljina, a magnetska indukcija na površini iznosi oko 50 μT. Za razliku od Jupitera, os vrtnje mu je primjetno nagnuta. Oko Saturna zabilježeno je 62 prirodna satelita, od kojih je 7 zaokruženo djelovanjem vlastite gravitacije (u stvarnosti ima ih više od 150).

Najpoznatije obilježje Saturna su planetarni prsteni koji ga okružuju u 7 pojaseva, označenih slovima A do G. Oko Saturna kruži i mnoštvo prirodnih satelita, kojih je do sada otkriveno 62. Osim satelita, u ravnini Saturnova ekvatora kruži golem broj satelitskih čestica, koje čine koncentrične prstene. Saturnov je prsten prvi vidio Christiaan Huygens 1655. Glavni se dio prstena, promjera 275 000 km, dijeli na prsten A (vanjski) i prsten B (srednji), između kojih je Cassinijeva pukotina, te prsten C (unutarnji). Prsten D nalazi se najbliže planetu, dok se dalje od glavnoga dijela nalazi tanak prsten F (sastavljen od vrpca), širi prsten G i najširi E, usred kojega se giba prirodni satelit Enkelad. Debljina je glavnoga dijela prstena 1 km. Čine ga uglavnom ledene i manje često stjenovite čestice, obujam kojih se kreće od praha pa do tijela metarskoga promjera. Na oblik i dijeljenje prstena utječu sateliti svojom gravitacijom.

Saturn odbija oko 47% Sunčeve svjetlosti (albedo 0,47). Saturn se za prosječne opozicije (kada je najbliži Zemlji) vidi pod kutem od 20 lučnih minuta, a magnituda mu je u prosjeku 0,7 (u najboljim uvjetima: 0,43). Saturn je jedan od najsvjetlijih objekata na nebu (iza Sunca, Mjeseca, Jupitera i Venere) pa je zato i poznat od davnina. Mali teleskop je dovoljan da se ugledaju prsteni. Sunčeva rasvjeta na Saturnu je oko 100 puta manja nego na Zemlji. Ravnotežna temperatura koju bi imao zbog Sunčeve rasvjete, 90 K, niža je od izmjerene prosječne temperature, 95 - 105 K, što znači da ima značajan vlastiti izvor energije. Sjaj Saturna mijenja se kako se mijenja vidljivost prstena. Saturn su istraživale letjelice Pioneer 11 (1979.), Voyager 1 (1980.), Voyager 2 (1981.), a umjetnim satelitom postala je svemirska letjelica Cassini-Huygens, u srpnju 2004.Saturn,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

 Uran

Uran je sedmi po redu planet od Sunca, na srednjoj udaljenosti od Sunca 19,23 astronomskih jedinica. To je prvi planet koji je bio otkriven teleskopom (William Herschel, 1781.), iako ga se može vidjeti i golim okom. Oko Sunca obiđe za 84,32 godine. Ekvatorskoga je promjera 51 118 km, oko 4 puta većeg od Zemljina, masa mu je 14,5 puta veća od Zemljine, obrne se oko osi za 17 sati 14 minuta, a gušći je od vode 1,27 puta. Zbog brze vrtnje spljošten je. Ekvator mu je otklonjen od ravnine staze za 97,8°, te mu je os vrtnje gotovo polegnuta u ravnini staze. Zbog toga mu se redoslijed godišnjih doba bitno razlikuje od redoslijeda ostalih planeta: četvrtinu godine prema Suncu je okrenuto jedno od polarnih područja, kada se izmjena dana i noći zbiva jedino u području ekvatora, sa Suncem nisko pri obzoru. Drugu četvrtinu godine prema Suncu je okrenuto ekvatorsko područje, s brzom izmjenom dana i noći, i tako dalje. Iako ekvator nije stalno osunčan, temperatura na Uranu najviša je u ekvatorskom području. U atmosferi, s najnižom temperaturom od –224 °C, pušu vrlo brzi vjetrovi u smjeru vrtnje i lebde oblaci metana. Zbog metana atmosfera ima modrikast odbljesak. Unutrašnjost Urana sadrži stjenovitu jezgru usporedivu sa Zemljom, oko koje se nalazi prostrani ledeni omotač koji se sastoji od vode i amonijaka (vodeno-amonijačni ocean), te najviše pridonosi ukupnoj planetnoj masi. Uran ima prostrano magnetsko polje kojemu je os prema osi vrtnje nagnuta za 60°, te za 1/3 polumjera udaljena od planetnoga središta; ima ionosferu i radijacijske pojaseve. Uz 27 prirodnih satelita prati ga sustav od 13 tankih, odvojenih prstenova. Pet najvećih satelita jesu: Miranda, Ariel, Umbriel, Titanija i Oberon.Uran,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

Uran odbija oko 51% Sunčeve svjetlosti (albedo 0,51). Za planete dalje od Saturna, antički narodi nisu znali. Uran je na rubu vidljivosti golog oka jer mu je za opozicije sjaj dostigne prividnu magnitudu m = +5,8. Neptun za prosječne opozicije ima zvjezdanu veličinu m = +7,6. Na srednjim udaljenostima od Sunca, koje iznosi 19,2 i 30 AJ, Uran i Neptun obiđu po stazama za 84 odnosno 165 godina. Stoga se među zvijezdama gibaju veoma sporo. Sa Zemlje se u najboljem slučaju vide kao pločice kutnog promjera 4" odnosno 2".

 Neptun

Neptun, osmi i od Sunca najudaljeniji planet Sunčevog sustava. Nazvan po rimskom bogu mora, četvrti je najveći planet po promjeru i treći po masi koja je sedamnaest puta veća od Zemljine. Oko Sunca orbitira na prosječnoj udaljenosti od 30,1 AJ. Astronomski simbol mu je ♆, stilizirana inačica trozuba boga Neptuna.

Otkriven 23. rujna 1846., solarwiews.com (12. svibnja 2011.) Neptun je prvi planet pronađen matematičkim izračunima, a ne empirijskim promatranjima. Nepredvidljive promjene u orbiti Urana uvjerile su francuskog astronoma Alexisa Bouvarda da mu na orbitu utječe gravitacija nepoznatog planeta. Neptun je u konačnici uočio Johann Galle unutar stupnja od lokacije koju je predividio Urbain Le Verrier. Uskoro je otkriven i njegov najveći prirodni satelit, Triton, dok je preostalih dvanaest otkrivano pomoću teleskopa sve do 20. stoljeća. Neptun je posjetila samo jedna svemirska letjelica, Voyager 2, koji je pokraj planeta preletio 25. kolovoza 1989.

Sastav Neptuna sličan je Uranovom sa zajedničkom osobinom da se razlikuju od plinovitih divova Jupitera i Saturna. Neptunova atmosfera, iako slična plinovitim divovima, uz vodik i helij sadrži veće količine "leda" poput vode, amonijaka i metana. Da bi naglasili njihova glavna svojstva, astronomi Neptun i Uran ponekad nazivaju "ledenim divovima."Lunine, Jonathan I. (1993.). "The Atmospheres of Uranus and Neptune". Lunar and Planetary Observatory, University of Arizona Unutrašnjost planeta uglavnom je sastavljena od stijena i leda. Plava pojava planeta rezultat je metana u atmosferi. solarsystem.nasa.gov (14. svibnja 2011.)

Suprotno od relativno nezanimljive atmosfere Urana, Neptunova atmosfera je prepoznatljiva po svojim aktivnim i vidljivim vremenskim obrascima. Tako je na primjer tijekom preleta Voyagera 2 1989. na južnoj polutki primijećena Velika tamna pjega usporediva s Velikom crvenom mrljom na Jupiteru. Ovakve vremenske pojave pokreću najsnažniji vjetrovi u cijelom Sunčevom sustavu sa zabilježenim brzinama od čak 2 100 km/h. Zbog velike udaljenosti od Sunca, Neptunova vanjska atmosfera jedno je od najhladnijih mjesta u Sunčevu sustavu s temperaturama na vrhovima oblaka oko −218 °C (55 K). Temperature u središtu planeta iznose oko 5 000 °C. gsi.de (14. svibnja 2011.) Neptun ima slabe i fragmentirane planetarne prstenove koji su možda otkriveni tijekom 1960-ih, no sa sigurnošću su potvrđeni tek 1989. s Voyagerom 2. nytimes.com (14. svibnja 2011.)
300px|mini|desno|Poznati objekti Kuiperovog pojasa izvedeni iz podataka Minor Planet Centera. Tijela u glavnom pojasu obojani su zeleno dok su raspršeni objekti narančasti. Četiri vanjska planeta su plava. Nekoliko poznatih Neptunovih trojanskih asteroida su žuti dok su Jupiterovi ružičasti.

mini|desno|300px|Jan Hendrik Oort je postavio hipotezu prema kojoj se većina kometa giba u kometskom oblaku (Oortov oblak), koji je na udaljenosti reda veličine jedne svjetlosne godine.
Ekvator mu je otklonjen od ravnine staze za 28,3°. Zbog brze je vrtnje spljošten. U plavičastoj atmosferi, na temperaturi od –220 °C, pušu vrlo brzi vjetrovi (oko 2000 km/h, brže nego na ikojem drugom planetu) i lebde oblaci metana s mnogo vrtloga, od kojih je najveći Velika tamna pjega, obrubljena bijelim cirusima. S približavanjem Suncu (na eliptičnoj stazi) oblaci se jače razvijaju, vjerojatno zbog toplije i dinamičnije atmosfere. Neptun ima unutrašnji izvor topline koji temperaturi njegove površine pridonosi više no Sunčevo zračenje. Magnetsko polje mu je slabije od polja drugih divovskih planeta, a os polja jako je nagnuta prema osi vrtnje – za 47°, pri čem je udaljena 0,5 polumjera od planetnoga središta. Neptun ima ionosferu i radijacijske pojaseve, a u središtu ima stjenovitu jezgru Zemljine veličine te plašt bogat vodom, metanom i amonijakom. Ima i 5 odvojenih tamnih prstenčića nepoznata sastava. Najveći mu je satelit Triton s promjerom 2 706 km (otkrio ga je William Lassell 1846.); njegova je staza jako nagnuta prema planetnom ekvatoru i satelit se giba retrogradno.Neptun,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

