Srpski jezik (ISO 639-3: srp) je materinski jezik za najmanje 7.020.550. ljudiSerbian poglavito u Srbiji (6.200.000 u Srbiji (2006.); 297.000 u Albaniji (2007.); 1.300.000 u Bosni i Hercegovini (2004.); 265.895 u Crnoj Gori (2011.); 52.879 u Hrvatskoj (2011.); 33.300 u Makedoniji (2001.); 27.000 u Rumunjskoj (popis 2002.);  4.160 u Rusiji (popis 2002.); 20.000 u Turskoj (1980.).Ethnologue (16th) Prema srpskom jezikoslovcu Ranku Bugarskom ukupni broj govornika srpskoga jezika je oko 12 milijuna ljudi.www.rts.rs (Radio televizija Srbije), objavljeno 20. veljače 2009., pristupljeno 16. lipnja 2013.

Srpski jezik je u službenoj uporabi u Republici Srbiji, Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori i u Republici Kosovo,Encyclopædia Britannica a u kulturnoj je uporabi u većem broju zemalja diljem svijeta gdje postoje srpske etničke zajednice.

Srpski jezik ima dva refleksa, ekavica i ijekavica.

Jezik Srba i srpski jezik

Kao i kada su drugi jezici u pitanju, nužno je razgraničiti pojam jezičnih sastava kojima se Srbi kao etnicitet služe od standardnog jezika koji se upotrebljava u državnim i kulturnim institucijama.

Strukturalna lingvistika (kao dominantan pravac u jezikoslovlju 20. st.) i standardologija razlikuju dijakronijski i sinkronijski pristup jeziku. Prvi opisuje jezičnu povijest, tj. kako su se vremenski mijenjale strukturalne značajke jezika, dok sinkronija daje opis sadašnjega ustroja jezičnoga sustava. U ovome ćemo tekstu kratko prikazati povijesni razvoj srpskoga jezika, dok je gramatički opis suvremenoga standardnoga jezika izostavljen.

Osnovna namjena ovakvog prikaza je prikaz osobina nastanka standardnog jezika. Zato se ovdje ograničavamo na prikaz povijesti standardnog srpskog jezika, čiji je jedan dio i suvremeni standardni srpski jezik.

 Dijalekti srpskog jezika
Na osnovi novoštokavskih ijekavskih dijalekata kojima govore Srbi na području Bosne i Hercegovine, te Hrvatske (ne-Srbi na tom području bili su do 20. stoljeća pretežno ikavci, te su upotrebljavali drukčiji sustav naglasaka, donekle drukčiju gramatiku i u određenoj mjeri različit leksik) nastala je varijanta srpskog jezika kakva se danas upotrebljava u BiH, kao službeni jezik uz hrvatski i bošnjački jezik.

Na području Republike Srbije, govornici srpskog jezika govore prizrensko-timočkim (torlačkim), kosovsko-resavskim i šumadijsko-vojvođanskim dijalektima. Šumadijsko-vojvođanski dijalekti zahvaćaju najurbaniziraniji dio Srbije s glavnim kulturalnim središtima, te predstavlja glavni izvor utjecaja na daljnji razvoj jezičnog standarda.
mini|250p|Prizrensko - timočki (torlački) dijalekt, koji zahvaća govornike Srbe, Bugare i Makedonce

 Međusobni odnos s hrvatskim i bošnjačkim jezikom
U 19. stoljeću je - u prvom redu zahvaljujući lingvističkom radu Vuka Stefanovića Karadžića i Đure Daničića - prihvaćen u standardni (službeni) jezik na području današnje Srbije znatan utjecaj iz jezika kakvim su govorili Srbi na području BiH i Hrvatske; obzirom na povratni utjecaj jezika kakvog se govorio u Srbiji na govor Srba u BiH, može se danas prepoznati jezik kakvim govore Srbi u BiH kao varijantu onog jezika koji predstavlja službeni jezik u Srbiji.

Za vrijeme Kraljevine Jugoslavije i SFRJ učinjen je velik (makar neuspješan) napor radi stvaranja jedinstvenog srpskohrvatskog jezika, u čemu su u srpski standard ušli znatni utjecaji hrvatskog književnog jezika.

Kao odjek povijesnih nastojanja da se objedine sva područja koja nastavaju Srbi u jednu državu, nerijetko se i danas iznose - zastarjele i netočne - "teorije" o tome da svi Bošnjaci i Hrvati zapravo govore narječjima srpskog jezika, osim hrvatskih kajkavaca (koji da govore narječjem Slovenskog jezika),"Кrštenje i prekrštavanje srpskog jezika" , Mile Medić, srpskapolitika.com, pristupljeno 2. srpnja 2015."Hrvati govore srpski jezik koji ima dva dijalekta - štokavski i čakavski", Agencija VLM kod "Poslovni dnevnik", 11. veljače 2013. pri čemu "teoretičari" zanemaruju činjenicu postojanja dijalektalnog kontinuuma na cjelokupnom južnoslavenskom području od Alpa do Crnog mora - sličnog takvim kontinuumima na germanskom, romanskom, zapadnoslavenskom i drugim područjima, gdje pripadnici susjednih naroda posve redoito govore srodnim narječjima. Tako primjerice govornici srpskog standardnog jezika s područja jugozapada Srbije govore torlačkim dijalektom, kojim govore etnički Makedonci i Bugari iz susjednih područja tih dviju država (te čak i dvadesetak tisuća etničkih Bugara koji žive na području Srbije uz Bugarsku granicu). Stoga se može govoriti o južnoslavenskim dijalektima - koji mogu biti tretirani kao narječje jednog jezika jedino ako njime govore pripadnici samo jednog naroda, kakav je slučaj s čakavicom. Također "teoretičari" - koji smatraju da su bosanski i hrvatski standardi zapravo samo regionalne inačice srpskog jezika ("Hrvati govore srpski") - zanemaruju činjenicu da suvremeni standardni južnoslavenski jezici nisu nastali pukim "ustoličenjem" jednog od dijalekata za standardni jezik, koliko god utjecaj jednog od dijalekata bio važan u oblikovanju standarda."Mišljenje da je hrvatski zasnovan na srpskom dijalektu vrlo je živo u Srbiji", Jutarnji list (razgovor s akademikom Radoslavom Katičićem) Mile Medić, srpskapolitika.com, 29. lipnja 2007. Osobito je to uočljivo kod hrvatskog jezika, na čiji su standard uvelike utjecali bogati slojevi hrvatske književnosti iz vremena prije standardizacije. Na formiranje srpskog standarda, pak, uvelike su utjecali dokumenti iz ranih faza srbijanske državnosti u 19. stoljeću, poput jezično utjecajnog Srpskog građanskog zakonika iz 1844. godine (čiji je najveći dio bio u primjeni sve do 1978. godine) - autor čijeg je teksta bio srpski pravnik i književnik Jovan Hadžić, istaknuti protivnik jezične reforme Vuka Stefanovića Karadžića i njegovih nastojanja da istočnohercegovački dijalekt učini osnovicom srpskog jezika.

Također, ovdje treba primijetiti da od svih zapadnoštokavskih dijalekata, Srbi (u većem broju) koriste samo jedan, mješanu novoštokavsku (i)jekavicu.

Povijest srpskog standardnog jezika

Pretpovijest

Poznata prapovijest (nepisana povijest) srpskog jezičnog prostora seže u vrijeme indoeuropske etničke i jezične zajednice. Na prostoru od Ukrajine do Podunavlja tijekom Neolitika postojala je zajednica ljudi danas poznata pod naknadno dodijeljenim imenom Indoeuropljana.

Ta se jezična zajednica pred kraj Neolitika raspala prvo u dvije skupine: kentum i satem. Prva skupina, koja se nalazila zapadnije, dobila je ime po klasičnom latinskom izgovoru broja sto (centum), a što se očitovalo u refleksu palatalnoga glasa "k", koji se razvio u zadnjenepčani ("obični") glas "k". Među ostalima, kentumskoj skupini Indoeuropljana pripadaju germanske, italske i keltske grupe naroda, kao i izolirane etničke skupine, među kojima su Grci i Toharci. Što se balkanskih prostora tiče, pretpostavlja se da su Iliri pripadali kentumskoj grupi indoeuropskih naroda. Druga, istočnija skupina dobila je ime po sanskrtskom izgovoru broja sto (satem), prepoznatljivom po refleksu palatalnoga glasa "k" koji se razvio u zubni glas "s". Satemskoj grupi Indoeuropljana pripadaju slavenske, baltičke, iranske i indijske grupe naroda, kao i izolirane etničke skupine poput Albanaca. Pretpostavlja se da su na Balkanu Tračani pripadali satemskoj skupini indoeuropskih naroda.

U okviru satemske skupine izdvojila se balto-slavenska etničko-jezična grupa. Jezične sličnosti među baltičke i slavenske skupine jezika su do te mjere brojne, da se prilikom proučavanja povijesti slavenskih jezičnih struktura često upotrebljavaju oblici iz suvremenih baltičkih jezika, čiji su pripadnici bili izoliraniji, pa su tako i sačuvali više starijih jezičnih oblika.

Sa sigurnošću se može tvrditi da je praslavenski jezik u svojoj konačnoj fazi postojao u 9. stoljeću, jer su bizantski misionari Ćiril i Metod, normiravši slavenski jezik na osnovi narječja Slavena nastanjenih oko Soluna, bez teškoća svoju zadaću obavljali u oko tisuću kilometara sjevernijoj Moravskoj. Na osnovi toga se može zaključiti da je balto-slavenska jezična zajednica postojala i početkom prvog tisućljeća prije nove ere.

Pisma

Ako zanemarimo do sada nedostatno potvrđene, no faktografski utemeljene znanstvene hipoteze o prethodnim slavenskim (pa time i srpskim) pismima, može se reći da se, u razičitim razdobljima srpski književni (standardni) jezik pisao latinicom, glagoljicom i ćirilicom.

U srpskom jeziku je - u doba stvaranja jedinstvene srpske srednjovjekovne feudalne države i definitivnog priklanjanja bizantskom kulturnom krugu u doba Stefana Prvovenčanog Nemanjića i njegovoga brata Svetog Save (Rastko Nemanjić) - prevladala ćirilica, tj. grafija stvorena u Bugarskoj na dvoru Konstantina Preslavskog sredinom 9. stoljeća.

Od 11. stoljeća pa sve do polovice 20. st. jedino pismo u masovnoj kulturnoj upotrebi Srba u Srbiji bilo je ćirilica; Srbi Austro-Ugarske upotrebljavali su latinicu stoljećima.

Od polovice 19. stoljeća i stvaranja srpsko-hrvatskog jezičnog dogovora, prvo mjestimice, a potom sve intenzivnije, Srbi su počeli koristiti latinicu. Najbitniji srpski kulturni djelatnik druge polovice 19. stoljeća, Đuro Daničić, zacrtao je, u svojstvu tajnika JAZU, temeljna načela na kojima je (uz neke preinake) u sljedećih stotinjak godina izdavan Rječnik Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti. Daničić je odredio posebne grafeme za hrvatske latinične digrafe dž, lj, nj, no taj je oblik latinice ostao u porabi samo u filološkim izdanjima, pretežito hrvatskim, no i srpskim. Jedino je Daničićev prijedlog za bivše "dj" ili "gj",
u obliku "đ", općeprihvaćen nakon uvedbe Brozova "Hrvatskoga pravopisa".

Ujedinjenjem u Kraljevinu Srba, Hrvata i Slovenaca (kasnije Kraljevinu Jugoslaviju), latinica je postala ravnopravno  službeno pismo i tada je formalizirana težnja ujedinjenja hrvatskog i srpskog jezika.

Unitaristički i velikosrpski krugovi u KPJ su, nakon što je Komunistička partija Jugoslavije došla na vlast 1945. radili na stvaranju unificiranog jezika, t.zv. srpskohrvatskog, ne ustezavši se pri tome i od uporabe sile u zatiranju jezičnih razlika i nasilnom spajanju, kao i u primjeni raznih metoda represije prema svima koji su se odupirali takvoj politici. U drugoj polovici   dvadesetog stoljeća isti krugovi su inicirali nasilno spajanje hrvatskog standardnog jezika i srpskog standardnog jezika, pri čemu se ta dva jezika u nazivlju često nije nazivalo njihovim imenima, nego nekakvom "zapadnom" (hrvatskom) i "istočnom" (srpskom) inačicom "zajedničkog" jezika.

Težnja se ogledala u ujednačavanju različitih jezičnih oblika na štetu hrvatskog, uključujući i u ujednjačavanje pisma. Smatra se da se tom razdoblju upotreba latinice institucionalno podupirala na štetu ćirilice. Danas pravopisi srpskog jezika oba pisma smatraju standardnim pismima srpskog standardnog jezika.

Ćirilica je jedino službeno pismo (pismo državne uprave) u Republici SrbijiUstav Republike Srbije, Član 10 (http://www.ustavni.sud.sr.gov.yu/akti/lat_index.php ) na cijelom njenom teritoriju, kao i u Republici Srpskoj, dok u Republici Crnoj Gori službeno pismo kao takvo ne postoji, već se prema vlastitim željama može rabiti bilo koje od dva pisma i za administrativne potrebe. Međutim, i u Srbiji kao i u Crnoj Gori, ne postoji ograničenje upotrebe latinice u svim ostalim životnim područjima (mediji, trgovina, publicistika, itd), a latinica se, kao i ćirilica, uči u sklopu nastavnog programa u srbijanskim državnim osnovnim školama, sukladno odlukama "Odbora za standardizaciju srpskog jezika",Član 6. Programa rada Odbora za standardizaciju srpskog jezika kao mlađe standardno pismo srpskog jezika.

Standardni oblici jezika

Srpski jezik kao standardni idiom izražavanja srpske nacionalne kulture prošao je tijekom povijesti nekoliko faza. Od prvih pisanih spomenika koji se nesporno mogu pripisati srpskomu jezičnomu korpusu (11./12. stoljeće), srpski se jezik oblikovao dvama istodobnim procesima: spontanim glasovnim i oblikoslovnim promjenama pučkih govora na razini jezika kao sustava narječja s jedne strane, te svjesnim standardizacijskim zahvatima koje je propisivala društveno-uljudbena elita, koju su motivirale ponajviše vjerskopolitičke potrebe i ciljevi. Takva je situacija, zbog sve većeg raskoraka između propisane književnojezične norme i narodnih govora, vremenom rezultirala djelomičnom paralizom komunikacijske funkcije jezika. Srpski jezik se, na razini narječja, pokuša li se ugrubo rekonstruirati njegova evolucija, od 12. do 15. stoljeća iskristalizirao kao štokavsko narječje u sklopu južnoslavenskoga sustava dijalekata, a od 15. do 18. stoljeća spektar novoštokavskih dijalekata već se bio stabilizirao, uz preostale nenovoštokavske dijelekte i rubno, torlačko narječje. Koncem 18. i početkom 19. stoljeća, uvjetovan značajnim društvenim promjenama (afirmacija srpske građanske klase u Habsburškoj monarhiji i srpski ustanci u Osmanskom carstvu), stvoren je normativni tlak nužan za radikalni prijelom s prošlošću, utjelovljen u djelu etnologa, folklorista i jezikoslovca Vuka Karadžića. No, pođimo redom:

 Prvu kodifikaciju srpskog jezika napravio je Sveti Sava oko 1220. Njegovo najizrazitije djelo u tom smislu predstavlja Karejski tipik. On je prvi napravio oštar rez od staroslavenskoga jezika kao općeslavenske koine prema srpskoslavenskoj jezičnoj normi, tj. staroslavenskom srpske recenzije. Izbacio je iz upotrebe slova koja su služila za obilježavanje nazalnih vokala a koji su do tog vremena već dali svoje nenazalne reflekse. Kako su se poluglasnici dotad ujednačili, Sv. Sava je izbacio znak za poluglasnik stražnjeg reda (debelo jer) i ostavio samo znak za poluglasnik prednjeg reda (tanko jer), koje je označavalo poluglasnik srednjeg reda. Ta je reforma rezultirala raškim pravopisom, koji je dobro odgovarao fonološkim značajkama srpskoga jezika onoga doba, a čiji su istaknuti spomenici, među inim, spisi Sv. Save i Dušanov zakonik.