 Transneptunska tijela
Transneptunska tijela, tijela Sunčeva sustava koja se nalaze dalje od Neptuna, u Kuiperovu pojasu, u takozvanom raspršenom disku i u Oortovu oblaku (raspršeni disk može se smatrati unutarnjim dijelom Oortova oblaka). Pobrojeno ih je tisuću, od kojih je znatan broj s promjerom većim od 200 km. Razlikuju se po stazama, volumenu i fizičkim svojstvima. Mogu imati svojstva planetoida i kometa. U Kuiperovu pojasu nalaze se tijela kojima srednja udaljenost od Sunca iznosi do 47 astronomskih jedinica. Njihove su staze u prosjeku jače otklonjene (do 35°) od ravnine ekliptike, nego što su to staze tijela iz glavnoga planetoidnog pojasa. Unutarnji dio pojasa zauzimaju tijela na srednjoj udaljenosti od približno 40 astronomskih jedinica, plutini, koji predvođeni Plutonom imaju periode revolucije u rezonanciji s Neptunom (246 godina : 164 godina = 3 : 2). Najveći su plutini Pluton, Ork i Iksion. Tijela raspršenoga diska imaju veće srednje udaljenosti od Sunca, s afelima duljim od 1000 astronomskih jedinica. U njih se svrstavaju Sedna i Erida. Erida volumenom nadmašuje Pluton. Analiza svjetlosti koju šalju svi daleki objekti pokazuje da se oni većinom sastoje od mješavine stijenja i leda te po tome nalikuju kometima.transneptunska tijela,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2015.

 Pluton

Pluton je prvi po veličini patuljasti planet Sunčeva sustava, ispred Eride. Do 24. kolovoza 2006. Pluton je bio smatran devetim planetom Sunčevog sustava, kada je na konferenciji IAU u Pragu usvojena definicija planeta koja isključuje Pluton, te je prihvaćen pojam "patuljasti planet". Od tada se službeno naziva 134340 Pluton. Udaljenost Plutona od Sunca u afelu iznosi 7,375 93 × 109 km (49,30503287 AJ), a u perihelu 4,43682 × 109 km (29,65834067 AJ). Srednji polumjer mu iznosi 1195 km, a masa 1,25 × 1022 kg. Pluton je manji od svih 8 planeta, kao i od sedam prirodnih satelita: Mjeseca, Ije, Europe, Ganimeda, Kalista, Titana i Tritona.

Iako je Pluton do 2006. bio službeno smatran planetom, veliki dio astronoma ga je uvijek smatrao velikim asteroidom ili čak kometom, ili tek najvećim od transneptunskih objekata (drugi naziv za objekte u Kuiperovom pojasu). Najveći Plutonov prirodni satelit, Haron, neobičan je po tome što je najveći satelit u odnosu na matično tijelo u Sunčevom sustavu, tako da se Haron ne okreće oko Plutona nego se i Pluton i Haron okreću oko zajedničkog središta rotacije koji se nalazi između Plutona i Harona. Zbog toga ih mnogi znanstvenici i danas smatraju dvostrukim planetom. Pluton je jedva moguće vidjeti amaterskim teleskopom – njegova prividna magnituda od oko 13,8 zahtjeva promjer objektiva najmanje 200 mm.

 Kuiperov pojas

Kuiperov pojas je područje Sunčeva sustava na udaljenosti između 30 i 55 astronomskih jedinica od Sunca. U pojasu se nalaze Pluton, Haumea, Iksion, Kvaoar, Makemake, Ork i uglavnom manja ledena tijela. Prvo nakon Plutona otkriveno je 1992., a do danas ih je poznato više od tisuću. Smatra se da ih je 100 000 s promjerom većim od 100 km.Kuiperov pojas,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2015.

Premda iznimno udaljen od Sunca, nije konačnom granicom Sunčeva sustava. Postoje područja udaljena od njega koja su dijelom Sunčeva sustava. Dijelimo ih u tri dijela:Akademsko astronomsko društvo - Rijeka Oortov oblak (pristupljeno 6. srpnja 2016.)
 raštrkani disk
 odvojeni objekti
 Oortov oblak

 Oortov oblak

right|330px|thumb|Položaj poznatih vanjskih objekata Sunčeva sustava. Kentauri su od Kuiperova pojasa prema unutra, a izvan kruga Jupiterovih trojanaca.
 (6.178)
 (>300) (44.000)
 (>1.000)
(ljestvica u AJ; epoha od siječnja 2015; # objekata u zagradama)

Oortov oblak je pretpostavljeni oblak koji čine kometi i slična tijela okružujući Sunce na udaljenosti do trećine udaljenosti najbližih zvijezda. Jan Hendrik Oort je 1950. pretpostavio da taj oblak u obliku sferne ljuske čini svojevrsnu granicu Sunčeva sustava. U ravnini ekliptike u njem se ističe nešto gušći prsten s većim brojem kometa. Najgušći je na udaljenosti od približno 50 000 astronomskih jedinica, a pretpostavlja se da se gubi na udaljenosti od približno 200 000 astronomskih jedinica. Kometi, kojih se ukupna masa procjenjuje na približno 40 masa Zemlje, u prosjeku su međusobno udaljeni desetke milijuna kilometara. Smatra se da su tijela koja ga čine nastala na raznolikim udaljenostima od Sunca i da su utjecajem velikih planeta potisnuta na veliku udaljenost. Iz analize kemijskoga sastava kometa koji su se približili Suncu može se zaključiti da se tijela Oortova oblaka sastoje uglavnom od vode, metana, etana, ugljikova monoksida i vodikova cijanida iako je moguće da postoje i stjenovita tijela. Najveće je poznato tijelo iz Oortova oblaka patuljasti planet Sedna.Oortov oblak,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2015.

 Mala tijela Sunčevog sustava

Mala tijela Sunčevog sustava su asteroidi (planetoidi), kometi, meteoriti i meteori, te sitna razdrobljena materija koja pluta međuplanetarnim prostorom. Među prirodnim (planetskim) satelitima ima i tijela koja po fizičkim svojstvima pripadaju redu malih tijela. Zanimanje za asteroide obnovljeno je nedavno. Saznale su se nove činjenice o njihovom fizičkom stanju i naslućene su neposredne veze s ostalim malim nebeskim tijelima. Kako povezati komete s asteroidima, asteroide s meteorima, meteore s meteoritima? Usporedna kemijsko - mineraloška ispitivanja meteorita i asteorida, jednih u laboratoriju, drugih na daljinu, uz pomoć optičkih metoda, dovela su do nedvojbenog zaključka da su meteoriti povezani s asteroidima. Meteoriti su izravni ostaci nekih asteroida. Istodobno, meteoriti namaju ništa fizički zajedno s meteorskim rojevima. Meteore i meteorite potrebno je pažljivo razdvojiti, ne obazirući se na jezičnu sličnost i sličnost pojave na dijelu puta kroz atmosferu. Provjereno je da od kometa nastaju potoci meteora; potoci prate postojeće komete ili se nalaze na putanjama iščezlih kometa, no ne zna se za ijedan takav meteor koji je izdržao kroz atmosferu. Prema tome, asteroidi ili planetoidi su povezani s meteoritima, a kometi s meteorima. O vezi asteroida i kometa spekulira se na razini kozmogonijskih teorija ili teorija o postanku Sunčeva sustava.

 Zanimljivosti
Zagreb ima velik model Sunčeva sustava kojem je središte "Prizemljeno sunce" u Bogovićevoj ulici. Vidi Zagrebački Sunčev sustav.
Saturn bi zbog svoje vrlo malene gustoće mogao plutati po vodi.
Na Saturnovoj sjevernoj polutci bijesni heksagonalna oluja U nekim aspektima slična je uraganima na Zemlji, ondje se nalazi najmanje nekoliko desetljeća, ako ne i stoljeća.
Postoje 2 (moguće 3) mjesta za složenim ciklusom kruženja tekućine u Sunčevom sustavu: Zemlja (voda), Titan (metan i etan) te moguće Pluton (dušik, ugljikov monoksid i metan).
 Obiteljski portret Voyagera 1 s udaljenosti 6 milijardi km od Zemlje. 600px
Venera, Zemlja (Pale Blue Dot), Jupiter, Saturn, Uran, Neptun (13. rujna 1996).

Izvori

 Vanjske poveznice
Solarviews - Views of the Solar System
JoshWorth.com - If the Moon Were Only 1 Pixel - A tediously accurate map of the solar system - mapa sunčeva sustava u razmjernim udaljenostima i veličini

The existing data proves that the planets have grown up from the substance present in the interstellar cloud from which the Sun was formed 4.65 billion years ago.

The bodies of less mass and those far from the Sun have cooled faster, making the age of the oldest stone of the individual bodies different (for example, on the Moon 4.45 billion years, and on Earth 3.7 billion years).

Question: when did the sun come to earth

The existing data proves that the planets have grown up from the substance present in the interstellar cloud from which the Sun was formed 4.65 billion years ago.