mini|desno|Dušanov zakonik

 Sljedeća reforma dogodila se u Srbiji u vremenu privremene revitalizacije srpske državnosti tijekom vladavine despota Stefana Lazarevića. Nakon rasapa srpske srednjovjekovne države koji je prouzročila turska invazija, novonastali društveni odnosi vodili su sve većem utjecaju Srpske pravoslavne crkve kao baštinika kulturnih i nacionalnih tradicija nemanjićkoga razdoblja. Budući da su glavne silnice djelovale u smjeru jačanja veza s istočnokršćanskom ekumenom, od Bugarske i Bizanta do Rusije, nije neočekivano što je oko 1400. Konstantin Filozof, bugarski pismoznanac, pozvan da preoblikuje srpsku pismenost. U manastiru Manasija je, pod njegovim vodstvom, oblikovan novi, resavski pravopis koji je esencijalno arhaizirao i grecizirao srpsku jezičnu normu i s jezikoslovnoga motrišta predstavljao, u odnosu na Savinu kodifikaciju, korak natrag.   Bez fonoloških potreba uveden je ponovno znak za tvrdi poluglasnik, kao i određeni broj drugih pravopisnih pravila čiji je cilj bio da se standardni srpskoslavenski jezik po svojim osobinama približi tadašnjoj bugarskoj normi, što je u praksi značilo povratak na arhaičnije oblike staroslavenske koine, s vidljivim grčkim utjecajem u slovopisu i pravopisu. Taj oblik jezika bijaše prestižnim u 15. i 16. stoljeću, pa su se mnoge knjige namijenjene Bugarskoj, Makedoniji, pa i Rusiji pisale i tiskale u srpskom jeziku resavske ortografije. Primjeri toga jezika nalaze se u Slovu Ljubve Stefana Lazarevića, Tricarstveniku Pahomija Logoteta i Životu despota Stefana Konstantina Filozofa. Tijekom razdoblja između 16. i 18. stoljeća pismenost Srba se petrificirala, a jedini bitan ostatak stare srednjovjekovne kulture nalazio se u manastiru Rača. Predstavnici te škole nazvani su Račanima. Najistaknutiji predstavnik Račana bijaše Gavril Stefanović Venclović, koji pokazuje izrazitu dvojezičnost u pisanju: sakralne je knjige pisao po pravopisu resavske škole, dok je puku namijenjene propovijedi zapisivao narodnim jezikom, začuđujuće sličnim pravopisu i azbuci koje je više od stoljeća i pol kasnije oblikovao Vuk Stefanović Karadžić.

 Nakon Velike seobe 1680-90., pod patrijarhom Čarnojevićem, velik se dio srpskoga naroda našao u okviru Austrije koja ga je pokušala katolicizirati preko unijaćenja, tj. vjerskopolitičkih poteza kojim bi se ukinula samostalnost Pećke patrijaršije koja je okupljala srpski narod. Na civilizacijskom polju, jer se radilo o sličnim južnoslavenskim jezicima, Austrija je smjerala nametnuti neki oblik hrvatskoga («ilirskoga») jezika, koji je u vernakularu postojao stoljećima, a doživljavao je procvat u Dalmaciji, Bosni i Slavoniji. Također, pokušavala se ukinuti ćirilica i uvesti latinica u školama koje bijahu pod jurisdikcijom Pećke patrijaršije. Kao otpor tim nastojanjima koja su protumačena kao napadaj na vjerskonarodnosno biće Srba, srpska je crkvena hijerarhija pozvala u pomoć Rusiju Petra Velikoga, koji je poslao određen broj knjiga, udžbenika i učitelja. U zabludi da je ruskoslavenski jezik stariji od srpskoslavenskog, svećenstvo je prihvaćanjem ruske pomoći za svoj službeni jezik uzelo ruskoslavenski jezik, odnosno rusku redakciju staroslavenskog jezika u obliku kakav je bio početkom 18. st. Taj jezik je i danas ostao službeni jezik Srpske pravoslavne crkve, a imao je velikog utjecaja na tadašnji svjetovni jezik.

 Kao odraz na zbivanja u sakralnoj jezičnoj normi nastao je svjetovni jezik, koji je bio mješavina vojvođanskih dijalekata, ruskoslavenskog i ruskog jezika: slavenosrpski jezik. Na tom je jeziku tečajem 18. i 19. stoljeća stvorena osnova za suvremenu srpsku kulturu.

U prvoj polovici 19. stoljeća, uz pomoć tadašnjih vrhunskih filologa, kao što su braća Grimm, austrijskih vlasti koje je predstavljao Jernej Kopitar -- Vuk Stefanović Karadžić je reformirao srpsku grafiju i pravopis, praveći veliki rez između dotadašnje slavenosrpske kulture i novog standarda.

mini|desno|Vuk Karadžić:Srpski rječnik, 1818

Karadžićeva kapitalna djela, među kojima se ističu prvo izdanje "Srpskog rječnika" (1818.), drugo, znatno prošireno (1852.), te prijevod Novoga Zavjeta (1847.), postavili su temelje za suvremeni srpski standardni jezik, a znatno su utjecala i na oblik hrvatskoga standardnoga jezika, ponajviše u fazi tzv. hrvatskih vukovaca ili mladogramatičara. Osnovna načela Karadžićeve reforme se mogu sažeti u tri točke: izjednačavanje narodnog i književnoga jezika, tj. ustrajanje na folklornim jezičnim oblicima, za koje se smatralo da su pouzdan vodič zabilježen u narodnim pjesmama i poslovicama; prekid sa svim starijim oblicima srpske književnosti i pismenosti i novo utemeljenje standardnoga jezika bez oslanjanja na tradiciju; i, novoštokavski folklorni purizam, što se očitovalo u čišćenju jezika od crkvenoslavizama koji su identificirani kao ruskocrkvena naplavina koja ne odgovara glasovnoj i gramatičkoj strukturi srpskoga jezika. Na tehničkoj razini, Karadžićeva reforma se manifestirala u novoj srpskoj ćirilici u kojoj su izbačeni nepotrebni poluglasovi, apsorbirani grafemi za lj, nj, dž koje je predlagao Sava Mrkalj, te uveden grafem j iz latinice. Novi fonološki pravopis, primjeren prozirnomu idiomu kakav je srpski, zamijenio je stariji tvorbeno-morfološki. Jezični supstrat bila je novoštokavska ijekavština ("istočnohercegovačko narječje"), koju je Vuk Karadžić stilizirao dijelom i prema hrvatskim pisanim djelima (tjerati mjesto ćerati, hoću mjesto 'oću). No, zbog utjecaja srpske građanske klase u Vojvodini i Srbiji, ta je reforma prihvaćena u nešto izmijenjenom obliku: ijekavski refleks jata je zamijenjen ekavskim (dete mjesto dijete). Srpski književni jezik ijekavskoga refleksa jata ostao je u Crnoj Gori, te među Srbima u Bosni i Hercegovini i Hrvatskoj.

Vukova reforma je 1868. godine uvedena službeno u Srbiji. Daljnji je razvoj dao značajna gramatička, leksikografska, jezičnopovijesna i dijalektološka djela srpskih filologa i jezikoslovaca, među kojima su najutjecajniji Đuro Daničić (2. polovica 19. stoljeća), te Aleksandar Belić i Pavle Ivić (20. stoljeće). Također, došlo je do interferencije s hrvatskim jezikom u dvije Jugoslavije (1918. – 1941., 1945. – 1991.), što je s hrvatske strane shvaćeno kao pokušaj nametanja srpskoga jezičnoga izraza s ciljem državne centralizacije srpskoga uklona, a sa srpske kao zamaskirani pokušaj desrbizacije preko dominacije latinice koja je potiskivala ćirilicu na većem dijelu srpskog i hrvatskog jezičnoga prostora. Činjenica je da su političke prepirke u nemaloj mjeri paralizirale jezikoslovni rad.

Na drugoj strani, srpski jezik odmaknuo se od Karadžićeva ideala silom povijesti: urbanizacija je stvorila tzv. beogradski stil koji je postao elastičnijim sredstvom moderne civilizacije od Vukova rustikalnoga idioma, dok se dio crkvenoslavizama vratio u književni jezik preko Srpske pravoslavne crkve, a i kao znak nacionalnojezičnoga nasljeđa. Moderni je srpski jezik opisan u gramatikama Mihaila Stevanovića i rječniku Miloša Moskovljevića. Djela reprezentativna za najnoviji razvoj su opsežne morfosintaktičke studije Ivana Klajna i Radoja Simića, te nedovršeni "Rečnik srpskohrvatskog narodnog i književnog jezika" u izdanju SANU (godine 2006. izašao je 17. svezak).

Izvori

 Vanjske poveznice
 Ethnologue (15th)
 Srpski rječnik
 Aleksandar Mladenović: Istorija srpskog jezika
 Aleksandar Milanović: Kratka istorija srpskog književnog jezika
 Ivan Klajn: Gramatika srpskog jezika
 Ivan Klajn: Rečnik jezičkih nedoumica

Kategorija:Južnoslavenski jezici
Kategorija:Jezici Srbije
Kategorija:Jezici Bosne i Hercegovine
Kategorija:Jezici Albanije
Kategorija:Jezici Sjeverne Makedonije
Kategorija:Jezici Crne Gore
Kategorija:Jezici Rumunjske
Kategorija:Jezici Rusije
Kategorija:Jezici Turske
Kategorija:Jezici po abecedi:S

Serbian language (ISO 639-3: srb) is the mother tongue for at least 7.020.550 peopleSerbian mainly in Serbia (6.200.000 in Serbia (2006); 297.000 in Albania (2007); 1.300.000 in Bosnia and Herzegovina (2004); 265.895 in Montenegro (2011); 52.879 in Croatia (2011); 33.300 in Macedonia (2001); 27.000 in Romania (list 2002.); 4.160 in Russia (list 2002.); 20.000 in Turkey (1980).Ethnologue (16th) According to the Serbian linguist Ranku Bulgarian the total number of speakers of the Serbian language is about 12 million people.www.rts.rs (Radio Serbia), published on February 20, 2009, accessed on July 16, 2013.

Primary tabs
Language code
srp
Classification
Autonym
српски (Srpski)
Language Resources OLAC resources in and about Serbian
Alternate Names
Serbo-Croatian
User Population
Location
Language Maps
Language Status
Dialects
Typology
Language Development
Writing
Other Comments
This profile is available
with an Essentials plan.
- See population estimates, location, and other details for Serbian, plus:
- 7,458 profiles on every other language in the world
- Language counts and details for every country
- And more!

Question: how many serbian speakers are there in the world

how many serbian speakers are there in the world

Question: what is the main language spoken in serbia

what is the main language spoken in serbia

Question: where is srpski jezik the mother tongue

Question: how many people in serbia speak srpski jezik

how many people in serbia speak srpski jezik

Question: how many serbian speakers were in serbia in 2006

how many serbian speakers were in serbia in 2006

Question: what is the name of the serbian linguist

what is the name of the serbian linguist

Serbian language ( ISO 639 - 3 : srb ) is the mother tongue for at least 7.020.550 peopleSerbian mainly in Serbia ( 6.200.000 in Serbia ( 2006 ) ; 297.000 in Albania ( 2007 ) ; 1.300.000 in Bosnia and Herzegovina ( 2004 ) ; 265.895 in Montenegro ( 2011 ) ; 52.879 in Croatia ( 2011 ) ; 33.300 in Macedonia ( 2001 ) ; 27.000 in Romania ( list 2002 . ) ; 4.160 in Russia ( list 2002 . ) ; 20.000 in Turkey ( 1980).Ethnologue ( 16th ) According to the Serbian linguist Ranku Bulgarian the total number of speakers of the Serbian language is about 12 million people.www.rts.rs ( Radio Serbia ) , published on February 20 , 2009 , accessed on July 16 , 2013 .

U kolovozu 7,7% više dolazaka i 5,1% više noćenja turista nego u kolovozu 2021.Turisti iz Njemačke su najbrojniji 10.10.2022.
Započeo treći val istraživanja Turistička aktivnost stanovništva Republike HrvatskePrikupljaju se podaci o putovanjima s kojih su se stanovnici vratili u srpnju, kolovozu i rujnu 2022. 10.10.2022.
U fokusu
Vizualizacije podatakaPodaci prikazani kroz infografike, kratke tekstove i interaktivne vizualizacijske alate kako bi se statistika približila korisnicima. 06.07.2021.
Statističko natjecanjeESC je jedinstveno natjecanje koje promiče statističku pismenost, a organizira ga Eurostat u suradnji s brojnim nacionalnim statističkim uredima. 06.03.2020.
StedyStatistički edukacijski portal koji će vam u nekoliko koraka pojasniti statističke pojmove koji se katkad čine tako komplicirani. S druge strane, ako ste oduvijek bili simpatizeri statistike, ovo je pravo mjesto da proširite, obnovite ili testirate svoje znanje! 06.03.2020.
Izdvojeno
Aktualno
- Indeksi cijena stambenih objekata za drugo tromjesečje 2022.
-
- Robna razmjena Republike Hrvatske s inozemstvom – privremeni podaci od siječnja do srpnja 2022. i od siječnja do kolovoza 2022.
-
- Indeks cijena građevnog materijala pri proizvođačima u 2022.
-
- Kružna putovanja stranih brodova u Republici Hrvatskoj u 2022.
-
- Indeks proizvođačkih cijena industrije u 2022.
-
- Ekonomski računi za poljoprivredu u 2021.
-
- Prva procjena važnijih kasnih usjeva u 2022.
-
- Proizvodnja i prodaja industrijskih proizvoda (PRODCOM) u 2021. – privremeni podaci, rujan 2022.
-
- Pogledaj više
Kontakt
Državni zavod za statistiku
Ilica 3, 10 000 Zagreb
Tel: (+385 1) 48 06 111
Informacije i korisnički zahtjevi
Tel: (+385 1) 48 06 138, 48 06 154,
48 06 115
Elektronička pošta: stat.info@dzs.hr
Obrazac za korisničke zahtjeve
Novinarski upiti
Elektronička pošta: press@dzs.hr
Registar poslovnih subjekata
Branimirova 19, 10 000 Zagreb
Telefon: (+385 1) 48 93 501
Elektronička pošta: registar@dzs.hr
Ilica 3, 10 000 Zagreb
Tel: (+385 1) 48 06 111
Informacije i korisnički zahtjevi
Tel: (+385 1) 48 06 138, 48 06 154,
48 06 115
Elektronička pošta: stat.info@dzs.hr
Obrazac za korisničke zahtjeve
Novinarski upiti
Elektronička pošta: press@dzs.hr
Registar poslovnih subjekata
Branimirova 19, 10 000 Zagreb
Telefon: (+385 1) 48 93 501
Elektronička pošta: registar@dzs.hr

petak, 20. feb 2009, 13:02 -> 14:52
Srpski jezik govori 12 miliona ljudi
Srpski jezik govori oko 12 miliona ljudi pa mu ne preti opasnost od odumiranja. Zato se u svetu svake dve sedmice ugasi po jedan jezik, kaže naš čuveni lingvista Ranko Bugarski, povodom 21 febrara – Međunarodnog dana maternjeg jezika.
Svake dve sedmice u svetu se ugasi jedan od oko 6.000 jezika, a predviđanja su da će do kraja ovog veka najveći broj jezika odumreti, rekao je danas prof. dr Ranko Bugarski.
Prema prognozama lingvista, od oko 6.000 jezika, do kraja 21. veka odumreće više od polovine, čak i do dve trećine, rekao je Bugarski, povodom 21. februara - Međunarodnog dana maternjeg jezika.
Taj dan se od 2000. godine obeležava kao svetski dan zaštite i očuvanja maternjih jezika, a datum je ustanovila Organizacija UN za obrazovanje, nauku i kulturu (Unesko).
Bugarski je podsetio na nesrećnu okolnost da najveći broj jezika pripada malim zajednicama, koje nisu civilizovane sa stanovišta zapadnih standarda, nemaju institucije i imaju mali broj govornika.
Upravo ti jezici, sa malim brojem govornika od nekoliko stotina ili desetina, najviše su ugroženi. Uglavnom su to jezici u Australiji, Istočnoj Aziji, Južnoj Americi, takozvani egzotični jezici, rekao je on, podsetivši da i u našem okruženju ima jezika koji tavore.
To su, na primer, dva romanska jezika u Istri, istroromanski i istrorumunski, dva srodna dijalekta nekadašnjeg romanskog ili romanizovanog stanovništva Istre i jadranske obale koji su, praktično, na umoru.
Jezici se gase umiranjem ljudi
Bugarski je podsetio da se jezici gase umiranjem poslednjih ljudi koji govore neki jezik, fizičkim nestankom govornika, kao i prelaskom govorne zajednice na drugi, prestižni jezik sredine. To je slučaj sa imigrantskim grupama, ili sa indijanskim plemenima u Americi ili australijanskim Aboridžinima.
Osnovno za preživljavanje jezika jeste da se prenose sa kolena na koleno, da se prenose deci, kao i da imaju institucionalnu podršku, svoje pismo, negovanje jezika u školama, medije..., rekao je Bugarski, podsetivši da se u nauci koristi termin "moribundni jezici", za jezike na samrti, koji se više ne prenose i ne mogu se spasiti.
Bugarski, naš poznati lingvista, profesor Filološkog fakulteta u Beogradu, smatra da srpskom jeziku ne preti opasnost od odumiranja.
U svetu ima oko 12 miliona ljudi koji govore srpski, uključujući naravno i Srbiju, naš jezik je standardizovan, sa gramatikom, rečnicima, institucionalnom podrškom, rekao je on, ističući da je drugo pitanje da li se dovoljno vodi briga o jezičkoj kulturi onih koji govore srpski jezik.
Pored Svetskog dana maternjeg jezika, od 2001. godine Savet Evrope je ustanovio i Evropski dan jezika, koji se obeležava 26. septembra.
komentari

The Serbian language is in official use in the Republic of Serbia, Bosnia and Herzegovina, Montenegro and the Republic of Kosovo, the Encyclopædia Britannica and in cultural use in more countries around the world where there are Serbian ethnic communities.