The bodies of less mass and those far from the Sun have cooled faster, making the age of the oldest stone of the individual bodies different (for example, on the Moon 4.45 billion years, and on Earth 3.7 billion years).

Question: how old is the oldest stone on earth

Question: how long has the moon been on the moon

Question: where did the planets come from before the sun

where did the planets come from before the sun

Question: how long ago did the sun begin to form

Question: what has happened to the bodies of the planets far from the sun

what has happened to the bodies of the planets far from the sun

Question: is the cooling of the planets from the sun faster or slower than other planets

is the cooling of the planets from the sun faster or slower than other planets

The existing data proves that the planets have grown up from the substance present in the interstellar cloud from which the Sun was formed 4.65 billion years ago .

The bodies of less mass and those far from the Sun have cooled faster , making the age of the oldest stone of the individual bodies different ( for example , on the Moon 4.45 billion years , and on Earth 3.7 billion years ) .

Postojeći podatci dokazuju da su planeti srasli od tvari prisutne u međuzvjezdanom oblaku od kojega je nastalo i Sunce prije 4,65 milijarde godina.

Tijela manje mase i ona udaljenija od Sunca brže su se hladila, zbog čega je starost najstarijega stijenja pojedinih tijela različita (na primjer na Mjesecu 4,45 milijarde godina, a na Zemlji 3,7 milijarde godina).

The existing data proves that the planets have grown up from the substance present in the interstellar cloud from which the Sun was formed 4.65 billion years ago. The bodies of less mass and those far from the Sun have cooled faster, making the age of the oldest stone of the individual bodies different (for example, on the Moon 4.45 billion years, and on Earth 3.7 billion years).

The existing data proves that the planets have grown up from the substance present in the interstellar cloud from which the Sun was formed 4.65 billion years ago.

The bodies of less mass and those far from the Sun have cooled faster, making the age of the oldest stone of the individual bodies different (for example, on the Moon 4.45 billion years, and on Earth 3.7 billion years).

The glow is concentrated in a small area of the chromosphere above the group of the peaches.

Unlike the flashes, the eruptions occupy a space comparable to the size of the Sun, in the form of gas cells leaving the Sun and disturbing the interplanetary space, as well as the planet's magnetosphere (polar light).

Question: where does the sun's energy come from

The glow is concentrated in a small area of the chromosphere above the group of the peaches.

Unlike the flashes, the eruptions occupy a space comparable to the size of the Sun, in the form of gas cells leaving the Sun and disturbing the interplanetary space, as well as the planet's magnetosphere (polar light).

Question: what is another name for the planet's magnetosphere

what is another name for the planet's magnetosphere

Question: where does the sun's glow come from

The glow is concentrated in a small area of the chromosphere above the group of the peaches .

Unlike the flashes , the eruptions occupy a space comparable to the size of the Sun , in the form of gas cells leaving the Sun and disturbing the interplanetary space , as well as the planet 's magnetosphere ( polar light ) .

Bljesak je koncentriran u malom području kromosfere iznad skupine pjega.

Za razliku od bljeskova, izbačaji zauzimaju prostor usporediv s veličinom Sunca, u obliku plinovitih lupina koje napuštaju Sunce i poremećuju međuplanetni prostor, kao i magnetosfere planeta (polarna svjetlost).

The glow is concentrated in a small area of the chromosphere above the group of the peaches. Unlike the flashes, the eruptions occupy a space comparable to the size of the Sun, in the form of gas cells leaving the Sun and disturbing the interplanetary space, as well as the planet's magnetosphere (polar light).

The glow is concentrated in a small area of the chromosphere above the group of the peaches.

Unlike the flashes, the eruptions occupy a space comparable to the size of the Sun, in the form of gas cells leaving the Sun and disturbing the interplanetary space, as well as the planet's magnetosphere (polar light).

Its center consists mainly of metal (the ratio of iron to the stone is estimated to be 70 : 30) and has a weak magnetic field.

Question: what is in the center of sunčev sustav

Its center consists mainly of metal (the ratio of iron to the stone is estimated to be 70 : 30) and has a weak magnetic field.

Question: what is the ratio of iron to stone

Question: when does sunčev sustav pass through the sun's circle

when does sunčev sustav pass through the sun's circle

Question: what is the center of the sun

Question: what is the name of the way the sun passes through the sun's circle

what is the name of the way the sun passes through the sun's circle

Question: when was the sunčev sustav discovered

Question: what is the magnetic field of sunčev sustav

what is the magnetic field of sunčev sustav

Its center consists mainly of metal ( the ratio of iron to the stone is estimated to be 70 : 30 ) and has a weak magnetic field .

In the interchangeable weather intervals of 7 and 13 years , it is seen as it provisionally passes ( tranzit ) through the Sun 's Circle . Mercury , " Croatian Encyclopedia " , Miroslav Krleža Lexicographic Institute , www.enciklopedija.hr , 2014 .

Središte mu se sastoji pretežno od metala (procjenjuje se da je omjer željeza prema stijeni 70 : 30) i ima slabo magnetno polje.

U naizmjeničnim vremenskim razmacima od 7 i 13 godina, vidi se kako prividno prelazi (tranzit) preko Sunčeva kruga.Merkur, "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

Its center consists mainly of metal (the ratio of iron to the stone is estimated to be 70 : 30) and has a weak magnetic field. In the interchangeable weather intervals of 7 and 13 years, it is seen as it provisionally passes (tranzit) through the Sun's Circle.Mercury, "Croatian Encyclopedia", Miroslav Krleža Lexicographic Institute, www.enciklopedija.hr, 2014.

Its center consists mainly of metal (the ratio of iron to the stone is estimated to be 70 : 30) and has a weak magnetic field.

The Venerin relief consists mainly of mild nights, from which to a height of 3 to 4 kilometers the highest continental dimensions are raised and many volcanoes, surely, are shut down.

Question: what type of nights are in the venerin relief

The Venerin relief consists mainly of mild nights, from which to a height of 3 to 4 kilometers the highest continental dimensions are raised and many volcanoes, surely, are shut down.

what type of nights are in the venerin relief

Question: what is the height of the venerin relief

3 do 4 kilometara uzdižu visoravni kontinentskih razmjera i mnogi vulkani , zasigurno ugasli

what is the height of the venerin relief

Question: what is shut down in the venerin relief

Question: what kind of nights are in the venerin relief

what kind of nights are in the venerin relief

Question: what kind of weather is the venerin relief

what kind of weather is the venerin relief

Question: what happens to the volcanoes in sunčev sustav

what happens to the volcanoes in sunčev sustav

Question: what are the mild nights in sunčev sustav

what are the mild nights in sunčev sustav

Question: what happens to the volcanoes in the venerin relief

what happens to the volcanoes in the venerin relief

The Venerin relief consists mainly of mild nights , from which to a height of 3 to 4 kilometers the highest continental dimensions are raised and many volcanoes , surely , are shut down .

Venerin reljef sastoji se pretežno od blagih nizina, iz kojih se do visine od 3 do 4 kilometara uzdižu visoravni kontinentskih razmjera i mnogi vulkani, zasigurno ugasli.

Venerin reljef sastoji se pretežno od blagih nizina, iz kojih se do visine od 3 do 4 kilometara uzdižu visoravni kontinentskih razmjera i mnogi vulkani, zasigurno ugasli.

The Venerin relief consists mainly of mild nights, from which to a height of 3 to 4 kilometers the highest continental dimensions are raised and many volcanoes, surely, are shut down.

The Venerin relief consists mainly of mild nights, from which to a height of 3 to 4 kilometers the highest continental dimensions are raised and many volcanoes, surely, are shut down.

It is 149.6 million kilometers away from the Sun, which is taken as an astronomical unit (AJ).

Question: how far away is the earth from the sun

It is 149.6 million kilometers away from the Sun, which is taken as an astronomical unit (AJ).

Question: what is the numerical excentricity of earths path

what is the numerical excentricity of earths path

Question: how far is the earth from the sun

Question: how long is the earths journey to the sun

how long is the earths journey to the sun

Question: what does j stand for in astronomy

Question: when does the earth come close to the sun

when does the earth come close to the sun

It is 149.6 million kilometers away from the Sun , which is taken as an astronomical unit ( AJ ) .

The Earth 's journey is not very long , the numerical excentricity of the Earth 's path is 0.016 79 , which makes the Earth approaching the Sun by 2.5 million kilometers ( perihel , around 4 January ) or distant by equally so much ( afel , around 4 July ) .

Prosječno je od Sunca udaljen 149,6 milijuna kilometara, što se uzima kao astronomska jedinica (AJ).

It is 149.6 million kilometers away from the Sun, which is taken as an astronomical unit (AJ). The Earth's journey is not very long, the numerical excentricity of the Earth's path is 0.016 79, which makes the Earth approaching the Sun by 2.5 million kilometers (perihel, around 4 January) or distant by equally so much (afel, around 4 July).

It is 149.6 million kilometers away from the Sun, which is taken as an astronomical unit (AJ).

The northern and southern peninsula are geologically different.

Question: what dominates the northern part of the sunčev sustav

The northern and southern peninsula are geologically different.

what dominates the northern part of the sunčev sustav

Question: is the soil of the northern and southern peninsula older or younger than the rest of the

is the soil of the northern and southern peninsula older or younger than the rest of the

Question: how far is the relief of the southern peninsula from the sunčev sustav

nekoliko kilometara niži od reljefa južne

how far is the relief of the southern peninsula from the sunčev sustav

Question: where do the craters in the southern peninsula come from

where do the craters in the southern peninsula come from

Question: the craters in the southern peninsula are caused by

the craters in the southern peninsula are caused by

Question: where does the sunčev sustav soil come from

where does the sunčev sustav soil come from

Question: where is the relief of the northern and southern peninsula located

nekoliko kilometara niži od reljefa južne

where is the relief of the northern and southern peninsula located

The northern and southern peninsula are geologically different .