Kosovo
Our editors will review what you’ve submitted and determine whether to revise the article.Join Britannica's Publishing Partner Program and our community of experts to gain a global audience for your work!
- Maps of World - Kosovo, Europe
- Central Intelligence Agency - The World Factbook - Kosovo
- U.S. Department of State - Office of the Historian - A Guide to the United States’ History of Recognition, Diplomatic, and Consular Relations, by Country, since 1776: Kosovo
- Michigan State University - globalEDGE - Kosovo
- Head Of Government:
- Prime Minister: Albin Kurti
- Population:
- (2022 est.) 1,822,000
- Head Of State:
- President: Vjosa Osmani
Read a brief summary of this topic
Kosovo, self-declared independent country in the Balkans region of Europe. Although the United States and most members of the European Union (EU) recognized Kosovo’s declaration of independence from Serbia in 2008, Serbia, Russia, and a significant number of other countries—including several EU members—did not. Given this lack of international consensus, Kosovo was not immediately admitted to the United Nations (UN). In 2010 the International Court of Justice ruled that Kosovo’s declaration of independence did not violate international law, but Serbia rejected that decision.
The name Kosovo is derived from a Serbian place-name meaning “field of blackbirds.” After serving as the centre of a medieval Serbian empire, Kosovo was ruled by the Ottoman Empire from the mid-15th to the early 20th century, a period when Islam grew in importance and the population of Albanian speakers in the region increased. In the early 20th century Kosovo was incorporated into Serbia (later part of Yugoslavia). By the second half of the century, the largely Muslim ethnic Albanians outnumbered the predominantly Eastern Orthodox Serbs in Kosovo, and interethnic tensions frequently roiled the province.
In 1998 an ethnic Albanian-led secessionist rebellion escalated into an international crisis (see Kosovo conflict), which culminated in 1999 in an air bombardment of Yugoslavia—by then a rump of the former federal state, comprising only Serbia and Montenegro—by the North Atlantic Treaty Organization (NATO). Following the restoration of peace, Kosovo was administered by the UN Interim Administrative Mission in Kosovo. Throughout this period—in the course of which Yugoslavia changed its name to Serbia and Montenegro (2003) and then separated into those independent states (2006)—Serbia continued to consider Kosovo part of its territory. Nevertheless, under UN supervision, Kosovo developed the structures of an independent country, and in February 2008 it formally declared independence from Serbia. An EU mission charged with overseeing police, judicial, and customs activities largely replaced the UN presence later that year. Pristina (Albanian: Prishtinë; Serbian: Priština) is the capital and largest city.
Land
A landlocked country, Kosovo is bordered by Serbia to the north and east, North Macedonia to the south, Albania to the west, and Montenegro to the northwest. Kosovo, about the same size as Jamaica or Lebanon, is the smallest country in the Balkans.
Relief, drainage, and soils
The borders of Kosovo are largely mountainous, characterized by sharp peaks and narrow valleys. The Sharr (Serbian: Šar) Mountains lie along the southern border with North Macedonia, while the Kopaonik Mountains are situated along the northeastern border with Serbia. The highest point is Mount Gjeravica (Ðeravica), at 8,714 feet (2,656 metres), on the western border with Albania. The interior terrain comprises high plains and rolling hills; about three-fourths of the country lies between about 1,600 and 5,000 feet (500 and 1,500 metres) above sea level. Limestone caves are found in several parts of the country.
A range of hills running north-south through central Kosovo separates the Kosovo Plain in the east from the Dukagjin (Metohija) Plain in the west. These plains constitute the country’s two main basins. The Kosovo Plain is drained by the northward-flowing Sitnicë (Sitnica) River, a tributary of the Ibër (Ibar) River. The Dukagjin Plain is drained by the southward-flowing Drini i Bardhë, or White Drin (Beli Drim). The soils of the plains are among the most fertile in the Balkans and support the cultivation of grains, fruits, and vegetables.
Climate
In general, Kosovo has a moderate continental climate, although the proximity of the Mediterranean Sea has a tempering effect, especially in the southwest. Summers are warm, with average high temperatures reaching the low 80s F (upper 20s C); average highs during the winter months are in the low 40s F (about 5 °C). The country receives more than 25 inches (650 mm) of precipitation annually, with significant snowfall occurring in the winter. Mountainous areas experience both colder temperatures and greater precipitation.
Plant and animal life
Despite its small area, Kosovo boasts a rich assortment of plant species, including about a dozen that are found only in Kosovo. Forests cover about two-fifths of the land, with oak trees predominating in lower elevations and pines growing in the mountains. Animal life is relatively diverse as well. Brown bears, Eurasian lynx, wildcats, gray wolves, foxes, chamois (a goatlike animal), roe deer, and red deer are among the mammals that inhabit the mountainous border regions. More than 200 species of birds live in Kosovo or migrate there seasonally. Among them are the Old World blackbirds for which Kosovo Polje (“Field of the Blackbirds”), site of the 1389 Battle of Kosovo, was named.
People
Ethnic groups
In the second half of the 20th century, as a result of Serbian out-migration and higher Albanian birth rates, there was a dramatic shift in the ethnic composition of Kosovo. The Albanian share of the population rose from about half in 1946 to about four-fifths by the 1990s. Meanwhile, the proportion of Serbs fell to less than one-fifth. After the Kosovo conflict of 1998–99, additional Serbs emigrated. Thus, in the early 21st century, the population makeup was approximately nine-tenths Albanian and less than one-tenth Serb, with the remainder comprising Bosniaks (Bosnian Muslims), traditionally itinerant peoples (i.e., Roma and two other groups, Ashkali and Egyptians [also called Balkan Egyptians], that are commonly classified as Roma but regard themselves as distinct), Turks, Gorani (a Muslim South Slavic people), Croats, and Montenegrins. The Serbs are concentrated in northern Kosovo, particularly in Mitrovicë (Mitrovica), as well as around Shtërpcë (Štrpce), on the North Macedonian border.
Languages
Albanian and Serbian are the official languages of Kosovo. According to the 2008 constitution, Turkish, Bosnian, and Romany also have official status in relevant municipalities. The Albanian spoken in Kosovo is a subvariety of the Gheg dialect; it is commonly known as kosovarce. Standard literary Albanian is used in written communication and in the broadcast media. Serbo-Croatian, also known as Bosnian-Croatian-Serbian (BCS), is the language spoken by Serbs, Bosniaks, Croats, and Montenegrins. However, speakers of BCS tend to refer to their own language as Serbian, Bosnian, Croatian, or Montenegrin, depending on their ethnicity, and consider it to be distinct from the other groups’ languages, despite mutual intelligibility. The Roma speak Serbian or Romany, while the Ashkali and the Egyptians speak Albanian. Turkish is spoken by the Turks as well as by some Albanians. The Gorani people speak their own South Slavic dialect, akin to BCS and Macedonian.

Question: what is the name of the encyclopedia in serbia

Britannica a u kulturnoj je uporabi u većem broju

what is the name of the encyclopedia in serbia

Question: what is the official language of serbia

Question: where is srpski jezik used in the world

Question: what is the official serbian language in the republic of serbia

, Encyclopædia Britannica a u kulturnoj je uporabi u većem broju

what is the official serbian language in the republic of serbia

Question: what countries use the serbian language

Republici Srbiji , Bosni i Hercegovini , Crnoj Gori i u Republici Kosovo , Encyclopædia Britannica a u kulturnoj je uporabi u većem broju

The Serbian language is in official use in the Republic of Serbia , Bosnia and Herzegovina , Montenegro and the Republic of Kosovo , the Encyclopædia Britannica and in cultural use in more countries around the world where there are Serbian ethnic communities .

|
|
Ime jezika
Кrštenje i
prekrštavanje srpskog jezika
Hrvati
su u početku rado srpskom jeziku dodavali i svoj hrvatski naziv. Srbi se,
nisu mnogo bunili protiv toga,
čak naprotiv,
težnja za zajedništvom i zajedničkom državom Srba i Hrvata išla je naruku
stvaranju jednog, zajedničkog srpskog i hrvatskog jezika.
Akademik Pavle Ivić, u svojim dijalektološkim studijama, dao je tvrde i
nepobitne naučne dokaze da štokavski dijalekt, po svome poreklu i svojoj
prvobitnoj teritorijalnoj rasprostranjenosti, obuhvata oblasti
srednjevekovne srpske države (uglavnom do reke Cetine). Nema nikakve sumnje
da je tim jezikom govorio srpski narod i da je to jezik srpskog naroda.
Nauci je takođe dobro poznato da su čakavski i kajkavski dijalekti nastali
na tlu Hrvatske i da oni predstavljaju izvorni hrvatski jezik. Hrvati su se
svoga čakavskog i kajkavskog jezika odrekli u prvoj polovini 19. veka i
prihvatili su Vukov, srpski, štokavski govor. Tako je srpski jezik postao i
hrvatski, zajednički, srpski i hrvatski, srpski ili hrvatski, srpskohrvatski
i hrvatskosrpski.
Hrvati su u početku rado srpskom jeziku dodavali i svoj hrvatski naziv,
toliko dok ga ne posvoje. Srbi se, uz časne izuzetke, nisu mnogo bunili
protiv toga, od Đure Daničića do Pavla Ivića. Naprotiv, težnja za
zajedništvom i zajedničkom državom Srba i Hrvata išla je naruku stvaranju
jednog, zajedničkog srpskog i hrvatskog jezika. To se ispoljilo posle 1918.
godine, za vreme kraljevine Jugoslavije, i naročito posle 1945. godine, za
vreme druge, Titove Jugoslavije, u kojoj je svako bratstvo i svako
jedinstvo, pa i ono u jeziku, bilo nešto u što se nije smelo dirati.
Tako se u nauku o jeziku umešala politika. Nauka je neporecivo utvrdila da
je štokavski Vukov jezik srpski, politika je tražila da bude i hrvatski. Ali
kada su se hrvatski lingvisti osilili da drsko odbace srpski jezik iz naziva
i da taj srpski jezik nazovu hrvatskim, i samo hrvatskim, srpski lingvisti,
pod pritiskom već preživelih političkih ideja i shvatanja, i dalje uporno i
tvrdoglavo nazivaju svoj jezik i srpskim i hrvatskim (srpskohrvatskim).
Čudno je zašto neki srpski lingvisti i dan-danas brane dvojni naziv srpskog
jezika. Od bratstva i jedinstva nema više ni traga, pretvorili su se u
bratoubilački rat i stvaranje dve potpuno odvojene države. Nestali su
politički i idejni razlozi da se izvorni srpski, isključivo srpski jezik,
zove i hrvatskim.
Sada, posle toliko godina, nauka konačno ima pravo na svoju reč, bez
uplitanja politike. Mogu se od jedne države stvarati dve i više država, ali
se od jednog jezika ne mogu stvarati dva i više jezika jer je jezik
nedeljiv. Od srpskog jezika ne može se stvarati hrvatski, pa bosanski, pa
crnogorski, pa ko zna koji još jezik. On je uvek bio srpski i uvek ostaje
srpski, ma ko govorio njime i ma gde se govorilo njime, u Srbiji, Hrvatskoj,
Bosni, Crnoj Gori ili na bilo kojem kraju sveta. On je uvek bio srpski i
ostaće srpski.
Neki srpski lingvisti (Pavle Ivić, Ivan Klajn, Egon Fekete) nisu nikako
smeli da prevale preko svojih usta taj lepi i jedini naučni naziv za jezik
srpskog naroda. Prirodno je i jedino ispravno da se on zove srpski jezik,
onako kako ga zove sav srpski narod, kako su ga zvali Vuk, Njegoš, Tesla i
drugi naši velikani. Ali oni su mu izmišljali svakakva imena, zvali su ga,
"naš jezik", "maternji", "istočni", za razliku od onog "zapadnog",
hrvatskog, pretvarali jezik u "varijante" i delili ga opet na one "istočne"
i "zapadne" varijante, "beogradske" i "zagrebačke" varijante. Tako su im se
nekako bezimeno zvali i časopisi ("Naš jezik") i knjige ("Srpski narod i
NjEGOV jezik"), samo da se to pravo ime jezika ne izgovori i ne imenuje
pravim imenom – srpski jezik. Pravili su neke eufemizme ("ublaženice" i
"ulepšanice") za taj odveć lepi, ali opasni i nepoželjni jezik, samo da mu
se ne bi pominjalo pravo ime, da zauvek ostane, kao neko zlo, pravi
nepomenik.
Kad se jednom srpski jezik nazove hrvatskim, onda taj "naš" jezik počne
stvarati velike neprilike u izražavanju. Tada se lako ulazi u nove greške i
neprilike. Tako, kada pišu o "našim" dijalektima "našeg" jezika, onda,
naprimer, čakavski i kajkavski dijalekat postaju takođe "naši", tj. srpski,
doduše i hrvatski, ali svakako i srpski dijalekti. Još gore je kada pišu o
svrljiško-zaplanjskom govoru, sa krajnjeg istoka Srbije, gde se nikada nije
čula nijedna hrvatska reč. Svejedno, taj dijalekt je opet "naš", ali i
"njihov", tj. i hrvatski, i srpski, tj. srpskohrvatski govor. Čak ni te
izrazito srpske i izrazito hrvatske govore "našeg" jezika nisu zvali srpskim
i hrvatskim, nego srpskohrvatskim dijalektima. Čak su im i dijalekti bili
"naši", zajednički. A bar su dijalekti bili i ostali samo srpski i samo
hrvatski ako već jezici nisu to smeli biti.
Bilo je u tom njihovom nazivlju, imenovanju i prikazivanju jezika mnogo
dvosmislica, smicalica i podvala. Govorili su da je to jedan, jedinstven,
isti i zajednički jezik. Ali to još ništa ne govori čiji je to jezik. Da,
jeste jedan, ali srpski, jeste jedinstven, ali ne i hrvatski, jeste
zajednički, ali samo po upotrebi, no nikako ne i po pripadnosti i poreklu.
Ali sve to (što je isti, zajednički i jedan) ne može biti razlog za dvočlano
ili višečlano imenovanje jezika, ili za potpuno preimenovanje srpskog jezika
u hrvatski.
Jezik može dobiti ime samo po narodu čiji je to jezik, ali ne i po imenima
naroda koji se tim jezikom služe. Engleski jezik takođe je jedan, zajednički
i isti jezik za sve narode koji njime govore, ali se zna čiji je taj jezik i
kako se on zove, bez obzira ko i gde govori njime. On je uvek samo engleski
i kad se njime govori u Sjedinjenim Državama, Kanadi, Australiji, Novom
Zelandu ili na bilo kojem kraju sveta. Takvi su još nemački, španski i
portugalski jezik.
Jezik nije onoga ko tim jezikom govori, nego onoga ko je taj jezik stvarao i
stvorio. Srpski narod je vekovima stvarao svoj jezik. Hrvati nisu stvarali
taj jezik. Oni su ga dobili i preuzeli gotovog, sa svim odlikama koje je
srpski jezik već imao. Oni su, međutim, vekovima stvarali neki drugi, svoj,
hrvatski jezik, ali su ga se sami odrekli. Hrvati su tek odnedavna počeli
stvarati svoj novi jezik, ali naopako, pokušavajući da veštački i nakaradno
preprave srpski jezik za svoje potrebe. Međutim, jezici se tako ne stvaraju
i ne mogu se tako stvoriti. Nije u pitanju samo zamenica što, nego svi
glasovi i njihove promene, sve reči, njihove vrste, oblici i njihove
promene, način iskazivanja misli i osećanja u rečenici i sve ostalo što
jezik čini jezikom. To se ne da naprečac stvoriti prepravkama. Tako se
srpski jezik može samo unakaziti malčice, ali se od toga hrvatski jezik
nikada ne može napraviti.
Većina naših lingvista platili su veliki danak politici. Suviše mnogo knjiga
i radova napisali su u odbranu zajedničkog im, istog i jedinstvenog
srpskohrvatskog jezika. Sam život se gadno narugao i opovrgao njihovu tzv.
nauku. Sad su već postali smešni. Dok se oni još grčevito bore za dvočlani
naziv srpskog jezika, život im podmeće još bar dva naziva – bosanski i
crnogorski. Veliko delo srpske lingvistike, Akademijin "Rečnik
srpskohrvatskog jezika", morali bi sada, iz istih razloga, zvati "Rečnik
srpsko-hrvatsko-bosansko-crnogorskog jezika", ako žele (kako oni misle) da u
taj rečnik uđe i građa srpkog jezika iz Hrvatske, Bosne i Crne Gore. Već su
i ćate iz Brisela odlučile kako će nam se zvati jezik – BHS
(bosansko-hrvatsko-srpski). Sad će ga morati proširiti još jednim slovom M
(montenegrinskim), pa će ga uskoro zvati BHMS jezikom. Našim lingvistima
ostaje da po volji biraju – BHMS ili srpski.
Vreme je da se naši lingvisti potpuno okrenu nauci i da već jednom prestanu
da strahuju od politike. Bio bi to čin ne samo prihvatanja naučnih vrednosti
nego i moralni čin pokajanja i izvinjenja srpskoj nauci i srpskom narodu .
Neka mirno i slobodno nazovu veliki rečnik SANU srpskim rečnikom. To ih ne
može sprečiti da i dalje uzimaju građu sa čitavog područja srpskog jezika
bez obzira gde se taj jezik govori. Neka mirno ostave drugima da "svoj"
jezik zovu kako hoće, hrvatskim, bosanskim, crnogorskim, pa i BeHaeMeS
jezikom, ali neka već jednom i oni svoj jezik nazovu srpskim imenom. Ako to
neće ili ne mogu, dolazi novi naraštaj srpskih lingvista koji će to lako
učiniti. Oni nikada neće prihvati da srpski jezik zovu drukčije, ma gde se
on upotrebljavao i govorio, u Hrvatskoj, Bosni, Crnoj Gori ili Srbiji. Svuda
je on jedan jedini srpski jezik.
Tako je svuda u svetu i u nauci. Kod nas se predugo išlo mimo nauke i mimo
sveta.
Mile Medić, književnik