The soil of the northern peninsula is geologically younger , the relief is a few kilometers lower than the relief of the southern peninsula ; the southern peninsula is dominated by striking craters from the fall of meteoroids , and the northern peninsula is overwhelmed by volcanoes .

Sjeverna i južna polutka geološki se razlikuju.

Tlo sjeverne polutke geološki je mlađe, reljef mu je nekoliko kilometara niži od reljefa južne polutke; na južnoj polutki prevladavaju udarni krateri od pada meteoroida, a na sjevernoj ugasli vulkani.

The northern and southern peninsula are geologically different. The soil of the northern peninsula is geologically younger, the relief is a few kilometers lower than the relief of the southern peninsula; the southern peninsula is dominated by striking craters from the fall of meteoroids, and the northern peninsula is overwhelmed by volcanoes.

The northern and southern peninsula are geologically different.

There are no planetoids Amori, Apoloni, and Trojan.

Question: which planet in our solar system is responsible for the formation of the sun

There are no planetoids Amori, Apoloni, and Trojan.

which planet in our solar system is responsible for the formation of the sun

Question: what is the gravitational force of jupiter

what is the gravitational force of jupiter

Question: what are the three planetoids that are not in the sun's system

what are the three planetoids that are not in the sun's system

Question: what is the force behind jupiter's formation

what is the force behind jupiter's formation

Question: what is the name of the fracture in the planetoid belt

what is the name of the fracture in the planetoid belt

Question: what is the name of the belt formed by jupiter and the sun

"Planetoidni pojas oblikovao se kad i ostali dijelovi Sunčeva sustava , a gravitacijski utjecaj Jupitera ( plimna sila ) onemogućio je stvaranje planeta ,

what is the name of the belt formed by jupiter and the sun

Question: what causes the formation of the planetoids

what causes the formation of the planetoids

Question: what are the names of the planetoids in the sun

what are the names of the planetoids in the sun

There are no planetoids Amori , Apoloni , and Trojan .

The planetoid belt was formed as well as the rest of the Sun 's system , and the gravitational influence of Jupiter ( the chemical force ) prevented the formation of the planet , limited its width and determined fractures in it ( Kirkwood 's fractures ) .

U tom se pojasu ne nalaze planetoidi Amori, Apoloni i Trojanci.

Planetoidni pojas oblikovao se kad i ostali dijelovi Sunčeva sustava, a gravitacijski utjecaj Jupitera (plimna sila) onemogućio je stvaranje planeta, ograničio njegovu širinu i odredio pukotine u njemu (Kirkwoodove pukotine).

There are no planetoids Amori, Apoloni, and Trojan. The planetoid belt was formed as well as the rest of the Sun's system, and the gravitational influence of Jupiter (the chemical force) prevented the formation of the planet, limited its width and determined fractures in it (Kirkwood's fractures).

There are no planetoids Amori, Apoloni, and Trojan.

Jupiter's rings are made up of microscopic particles.

The extended Halo ring is a distance from the center of the planet from 1.40 to 1.72 Jupiter's pencil, the brightest Main ring at a distance is from 1.72 to 1.81 pencil, and the rare Paučinasti (English:

Question: what are jupiter's rings made up of

Jupiter's rings are made up of microscopic particles.

The extended Halo ring is a distance from the center of the planet from 1.40 to 1.72 Jupiter's pencil, the brightest Main ring at a distance is from 1.72 to 1.81 pencil, and the rare Paučinasti (English:

Question: what type of particles are jupiter's rings made up of

what type of particles are jupiter's rings made up of

Question: what is the name of the rare ring on jupiter

what is the name of the rare ring on jupiter

Question: what is the distance from the center of jupiter

what is the distance from the center of jupiter

Question: what is the brightest main ring on jupiter

what is the brightest main ring on jupiter

Question: what are the main rings of jupiter called

Jupiterovi prsteni sastoje se od čestica mikroskopske veličine .

what are the main rings of jupiter called

Question: what is the name of the ring at the center of jupiter

what is the name of the ring at the center of jupiter

Jupiter 's rings are made up of microscopic particles .

The extended Halo ring is a distance from the center of the planet from 1.40 to 1.72 Jupiter 's pencil , the brightest Main ring at a distance is from 1.72 to 1.81 pencil , and the rare Paučinasti ( English :

Jupiterovi prsteni sastoje se od čestica mikroskopske veličine.

Prošireni Halo prsten udaljen je od središta planeta 1,40 do 1,72 Jupiterovog polumjera, najsjajniji Glavni prsten na udaljenosti je od 1,72 do 1,81 polumjera, a rijetki Paučinasti (engl.:

Jupiter's rings are made up of microscopic particles. The extended Halo ring is a distance from the center of the planet from 1.40 to 1.72 Jupiter's pencil, the brightest Main ring at a distance is from 1.72 to 1.81 pencil, and the rare Paučinasti (English:

Jupiter's rings are made up of microscopic particles.

The extended Halo ring is a distance from the center of the planet from 1.40 to 1.72 Jupiter's pencil, the brightest Main ring at a distance is from 1.72 to 1.81 pencil, and the rare Paučinasti (English:

The sun's light on Saturn is about 100 times smaller than on Earth.

The balanced temperature he would have due to the sunlight, 90 K, is lower than the measured average temperature, 95 - 105 K, which means he has a significant own source of energy.

Question: what is the average temperature of the sun

The sun's light on Saturn is about 100 times smaller than on Earth.

The balanced temperature he would have due to the sunlight, 90 K, is lower than the measured average temperature, 95 - 105 K, which means he has a significant own source of energy.

what is the average temperature of the sun

Question: where does the sun's light come from

Question: how much smaller is the sun on saturn than earth

how much smaller is the sun on saturn than earth

Question: how big is the sun's light on saturn compared to earth

how big is the sun's light on saturn compared to earth

Question: how many times smaller is the sun's light on saturn than earth

how many times smaller is the sun's light on saturn than earth

Question: what does the sun have in relation to saturn

prosječne temperature , 95 - 105 K , što znači da ima značajan vlastiti izvor energije

what does the sun have in relation to saturn

The sun 's light on Saturn is about 100 times smaller than on Earth .

The balanced temperature he would have due to the sunlight , 90 K , is lower than the measured average temperature , 95 - 105 K , which means he has a significant own source of energy .

Sunčeva rasvjeta na Saturnu je oko 100 puta manja nego na Zemlji.

Ravnotežna temperatura koju bi imao zbog Sunčeve rasvjete, 90 K, niža je od izmjerene prosječne temperature, 95 - 105 K, što znači da ima značajan vlastiti izvor energije.

The sun's light on Saturn is about 100 times smaller than on Earth. The balanced temperature he would have due to the sunlight, 90 K, is lower than the measured average temperature, 95 - 105 K, which means he has a significant own source of energy.

The sun's light on Saturn is about 100 times smaller than on Earth.

The balanced temperature he would have due to the sunlight, 90 K, is lower than the measured average temperature, 95 - 105 K, which means he has a significant own source of energy.

The equator was deprived of the line of the path by 97.8 degrees, and the axis of the garden was almost immersed in the line of the path.

Question: the equator was deprived of the line of the path by how much

The equator was deprived of the line of the path by 97.8 degrees, and the axis of the garden was almost immersed in the line of the path.

the equator was deprived of the line of the path by how much

Question: how much of the year is turned towards the sun

how much of the year is turned towards the sun

Question: where is the path of the sun in the garden

where is the path of the sun in the garden

Question: how much of the year is turned to the sun

how much of the year is turned to the sun

Question: where does the sun turn in the year

Question: where is the sun located on the earth's surface

where is the sun located on the earth's surface

Question: the equator was deprived of the line of the path by how many degrees

the equator was deprived of the line of the path by how many degrees

The equator was deprived of the line of the path by 97.8 degrees , and the axis of the garden was almost immersed in the line of the path .

This is why the periods of the year are significantly different from the periods of the other planets : a quarter of the year toward the Sun is turned one of the polar areas , when the change of day and night coincides only in the area of the equator , with the Sun low at the horizon .

Ekvator mu je otklonjen od ravnine staze za 97,8°, te mu je os vrtnje gotovo polegnuta u ravnini staze.

The equator was deprived of the line of the path by 97.8 degrees, and the axis of the garden was almost immersed in the line of the path. This is why the periods of the year are significantly different from the periods of the other planets: a quarter of the year toward the Sun is turned one of the polar areas, when the change of day and night coincides only in the area of the equator, with the Sun low at the horizon.

The equator was deprived of the line of the path by 97.8 degrees, and the axis of the garden was almost immersed in the line of the path.

Published on September 23, 1846, solarwiews.com (May 12, 2011)

In the long run men hit only what they aim at.
- Thoreau
|Table of Contents|
|
Neptune Introduction |
Neptune Statistics
Animations of Neptune
Views of Neptune
Rings of Neptune
Neptune Moon Summary
|Satellites of Neptune|
|
Despina,
Galatea,
Larissa, |
Naiad, Nereid, Proteus,
Thalassa, Triton.
|Neptune Science|
|
Neptune Science Summary |
Neptune Exploration Chronology
Neptune Image/Animation Gallery
|Other Resources|
|
Neptune's Ring System |
The first two thirds of Neptune is composed of a mixture of molten rock, water, liquid ammonia and methane. The outer third is a mixture of heated gases comprised of hydrogen, helium, water and methane. Methane gives Neptune its blue cloud color.
Neptune is a dynamic planet with several large, dark spots reminiscent of Jupiter's hurricane-like storms. The largest spot, known as the Great Dark Spot, is about the size of the earth and is similar to the Great Red Spot on Jupiter. Voyager revealed a small, irregularly shaped, eastward-moving cloud scooting around Neptune every 16 hours or so. This scooter as it has been dubbed could be a plume rising above a deeper cloud deck.
Long bright clouds, similar to cirrus clouds on Earth, were seen high in Neptune's atmosphere. At low northern latitudes, Voyager captured images of cloud streaks casting their shadows on cloud decks below.
The strongest winds on any planet were measured on Neptune. Most of the winds there blow westward, opposite to the rotation of the planet. Near the Great Dark Spot, winds blow up to 2,000 kilometers (1,200 miles) an hour.
Neptune has a set of four rings which are narrow and very faint. The rings are made up of dust particles thought to have been made by tiny meteorites smashing into Neptune's moons. From ground based telescopes the rings appear to be arcs but from Voyager 2 the arcs turned out to be bright spots or clumps in the ring system. The exact cause of the bright clumps is unknown.
The magnetic field of Neptune, like that of Uranus, is highly tilted at 47 degrees from the rotation axis and offset at least 0.55 radii (about 13,500 kilometers or 8,500 miles) from the physical center. Comparing the magnetic fields of the two planets, scientists think the extreme orientation may be characteristic of flows in the interior of the planet and not the result of that planet's sideways orientation or of any possible field reversals at either planet.
|Neptune Statistics|
|Discovered by||Johann Gotfried Galle|
|Date of discovery||September 23, 1846|
|Mass (kg)||1.024e+26|
|Mass (Earth = 1)||1.7135e+01|
|Equatorial radius (km)||24,746|
|Equatorial radius (Earth = 1)||3.8799e+00|
|Mean density (gm/cm^3)||1.64|
|Mean distance from the Sun (km)||4,504,300,000|
|Mean distance from the Sun (Earth = 1)||30.0611|
|Rotational period (hours)||16.11|
|Orbital period (years)||164.79|
|Mean orbital velocity (km/sec)||5.45|
|Orbital eccentricity||0.0097|
|Tilt of axis (degrees)||29.56|
|Orbital inclination (degrees)||1.774|
|Equatorial surface gravity (m/sec^2)||11.0|
|Equatorial escape velocity (km/sec)||23.50|
|Visual geometric albedo||0.41|
|Magnitude (Vo)||7.84|
|Mean cloud temperature||-193 to -153°C|
|Atmospheric pressure (bars)||1-3|
|Atmospheric composition
|
Hydrogen
Helium
Methane
85%
13%
2%
Neptune
This picture of Neptune was taken by Voyager 2 on August 20, 1989. One of the great cloud features, dubbed the Great Dark Spot by Voyager scientists, can be seen toward the center of the image. It is at a latitude of 22 degrees south and circuits Neptune every 18.3 hours. The bright clouds to the south and east of the Great Dark Spot constantly change their appearances in periods as short as four hours. (Copyright Calvin J. Hamilton)
The Interior of Neptune
Our knowledge of the internal structure of Neptune is inferred from the planet's radius, mass, period of rotation, the shape of its gravitational field and the behavior of hydrogen, helium, and water at high pressure. This cut-away view shows Neptune composed of an outer envelope of molecular hydrogen, helium and methane roughly the mass of one to two Earths. Below this region Neptune appears to be composed of a mantle rich in water, methane, ammonia, and other elements. These elements are under high temperatures and pressures deep within the planet. The mantle is equivalent to 10 to 15 earth masses. Neptune's core is composed of rock and ice, and is likely no more than one Earth mass. (Copyright Calvin J. Hamilton)
HST Observes Triton and Neptune
This mosaic combines an almost true-color picture of Neptune taken by the Hubble Space Telescope's (HST) Wide Field Planetary Camera (WFPC), with a picture of Triton taken with the HST's Faint Object Camera. Although faint, the image of Triton vaguely shows a brighter equatorial region. The south pole is to the lower left.
The picture of Neptune shows a bright cloud feature at the south pole, near the bottom of the image. Bright cloud bands can be seen at 30S and 60S latitude.
The northern hemisphere also includes a bright cloud band centered near
30° N latitude.
(Courtesy of Ted Stryk)
HST Observations of Neptune
These almost true-color pictures of Neptune were constructed from HST/WFPC2 images taken in blue (467-nm), green (588-nm), and red (673-nm) spectral filters. There is a bright cloud feature at the south pole, near the bottom right of the image. Bright cloud bands can be seen at 30S and 60S latitude. The northern hemisphere also includes a bright cloud band centered near 30° N latitude. The second picture was compiled from images taken after the planet had rotated about 180 degrees of longitude (about 9 hours later) to show the opposite hemisphere.
One feature that is conspicuous by its absence is the storm system
known as the Great Dark Spot.
The second smaller dark spot, DS2, that
was seen during the Voyager-2 encounter was also missing. The absence
of these dark spots was one of the biggest surprises of this program.
These dramatic changes in the large-scale storm systems and
planet-encircling clouds bands on Neptune are not yet completely
understood, but they emphasize the dynamic nature of this planet's
atmosphere, and the need for further monitoring.
HST Observes High Altitude Clouds
These three images were taken on October 10, October 18 and November 2, 1994, when Neptune was 4.5 billion kilometers from Earth. Building on Voyager's initial discoveries, Hubble has revealed that Neptune has a remarkably dynamic atmosphere that changes over just a few days. The temperature difference between Neptune's strong internal heat source and its frigid cloud tops (-162° Celcius or -260° Fahrenheit) might trigger instabilities in the atmosphere that drive these large-scale weather changes. The pink features are high-altitude methane ice crystal clouds.
HST Finds New Dark Spot
In June 1994, the Hubble telescope revealed that the Great Dark Spot found by Voyager 2 was missing. This new image taken on November 2, shows that a new spot near the limb of the planet has formed. Like its predecessor, the new spot has high altitude clouds along its edge, caused by gasses that have been pushed to higher altitudes where they cool to form methane ice crystal clouds. The dark spot may be a zone of clear gas that is a window to a cloud deck lower in the atmosphere.
Cirrus-like Clouds
This image shows bands of sunlit cirrus-like clouds in Neptune's northern hemisphere. These clouds cast shadows on the blue cloud deck 35 miles below. The white streaky clouds are from 48 to 160 kilometers (30 to 100 miles) wide and extend for thousands of miles. (Copyright Calvin J. Hamilton)
True-color Image
This Voyager 2 image has been processed by computers so that both the clouds' structure in the dark regions near the pole and the bright clouds east of the Great Dark Spot are visible. Small trails of clouds trending east to west and large-scale structure east of the Great Dark Spot all suggest that waves are present in the atmosphere and play a large role in the type of clouds that are visible. (Courtesy NASA/JPL)
Great Dark Spot
Feathery white clouds fill the boundary between the dark and light blue regions on the Great Dark Spot. The pinwheel shape of both the dark boundary and the white cirrus suggests that the storm system rotates counterclockwise. Periodic small scale patterns in the white cloud, possibly waves, are short lived and do not persist from one Neptunian rotation to the next. (Courtesy NASA/JPL)
Change In The Great Dark Spot
The bright cirrus-like clouds of Neptune change rapidly, often forming and dissipating over periods of several to tens of hours. In this sequence spanning two rotations of Neptune (about 36 hours) Voyager 2 observed cloud evolution in the region around the Great Dark Spot at an effective resolution of about 100 kilometers (62 miles) per pixel. The surprisingly rapid changes which occur over the 18 hours separating each panel shows that in this region Neptune's weather is perhaps as dynamic and variable as that of the Earth. However, the scale is immense by our standards. The Earth and the Great Dark Spot are of similar size and in Neptune's frigid atmosphere, where temperatures are as low as 55 degrees Kelvin (-360 F), the cirrus clouds are composed of frozen methane rather than Earth's crystals of water ice. (Courtesy NASA/JPL)
High Resolution Crescent Image of Neptune
This high resolution crescent image of Neptune was taken by the Voyager 2 spacecraft on on August 31, 1989. A circular storm pattern can be seen on the limb of the planet. (Copyright 2001 by Calvin J. Hamilton)
Parting Look
This Voyager 2 image shows a beautiful dual-crescent view of Neptune and Triton. The image, acquired on August 31, 1989, is a parting tribute of the Voyager mission. (Copyright Calvin J. Hamilton)
Small Dark Spot
This image shows the Small Dark Spot, which is south of the Great Dark Spot. The small spot is thought to be a storm in Neptune's atmosphere, perhaps similar to Jupiter's Great Red Spot. (Copyright Calvin J. Hamilton)
Neptune Rings
These two 591-second exposures of the rings of Neptune were taken by Voyager 2 on August 26, 1989 from a distance of 280,000 kilometers (174,000 miles). The two main rings are clearly visible and appear complete over the region imaged. Also visible in this image is the inner faint ring at about 42,000 kilometers (25,000 miles) from the center of Neptune, and the faint band which extends smoothly from the 53,000 kilometer (33,000 miles) ring to roughly halfway between the two bright rings. The bright glare in the center is due to over-exposure of the crescent of Neptune. Numerous bright stars are evident in the background. Both rings are continuous. (Courtesy NASA/JPL)
Twisted Rings
This portion of one of Neptune's rings appears to be twisted. Scientists believe it looks this way because the original material in the rings was in clumps that formed streaks as the material orbited Neptune. The motion of the spacecraft added to the twisted appearance by causing a slight smearing in the image. (Courtesy NASA/JPL)
The following table is a summary of the rings of Neptune.
|Name||Distance*||Width||Thickness||Mass||Albedo|
|1989N3R||41,900 km||15 km||?||?||low|
|1989N2R||53,200 km||15 km||?||?||low|
|1989N4R||53,200 km||5,800 km||?||?||low|
|1989N1R||62,930 km||< 50 km||?||?||low|
*The distance is measured from the planet center to the start of the ring.
The following table summarizes the radius, mass, distance from the planet center, discoverer and the date of discovery of each of the moons of Neptune:
|Moon||#||Radius|
(km)
|Mass|
(kg)
|Distance|
(km)
|Discoverer||Date|
|Naiad||III||29||?||48,000||Voyager 2||1989|
|Thalassa||IV||40||?||50,000||Voyager 2||1989|
|Despina||V||74||?||52,500||Voyager 2||1989|
|Galatea||VI||79||?||62,000||Voyager 2||1989|
|Larissa||VII||104x89||?||73,600||Voyager 2||1989|
|Proteus||VIII||200||?||117,600||Voyager 2||1989|
|Triton||I||1,350||2.14e+22||354,800||W. Lassell||1846|
|Nereid||II||170||?||5,513,400||G. Kuiper||1949|