Question: what type of dialect do serbian speakers speak

what type of dialect do serbian speakers speak

Question: how many bulgians live in the territory of serbia

how many bulgians live in the territory of serbia

Question: who speaks torlak dialect

Question: what can be treated as narcissus of one language only if it is spoken by members

Question: serbian standard language speakers from the southwestern territory of serbia speak what dialect

Question: the torlak dialect is a dialect of which language

the torlak dialect is a dialect of which language

Question: the torlak dialect is spoken by people from which serbian language

the torlak dialect is spoken by people from which serbian language

Question: where do serbian speakers speak the torlak dialect

where do serbian speakers speak the torlak dialect

For example , speakers of the Serbian standard language from the southwestern territory of Serbia speak with a torlak dialect , which is spoken by ethnic Macedonians and Bulgarians from the neighboring territories of these two countries ( and even twenty thousand ethnic Bulgarians living in the territory of Serbia along the Bulgarian border ) .

Therefore , it is possible to talk about the South Slavic dialects - which can be treated as the narcissus of one language only if it is spoken by members of only one nation , as is the case with the waiting .

For example, speakers of the Serbian standard language from the southwestern territory of Serbia speak with a torlak dialect, which is spoken by ethnic Macedonians and Bulgarians from the neighboring territories of these two countries (and even twenty thousand ethnic Bulgarians living in the territory of Serbia along the Bulgarian border). Therefore, it is possible to talk about the South Slavic dialects - which can be treated as the narcissus of one language only if it is spoken by members of only one nation, as is the case with the waiting.

As a result of historical efforts to unite all the areas that continue the Serbs into one state, it is unusual and today it is exhibited - obsolete and incorrect - "theories" about the fact that all the Bosnians and Croats are actually speaking the narcissus of the Serbian language, except the Croatian Kajkavac (who speak the narcissus of the Slovak language),"Cristianity and crossing the Serbian language" , Mile Medić, srpskapolitika.com, accessed on July 2, 2015."Hrvati speak the Serbian language which has two dialects - Stokavsky and čakavsky", the Agency VLM at "Poslovni dnevnik", on February 11, 2013 with which the "theoretičari" ignore the fact of the existence of the dialectal on the whole of the Croatian language, and