Question: where can one find sunčev sustav sustav

Published on September 23, 1846, solarwiews.com (May 12, 2011)

Question: when was sunčev sustav first published

Question: where can i find the source of sunčev sustav

where can i find the source of sunčev sustav

Question: when was the sunčev sustav published

Question: when was sunčev sustav published in 1846

when was sunčev sustav published in 1846

Question: when does sunčev sustav take place

Otkriven 23. rujna 1846., solarwiews.com (12. svibnja 2011.)

Otkriven 23. rujna 1846., solarwiews.com (12. svibnja 2011.)

Published on September 23, 1846, solarwiews.com (May 12, 2011)

Published on September 23, 1846, solarwiews.com (May 12, 2011)

To emphasize their main properties, astronomers sometimes call Neptune and Uranus "cold wonders."Lunine, Jonathan I. (1993.).

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

Neptune:
|
||
|
|
|
|
|Voyager 2 captured this convergence of atmospheric features on Neptune.
|
||
|
The eighth planet from the Sun, Neptune was the first planet located through mathematical predictions rather than through regular observations of the sky. (Galileo had recorded it as a fixed star during observations with his small telescope in 1612 and 1613.) When Uranus didn't travel exactly as astronomers expected it to, a French mathematician, Urbain Joseph Le Verrier, proposed the position and mass of another as yet unknown planet that could cause the observed changes to Uranus' orbit. After being ignored by French astronomers, Le Verrier sent his predictions to Johann Gottfried Galle at the Berlin Observatory, who found Neptune on his first night of searching in 1846. Seventeen days later, its largest moon, Triton, was also discovered.
Nearly 4.5 billion kilometers (2.8 billion miles) from the Sun, Neptune orbits the Sun once every 165 years. It is invisible to the naked eye because of its extreme distance from Earth. Interestingly, due to Pluto's unusual elliptical orbit, Neptune is actually the farthest planet from the Sun for a 20-year period out of every 248 Earth years.
The main axis of Neptune's magnetic field is 'tipped over' by about 47 degrees compared with the planet's rotation axis. Like Uranus, whose magnetic axis is tilted about 60 degrees from the axis of rotation, Neptune's magnetosphere undergoes wild variations during each rotation because of this misalignment. The magnetic field of Neptune is about 27 times more powerful than that of Earth.
Neptune's atmosphere extends to great depths, gradually merging into water and other 'melted ices' over a heavier, approximately Earth-sized solid core. Neptune's blue color is the result of methane in the atmosphere. Uranus' blue-green color is also the result of atmospheric methane, but Neptune is a more vivid, brighter blue, so there must be an unknown component that causes the more intense color that we see. The cause of Neptune's bluish tinge remains a mystery.
Despite its great distance from the Sun and lower energy input, Neptune's winds are three times stronger than Jupiter's and nine times stronger than Earth's. In 1989, Voyager 2
tracked a large oval dark storm in Neptune's southern hemisphere. This hurricane-like 'Great Dark Spot' was observed to be large enough to contain the entire Earth, spun counterclockwise, and moved westward at almost 1,200 kilometers (750 miles) per hour. (Subsequent images from the Hubble Space Telescope showed no sign of the Great Dark Spot photographed by Voyager. A comparable spot appeared in 1994 in Neptune's northern hemisphere but had disappeared by 1997.) Voyager 2 also photographed clouds casting shadows on a lower cloud deck, enabling scientists to visually measure the altitude differences between the upper and lower cloud decks.
The planet has six rings
of varying thicknesses, confirmed by Voyager 2's observations in 1989. Neptune's rings are believed to be relatively young and relatively short-lived.
Neptune has 13 known moons, six of which were discovered by Voyager 2. The largest, Triton, orbits Neptune in a direction opposite to the direction of the planet's rotation. Triton is the coldest body yet visited in our solar system - temperatures on its surface are about -235 degrees Celsius (-391 degrees Fahrenheit). Despite this deep freeze at Triton, Voyager 2 discovered geysers spewing icy material upward more than 8 kilometers (5 miles). Triton's thin atmosphere, also discovered by Voyager, has been seen from Earth several times since, and is growing warmer - although scientists do not yet know why.

Question: what do astronomers call neptune and uranus

To emphasize their main properties, astronomers sometimes call Neptune and Uranus "cold wonders."Lunine, Jonathan I. (1993.).

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

what do astronomers call neptune and uranus

Question: when did lunine write about neptune and uranus

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

when did lunine write about neptune and uranus

Question: neptune and which other planet are considered cold wonders by astronomers

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

neptune and which other planet are considered cold wonders by astronomers

Question: what is another name for neptune and uranus

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

what is another name for neptune and uranus

Question: which two planets are considered cold wonders by astronomers

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

which two planets are considered cold wonders by astronomers

Question: what is the main feature of neptune and uranus

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

what is the main feature of neptune and uranus

Question: who call neptune and uranus cold wonders

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

who call neptune and uranus cold wonders

Question: what do astronomers call neptune and uranus cold wonders

The Atmospheres of Uranus and Neptune.

what do astronomers call neptune and uranus cold wonders

To emphasize their main properties , astronomers sometimes call Neptune and Uranus " cold wonders . "Lunine , Jonathan I. ( 1993 . ) .

Da bi naglasili njihova glavna svojstva, astronomi Neptun i Uran ponekad nazivaju "ledenim divovima."Lunine, Jonathan I. (1993.). "The Atmospheres of Uranus and Neptune".

Da bi naglasili njihova glavna svojstva, astronomi Neptun i Uran ponekad nazivaju "ledenim divovima."Lunine, Jonathan I. (1993.).

"The Atmospheres of Uranus and Neptune".

To emphasize their main properties, astronomers sometimes call Neptune and Uranus "cold wonders."Lunine, Jonathan I. (1993.). The Atmospheres of Uranus and Neptune.

To emphasize their main properties, astronomers sometimes call Neptune and Uranus "cold wonders."Lunine, Jonathan I. (1993.).

Unlike the relatively uninteresting atmosphere of Uranus, Neptune’s atmosphere is recognizable by its active and visible weather patterns.

Thus, for example, during the Voyager 2 passage in 1989, on the southern peninsula the Great Dark Peg was observed compared to the Great Red Spot on Jupiter.

High Winds of Neptune: A Possible Mechanism
Abstract
Neptune receives only 1/900th of the earth's solar energy, but has wind speeds of nearly 600 meters per second. How the near-supersonic winds can be maintained has been a puzzle. A plausible mechanism, based on principles of angular momentum and energy conservation in conjunction with deep convection, leads to a regione of uniform angular momentum at low latitudes. In this model, the rapid retrograde winds observed are a manifestation of deep convection, and the high efficiency of the planet's heat engine is intrinsic from the room allowed at low latitudes for reversible processes, the high temperatures at which heat is added to the atmosphere, and the low temperatures at which heat is extracted.
- Publication:
- Science
- Pub Date:
- February 1991
- DOI:
- 10.1126/science.251.4996.929
- Bibcode:
- 1991Sci...251..929S
- Keywords:
- Neptune Atmosphere;
- Planetary Meteorology;
- Wind (Meteorology);
- Wind Velocity;
- Angular Momentum;
- Atmospheric Circulation;
- Atmospheric Models;
- Convection Currents;
- Wind Profiles;
- Lunar and Planetary Exploration; Neptune;
- NEPTUNE;
- WIND;
- VELOCITY;
- ANGULAR MOMENTUM;
- HYPOTHESES;
- ENERGY;
- MODELS;
- CONVECTION;
- LATITUDE;
- TEMPERATURE;
- HEATING;
- THERMAL EFFECTS;
- ATMOSPHERE;
- CIRCULATION;
- CLOUDS;
- MOTION;
- OUTER PLANETS;
- GAS PLANETS;
- INTERIOR;
- FLOW;
- GREAT DARK SPOT;
- URANUS;
- JUPITER;
- SATURN;
- GREAT RED SPOT;
- COMPARISONS;
- EDDY EFFECTS;
- VISCOSITY

Question: when was the great dark peg observed on jupiter

Unlike the relatively uninteresting atmosphere of Uranus, Neptune’s atmosphere is recognizable by its active and visible weather patterns.

Thus, for example, during the Voyager 2 passage in 1989, on the southern peninsula the Great Dark Peg was observed compared to the Great Red Spot on Jupiter.

when was the great dark peg observed on jupiter

Question: what is neptune's atmosphere recognizable by

aktivnim i vidljivim vremenskim obrascima

what is neptune's atmosphere recognizable by

Question: what was observed on jupiter during the voyager 2 passage

what was observed on jupiter during the voyager 2 passage

Question: which planet in our solar system has an uninteresting atmosphere

which planet in our solar system has an uninteresting atmosphere

Question: how is neptune's atmosphere recognizable

svojim aktivnim i vidljivim vremenskim obrascima

how is neptune's atmosphere recognizable

Unlike the relatively uninteresting atmosphere of Uranus , Neptune ’s atmosphere is recognizable by its active and visible weather patterns .

Thus , for example , during the Voyager 2 passage in 1989 , on the southern peninsula the Great Dark Peg was observed compared to the Great Red Spot on Jupiter .

Suprotno od relativno nezanimljive atmosfere Urana, Neptunova atmosfera je prepoznatljiva po svojim aktivnim i vidljivim vremenskim obrascima.

Tako je na primjer tijekom preleta Voyagera 2 1989. na južnoj polutki primijećena Velika tamna pjega usporediva s Velikom crvenom mrljom na Jupiteru.

Unlike the relatively uninteresting atmosphere of Uranus, Neptune’s atmosphere is recognizable by its active and visible weather patterns. Thus, for example, during the Voyager 2 passage in 1989, on the southern peninsula the Great Dark Peg was observed compared to the Great Red Spot on Jupiter.

Unlike the relatively uninteresting atmosphere of Uranus, Neptune’s atmosphere is recognizable by its active and visible weather patterns.

Thus, for example, during the Voyager 2 passage in 1989, on the southern peninsula the Great Dark Peg was observed compared to the Great Red Spot on Jupiter.

These weather phenomena are driven by the strongest winds throughout the Solar System with recorded speeds of up to 2,100 km/h.

Due to its great distance from the Sun, Neptune’s outer atmosphere is one of the coldest places in the solar system with temperatures at the top of the clouds around −218 °C (55 K).

Comment
. 1997 Feb 28;275(5304):1279-80.doi: 10.1126/science.275.5304.1279.
Neptune's deep chemistry
Affiliations
- PMID: 9064785
- DOI: 10.1126/science.275.5304.1279
Item in Clipboard
Comment
Neptune's deep chemistry
Science. .
No abstract available
Comment on
- Dissociation of methane into hydrocarbons at extreme (planetary) pressure and temperature.Science. 1997 Feb 28;275(5304):1288-90. doi: 10.1126/science.275.5304.1288. Science. 1997. PMID: 9036849
Similar articles
- HCN formation under electron impact: experimental studies and application to Neptune's atmosphere.Adv Space Res. 1997;19(7):1135-44. doi: 10.1016/s0273-1177(97)00362-1. Adv Space Res. 1997. PMID: 11541342
- Dissociation of methane into hydrocarbons at extreme (planetary) pressure and temperature.Science. 1997 Feb 28;275(5304):1288-90. doi: 10.1126/science.275.5304.1288. Science. 1997. PMID: 9036849
- Hydrocarbon nucleation and aerosol formation in Neptune's atmosphere.Icarus. 1992 Oct;99(2):318-46. doi: 10.1016/0019-1035(92)90149-2. Icarus. 1992. PMID: 11538166
- D to H ratio and the origin and evolution of Titan's atmosphere.Nature. 1986 Jan 30-Feb 5;319(6052):388-90. doi: 10.1038/319388a0. Nature. 1986. PMID: 11536564
- A study of chemical systems using signal flow graph theory: application to Neptune.Planet Space Sci. 1995 Jan-Feb;43(1-2):15-24. doi: 10.1016/0032-0633(94)00147-j. Planet Space Sci. 1995. PMID: 11538428
Cited by
- Measurement of the sound velocity of shock compressed water.Sci Rep. 2021 Mar 17;11(1):6116. doi: 10.1038/s41598-021-84978-0. Sci Rep. 2021. PMID: 33731787 Free PMC article.
- Kinetic Isotope Effect in Low-Energy Collisions between Hydrogen Isotopologues and Metastable Helium Atoms: Theoretical Calculations Including the Vibrational Excitation of the Molecule.J Chem Theory Comput. 2021 Feb 9;17(2):1008-1016. doi: 10.1021/acs.jctc.0c01122. Epub 2021 Jan 21. J Chem Theory Comput. 2021. PMID: 33475358 Free PMC article.
- Catalytic behaviour of dense hot water.Nat Chem. 2009 Apr;1(1):57-62. doi: 10.1038/nchem.130. Nat Chem. 2009. PMID: 21378802
Publication types
MeSH terms
Substances
LinkOut - more resources
Full Text Sources

Question: what are the fastest winds in the solar system

These weather phenomena are driven by the strongest winds throughout the Solar System with recorded speeds of up to 2,100 km/h.

Due to its great distance from the Sun, Neptune’s outer atmosphere is one of the coldest places in the solar system with temperatures at the top of the clouds around −218 °C (55 K).

what are the fastest winds in the solar system

Question: what is the temperature at the top of neptune's clouds

what is the temperature at the top of neptune's clouds

Question: what is driving neptune's weather phenomena

najsnažniji vjetrovi u cijelom Sunčevom sustavu sa zabilježenim

what is driving neptune's weather phenomena

Question: what is the coldest temperature in neptune

what is the coldest temperature in neptune

Question: why is neptune's outer atmosphere coldest

why is neptune's outer atmosphere coldest

Question: what drives neptune's weather phenomena

najsnažniji vjetrovi u cijelom Sunčevom sustavu sa zabilježenim

These weather phenomena are driven by the strongest winds throughout the Solar System with recorded speeds of up to 2,100 km / h.

Due to its great distance from the Sun , Neptune ’s outer atmosphere is one of the coldest places in the solar system with temperatures at the top of the clouds around −218 ° C ( 55 K ) .

Ovakve vremenske pojave pokreću najsnažniji vjetrovi u cijelom Sunčevom sustavu sa zabilježenim brzinama od čak 2 100 km/h.

Zbog velike udaljenosti od Sunca, Neptunova vanjska atmosfera jedno je od najhladnijih mjesta u Sunčevu sustavu s temperaturama na vrhovima oblaka oko −218 °C (55 K).

These weather phenomena are driven by the strongest winds throughout the Solar System with recorded speeds of up to 2,100 km/h. Due to its great distance from the Sun, Neptune’s outer atmosphere is one of the coldest places in the solar system with temperatures at the top of the clouds around −218 °C (55 K).

These weather phenomena are driven by the strongest winds throughout the Solar System with recorded speeds of up to 2,100 km/h.

Due to its great distance from the Sun, Neptune’s outer atmosphere is one of the coldest places in the solar system with temperatures at the top of the clouds around −218 °C (55 K).

gsi.de (May 14, 2011 )

Neptune has weak and fragmented planetary rings that may have been discovered during the 1960s, but with certainty they were confirmed only in 1989.

Question: when were neptune's rings confirmed

gsi.de (May 14, 2011 )

Neptune has weak and fragmented planetary rings that may have been discovered during the 1960s, but with certainty they were confirmed only in 1989.

Question: when were neptune's rings discovered

gsi.de (May 14, 2011 )

Question: when was gsi.de published

gsi.de (May 14, 2011 )

Question: what is the name of the website that shows neptune's rings

gsi.de (May 14, 2011 )

what is the name of the website that shows neptune's rings

Question: when was the last time neptune had rings

gsi.de (May 14, 2011 )

when was the last time neptune had rings

Question: neptune has weak and fragmented what

planetarne prstenove koji su možda otkriveni tijekom 1960-ih ,

gsi.de (May 14, 2011 )

Question: what kind of rings are neptune

slabe i fragmentirane planetarne prstenove koji su možda otkriveni tijekom 1960-ih , no sa sigurnošću su potvrđeni

gsi.de (May 14, 2011 )

Neptune has weak and fragmented planetary rings that may have been discovered during the 1960s , but with certainty they were confirmed only in 1989 .

gsi.de (14. svibnja 2011.) Neptun ima slabe i fragmentirane planetarne prstenove koji su možda otkriveni tijekom 1960-ih, no sa sigurnošću su potvrđeni tek 1989.

Neptun ima slabe i fragmentirane planetarne prstenove koji su možda otkriveni tijekom 1960-ih, no sa sigurnošću su potvrđeni tek 1989.

gsi.de (May 14, 2011 ) Neptune has weak and fragmented planetary rings that may have been discovered during the 1960s, but with certainty they were confirmed only in 1989.

Neptune has weak and fragmented planetary rings that may have been discovered during the 1960s, but with certainty they were confirmed only in 1989.

Due to the fast grinding, it is shrinked.

Question: what is the temperature of the blue atmosphere in sunčev sustav

Due to the fast grinding, it is shrinked.

In a blue atmosphere, at a temperature of –220 °C, very fast winds (about 2000 km/h, faster than on any other planet) and clouds of methane with a lot of rocks, the largest of which is the Great Dark Peg, covered with white circles.

what is the temperature of the blue atmosphere in sunčev sustav

Question: why is the sunčev sustav shrinked

Question: what is the largest cloud in a blue atmosphere

what is the largest cloud in a blue atmosphere

Question: what happens to the sunčev sustav when it grinds

what happens to the sunčev sustav when it grinds

Question: where does sunčev sustav come from in the atmosphere

where does sunčev sustav come from in the atmosphere

Question: how fast are the winds on sunčev sustav

Question: what type of atmosphere is sunčev sustav in

what type of atmosphere is sunčev sustav in

Due to the fast grinding , it is shrinked .

In a blue atmosphere , at a temperature of – 220 ° C , very fast winds ( about 2000 km / h , faster than on any other planet ) and clouds of methane with a lot of rocks , the largest of which is the Great Dark Peg , covered with white circles .

Due to the fast grinding, it is shrinked. In a blue atmosphere, at a temperature of –220 °C, very fast winds (about 2000 km/h, faster than on any other planet) and clouds of methane with a lot of rocks, the largest of which is the Great Dark Peg, covered with white circles.

Due to the fast grinding, it is shrinked.

In a blue atmosphere, at a temperature of –220 °C, very fast winds (about 2000 km/h, faster than on any other planet) and clouds of methane with a lot of rocks, the largest of which is the Great Dark Peg, covered with white circles.

Their paths are, in average, stronger (up to 35°) than the ecliptical plane, than they are the paths of the body from the main planetoid belt.

The inner part of the belt occupies bodies at a medium distance of approximately 40 astronomical units, the plutins, which led by Pluto have a period of revolution in resonance with Neptune (246 years : 164 years = 3 : 2).

Question: pluto led by pluto has a period of revolution in resonance with neptune

Their paths are, in average, stronger (up to 35°) than the ecliptical plane, than they are the paths of the body from the main planetoid belt.

The inner part of the belt occupies bodies at a medium distance of approximately 40 astronomical units, the plutins, which led by Pluto have a period of revolution in resonance with Neptune (246 years : 164 years = 3 : 2).

pluto led by pluto has a period of revolution in resonance with neptune

Question: which planet leads the plutins in their period of revolution

which planet leads the plutins in their period of revolution

Question: how many astronomical units are in the inner part of the sunčev sustav belt

how many astronomical units are in the inner part of the sunčev sustav belt

Question: how much stronger are pluto and neptune's paths compared to the ecl

how much stronger are pluto and neptune's paths compared to the ecl

Question: are pluto and pluto paths stronger or weaker than the ecliptical plane

are pluto and pluto paths stronger or weaker than the ecliptical plane

Question: how many astronomical units are in the sunčev sustav belt

how many astronomical units are in the sunčev sustav belt

Question: path of pluto and pluto from the main planetoid belt

path of pluto and pluto from the main planetoid belt

Their paths are , in average , stronger ( up to 35 ° ) than the ecliptical plane , than they are the paths of the body from the main planetoid belt .

The inner part of the belt occupies bodies at a medium distance of approximately 40 astronomical units , the plutins , which led by Pluto have a period of revolution in resonance with Neptune ( 246 years : 164 years = 3 : 2 ) .

Njihove su staze u prosjeku jače otklonjene (do 35°) od ravnine ekliptike, nego što su to staze tijela iz glavnoga planetoidnog pojasa.

Unutarnji dio pojasa zauzimaju tijela na srednjoj udaljenosti od približno 40 astronomskih jedinica, plutini, koji predvođeni Plutonom imaju periode revolucije u rezonanciji s Neptunom (246 godina : 164 godina = 3 : 2).

Their paths are, in average, stronger (up to 35°) than the ecliptical plane, than they are the paths of the body from the main planetoid belt. The inner part of the belt occupies bodies at a medium distance of approximately 40 astronomical units, the plutins, which led by Pluto have a period of revolution in resonance with Neptune (246 years : 164 years = 3 : 2).

Their paths are, in average, stronger (up to 35°) than the ecliptical plane, than they are the paths of the body from the main planetoid belt.

The inner part of the belt occupies bodies at a medium distance of approximately 40 astronomical units, the plutins, which led by Pluto have a period of revolution in resonance with Neptune (246 years : 164 years = 3 : 2).

The Kuiper belt is the area of the Sun's system at a distance between 30 and 55 astronomical units from the Sun.

In the band are Pluton, Haumea, Ixion, Kvaoar, Makemake, Ork and mostly smaller ice bodies.

Question: pluton, haumea, ixion, kvaoar, make

Kuiperov pojas je područje Sunčeva sustava na udaljenosti između 30 i 55 astronomskih jedinica od Sunca .

The Kuiper belt is the area of the Sun's system at a distance between 30 and 55 astronomical units from the Sun.

In the band are Pluton, Haumea, Ixion, Kvaoar, Makemake, Ork and mostly smaller ice bodies.

Question: what is the name of the area of the sun's system at a distance between 30

Kuiperov pojas je područje Sunčeva sustava na udaljenosti između 30 i 55 astronomskih jedinica od Sunca .

what is the name of the area of the sun's system at a distance between 30

Question: the kuiper belt is the area of the sun's system at a distance between

the kuiper belt is the area of the sun's system at a distance between

Question: what is the distance from the sun to the kuiper belt

what is the distance from the sun to the kuiper belt

Question: what type of bodies are in the kuiper belt

what type of bodies are in the kuiper belt

Question: what is in the kuiper belt

The Kuiper belt is the area of the Sun 's system at a distance between 30 and 55 astronomical units from the Sun .

In the band are Pluton , Haumea , Ixion , Kvaoar , Makemake , Ork and mostly smaller ice bodies .

Kuiperov pojas je područje Sunčeva sustava na udaljenosti između 30 i 55 astronomskih jedinica od Sunca. U pojasu se nalaze Pluton, Haumea, Iksion, Kvaoar, Makemake, Ork i uglavnom manja ledena tijela.

Kuiperov pojas je područje Sunčeva sustava na udaljenosti između 30 i 55 astronomskih jedinica od Sunca.

U pojasu se nalaze Pluton, Haumea, Iksion, Kvaoar, Makemake, Ork i uglavnom manja ledena tijela.

The Kuiper belt is the area of the Sun's system at a distance between 30 and 55 astronomical units from the Sun. In the band are Pluton, Haumea, Ixion, Kvaoar, Makemake, Ork and mostly smaller ice bodies.

The Kuiper belt is the area of the Sun's system at a distance between 30 and 55 astronomical units from the Sun.

In the band are Pluton, Haumea, Ixion, Kvaoar, Makemake, Ork and mostly smaller ice bodies.

Although extremely distant from the Sun, it is not the final boundary of the solar system.

Oortov oblak
Ipak, čak ni Kuiperov pojas nije granica Sunčevog sustava. Područje dalje od Kuiperovog pojasa podijeljeno je u tri dijela: tzv. raštrkani disk, tzv. odvojeni objekti, te Oortov oblak. On je također ispunjen mnogobrojnim malim ledenim objektima, slične građe kao i kod objekata Kuiperovog pojasa, samo što se procjenjuje da su dimenzije tijela u Oortovom oblaku još manje, otprilike 10-20 km. Oortov oblak izvor je dugoperiodičnih kometa.
Na ovoj slici je ucrtan položaj Kuiperovog pojasa (plavo) i Oortovog oblaka (žuto). U ovom slučaju je nemoguće prikazati stvarni odnos veličine oblaka. Ako se zadržimo u mjerilu da je Zemlja udaljena od Sunca 1 metar, procjenjuje se da se objekti Oortovog oblaka prostiru sve do udaljenosti od oko 50 do 60 km, odnosno skoro jednu svjetlosnu godinu. (U tom mjerilu, jedna svjetlosna godina iznosi 63 km, a najbliža zvijezda bila bi udaljena oko 270 km.)

Question: where is the sun located in our solar system

Although extremely distant from the Sun, it is not the final boundary of the solar system.

where is the sun located in our solar system

Question: where is the sun closest to the sun

Question: where is the sun located in the solar system

where is the sun located in the solar system

Question: is the sun close to the sun

nije konačnom granicom Sunčeva sustava .

Question: what is the final boundary of the solar system

what is the final boundary of the solar system

Although extremely distant from the Sun , it is not the final boundary of the solar system .

Premda iznimno udaljen od Sunca, nije konačnom granicom Sunčeva sustava.

Premda iznimno udaljen od Sunca, nije konačnom granicom Sunčeva sustava.

Although extremely distant from the Sun, it is not the final boundary of the solar system.

Although extremely distant from the Sun, it is not the final boundary of the solar system.

It is believed that the bodies that make it formed at a variety of distances from the Sun and that by the influence of large planets they have been pushed to a large distance.

Question: what are the bodies of the oort cloud composed of

water, methane, ethan, carbon monoxide and hydrogen cyanide

vode , metana , etana , ugljikova monoksida i vodikova cijanida

It is believed that the bodies that make it formed at a variety of distances from the Sun and that by the influence of large planets they have been pushed to a large distance.

water , methane , ethan , carbon monoxide and hydrogen cyanide

what are the bodies of the oort cloud composed of

Question: what is the name of the cloud of comets that orbit the sun

what is the name of the cloud of comets that orbit the sun

Question: what are the bodies of the oort cloud

Question: what force pushed the bodies of comets to a large distance from the sun

what force pushed the bodies of comets to a large distance from the sun

Question: what can be deduced about the bodies of the oort cloud

what can be deduced about the bodies of the oort cloud

It is believed that the bodies that make it formed at a variety of distances from the Sun and that by the influence of large planets they have been pushed to a large distance .

From the analysis of the chemical composition of the comets that have approached the Sun , it can be concluded that the bodies of the Oort cloud consists mainly of water , methane , ethan , carbon monoxide and hydrogen cyanide although it is possible that there are also walled bodies .

Smatra se da su tijela koja ga čine nastala na raznolikim udaljenostima od Sunca i da su utjecajem velikih planeta potisnuta na veliku udaljenost.

It is believed that the bodies that make it formed at a variety of distances from the Sun and that by the influence of large planets they have been pushed to a large distance. From the analysis of the chemical composition of the comets that have approached the Sun, it can be concluded that the bodies of the Oort cloud consists mainly of water, methane, ethan, carbon monoxide and hydrogen cyanide although it is possible that there are also walled bodies.

It is believed that the bodies that make it formed at a variety of distances from the Sun and that by the influence of large planets they have been pushed to a large distance.