Dok je ime Asima Kurjaka prije desetak godina bilo po novinama gotovo svakodnevno, od kako je otišao u ‘administrativnu mirovinu’, kako to sam naziva, mnogo se manje zna što radi. A na području kojim se Kurjak desetljećima bavi, ultrazvučnoj dijagnostici, stalno se događaju nevjerojatne promjene.
“U tih zadnjih deset godina, pa i od vremena od kada sam u mirovini, nisam nikada bio aktivniji”, otkriva dr. Kurjak za Nedjeljni Jutarnji, najavljujući i zagrebačku promociju tri najnovije knjige, sto i šestu, sedmu i osmu koje je do sada napisao. Najcitiraniji hrvatski znanstvenik posebno je ponosan što je prije dva mjeseca u Australiji osnovana stota škola za ultrazvuk, koju je Kurjak osnovao u Dubrovniku zajedno s pionirom ultrazvučne dijagnostike, nobelovcem Ianom Donaldom. “Sto brendova Hrvatska nema ni u politici, ni u glazbi, ni u književnosti, pa ni u nogometu. Samo u ultrazvuku.”
Nedavno je Kurjak, koji godinama educira mlade stručnjake u Kataru i Dubaiju, postao i redovni član ruske Akademije znanosti, a javnost malo ili gotovo ništa ne zna da se revolucionarni test mozga nerođenog djeteta, čije korištenje daje nadu za spektakularna otkrića na području istraživanja mozga kod fetusa, naziva upravo po Kurjaku. Uskoro će predsjednik svjetske federacije prenatalne medicine postati profesor Milan Stanojević, a Asim Kurjak predsjednik Akademije prenatalne medicine.
Tehnološka čuda
Dok sjedimo u njegovoj zagrebačkoj kući, okruženi slikama po kojima je Kurjak i jedan od najvećih privatnih kolekcionara u Hrvatskoj, dojam je da se, zapravo, od te ‘administrativne mirovine’ prije osam godina nije mnogo promijenio. Stalno putuje, prati tehnološka čuda na području medicine, educira studente, a njegovi suradnici danas su vrhunski liječnici i šefovi klinika širom svijeta. Posebno je posvećen istraživanjima koja ukazuju da se dobrim načinom vođenja trudnoće preveniraju kronične bolesti u starosti, krvožilne i dijabetes grupe B.
“Te dvije bolesti počinju u maternici majke. Suvremeno vođena trudnoća i porođaj prevenira ne samo tjelesne nedostatke, već i intelektualne. A vrhunac svega što imamo su metode liječenja ploda u maternici”, kaže Kurjak koji je svoje poglede na istraživanje s područja koje je etički još uvijek krajnje osjetljivo iznio tri puta i Svetom Ocu, Ivanu Pavlu II.
Najnovija generacija četverodimenzionalnih ultrazvučnih uređaja, siluet, u kombinaciji s kompjuterima, uskoro bi mogla zasjeniti sve dosadašnje aparate koji se koriste u svijetu. Aparati su bili na testiranju u Zagrebu i Osaki i sada su objavljeni prvi rezultati u Kurjakovoj knjizi koju su otkupili i Kinezi.
Grupa znanstvenika razvila je test mozga nerođenog djeteta koji je na prijedlog iz Japana prozvan po Kurjaku, KANET (Kurjak’s Antenatal Neurobehavioral Test). Prije nekoliko mjeseci na skupu u Bukureštu preporučen je za rutinsko korištenje.
Ogledalo mozga
Sve je počelo kada je liječnički tim predvođen Kurjakom utvrdio da se po pokretima bebe u maternici mogu donijeti važni zaključci o razvoju mozga. “Izvan dosega dosad dijagnostičkih metoda bilo je lice fetusa, a ono je ogledalo mozga. Čitajući lice i prateći mimiku mogu se donositi zaključci o funkciji mozga. Zaključili smo da praćenje pokreta ruku, nogu, te sedam parametara na licu, od gutanja, zijevanja i sisanja palca su elementi sazrijevanja fetalnog mozga.”
Pokreti čeda tako se mogu pratiti već od sedmog tjedna trudnoće, a prava dinamika je u devetom tjednu. “Profesor Ivica Kostović istražio je da se kora mozga razvija s osam tjedana, a mi smo dokazali da mozak dobiva prvi poticaj za rast upravo tada. Dali smo kvalifikaciju kako se ti pokreti dijele, na kompleksne, izolirane, pojedinačne.”
Na osnovu tih pokreta moguće je otkriti i moždanu paralizu koja će se kasnije javiti kod djeteta. Svjetske statistike pokazuju da je učestalost te bolesti stalno ista i troje do četvero od 1000 rođene djece oboli od paralize. “Samo u Americi ima 800.000 oboljelih, a nema lijeka.” Kurjak kaže da se dugo vjerovalo da je uzrok tome greška koju liječnik počini za vrijeme poroda, pa su pokrenuti i mnogi sudski sporovi protiv liječnika. “Sada se zna da se u devedeset posto slučajeva bolest razvija prije poroda”, kaže Kurjak, uz dodatak da je bio i svjedok na nekim suđenjima u Americi gdje su srušene presude liječnicima.
Nakon tih prvih rezultata istraživanja koje je započeo Kurjak, zajedno s profesorom Stanojevićem, nastavljena su u deset svjetskih centara. “Mozak je najmanje istraženi organ, ali i najpromjenjiviji”, kaže poznati liječnik. “Mi smo za sada prošli mukotrpni proces u trajanju od devet godina da se prvo sve istraži. Sve dosadašnje analize su potvrdile da je test vrlo koristan i može otkriti neurološka oštećenja kod nerođene djece.”
Asim Kurjak nam otkriva da znanstvenici razmišljaju i o novoj metodi liječenja fetusa kod kojeg je primijećena cerebralna paraliza, koja će se manifestirati najčešće dvije godine nakon rođenja. Za sada je kod sedam slučajeva fetusa otkrivena cerebralna paraliza u maternici majke, a prvi slučaj sumnje na cerebralnu paralizu otkriven je u Kataru, kod žene koja je već rodila dijete koje je oboljelo od cerebralne paralize.
“Treba nam još vremena za daljnja istraživanja, a trojica liječnika kod nas su obranili doktorski rad upravo na tom području.”
Generator novih ideja
Kurjak kaže da postoje tvari koje stimuliraju razvoj mozga i da te tvari, što je najnovija spoznaja, do 26. tjedna trudnoće izlučuje maternica. “Znanost poznaje 21 takvu tvar, a najveći broj moždanih paraliza dogodi se između 28. i 38. tjedna. Kod visokorizičnih žena naš se test radi od 24. tjedna trudnoće, pa se metodom koja se zove kordocenteza ulazi u krvotok ploda. To je danas rutinski zahvat, ali istom tom tehnikom jednoga dana ubrizgat ćemo te neurotropne tvari.”
Sjeća se Kurjak reakcije jednog istaknutog liječnika koji mu je kazao, ‘Asime, kada se dijete rodi ne može se tvrditi da će se pojaviti cerebralna paraliza, a kako možeš ti tvrditi da si to otkrio u maternici’. “Cijeli život će mi te riječi ostati u pamćenju. U znanosti je osporavanje generator novih ideja, kontroverza u znanosti je korisna, jer stimulira dodatno istraživanje. Odgovorio sam mu, ‘očito je neurologija fetusa u maternici nešto drugo’. Nedavno mi je čestitao upravo na tome što sam shvatio da je drukčija neurologija u maternici fetusa i kod rođenog djeteta.”
Sada se istraživanja intenzivno nastavljaju u Detroitu u Americi, a dr. Stanojević je konstatirao da postoje veće šanse da se postignu bolji rezultati u liječenju fetusa kod kojeg je zamijećeno oštećenje mozga, nego kada se dijete rodi i dođe do cerebralne paralize.
Tehnika inače ide takvim nevjerojatnim koracima naprijed da to začuđuje i Kurjaka, koji je imao prilike uz Iana Donalda vidjeti i raditi na prvim uređajima. “Donald, taj vrhunski vizionar, govorio je ‘vidim bebu kako se kreće, njeno srce, ne može dalje’. Ipak, ovaj ultrazvučni aparat najnovije generacije sve ostale će ostaviti u povijesti”, govori nam i pokazuje zaista impresivne slike razvoja fetusa, na kojima se vide i najsitniji detalji. “Sve se razvilo do neslućenih razmjera.”
Sve organe danas liječnik vidi u tri dimenzije, a vidi se građa i struktura svih organa, od srca, bubrega do mozga. “Danas se mogu vidjeti anomalije prsta, što je prije bilo nemoguće, kao i rascjep nepca. Ova najnovija generacija uređaja daje nam i mogućnost ispitati funkciju organa nerođenog djeteta.”
Fetus je već dugo pacijent, pa se gotovo rutinski rade zahvati kod problema s bubrezima. Kurjak kaže da ono što je nedavno bila ideja, sada postaje tehnika. “Do jučer nepoznato, danas znanstveno otkriveno. Otkriće povećava znanje, koje je danas univerzalno. Spriječene su i prijevare, jer postoji niz provjera.”
Kurjak tvrdi da nije daleko dan kada će se mnogo više moći učiniti i kod autizma, i intelektualnih retardacija. “Danas znamo da su krvožilne bolesti, koje su kasnije najveći ubojica, vezane za zastoj rasta čeda. Dakle, počinju u maternici, a sada znamo da u maternici počinju i psihičke bolesti.”
“Profesore, ima li nade da će se skoro moći intervenirati kod fetusa i spriječiti kasnije bolesti krvožilnog sustava i razvoj hepatitisa B”, pitamo Kurjaka. Odgovara da ima nade. “Čitav svijet traga za mehanizmima kako te bolesti prevenirati u maternici, da na ovaj svijet dođe ne samo živo i zdravo novorođenče, što je nekad bila glavna želja, nego živo, zdravo i za samostalni život sposobno novorođenče. To je današnji cilj.”
Pionir ultrazvuka
Prije se sve prepuštalo prirodnim silama, danas je moderna medicina uzela stvar u svoje ruke. “Srećom za majke, jer se razvio aktivni proces vođenja trudnoće. Predviđamo komplikacije, ponekad i liječimo u maternici i razvija se jedna posve nova grana, liječenje nerođenog čeda. Čak i kirurško.” Uz dodatak da se na tom kirurškom polju sada malo stalo kako bi se obavila dodatna istraživanja.
“Mi brinemo o dva života, majke i fetusa, što našu struku čini beskrajno atraktivnom.”
Pionir ultrazvučne dijagnostike kod nas, rođen u Kotor Varoši, živo se prisjeća dana kada je bivšoj dekanici Medicinskog fakulteta u Zagrebu, profesorici Nadi Čikeš, za svoj šezdeset i peti rođendan najavio da odlazi u mirovinu. “Nagovarala me da ostanem, ali ja sam se želio osloboditi stege koju donosi radno mjesto kako bih imao više vremena uploviti u jedno kreativno područje i slobodu stvaranja.”
Već je tada Kurjak imao ponude sa tri strane nastaviti uspješnu znanstvenu karijeru. Prihvatio je američku ponudu sveučilišta Cornell da ide u Katar učiti studente u projektu za koji je pokrovitelj bila Sheikht Mozah, prva dama te bogate zemlje. “Rekao sam da idem kao čovjek Medicinskog fakulteta iz Zagreba i tu sam ostao godinama, do danas.” Sve to vrijeme Kurjak je imao vrhunske uvjete za rad, ali i život u bogatom Kataru, u šesterosobnoj vili s bazenom, Indijcem vozačem koji mu je na usluzi 24 sata. “Tamo sam stvorio 43 magistra znanosti, u zemlji koja nije imala tradiciju u razvoju znanosti. Po fantastičnim ekonomskim parametrima su vodeći u svijetu, ali su parametri znanja bili skromni.”
Kurjak tvrdi da mu je jedna od najdražih satisfakcija bila kada je napravio program za postdiplomski studij u Kataru, koji se temeljio na programu Zagrebačkog sveučilišta. “Taj je program prihvaćen u Kataru i to koristim kao divan primjer ‘izvoza’ naše pameti i znanja.” U međuvremenu se i Dubai zainteresirao za program koji se provodio u Kataru, pa je 69 specijalista prošlo edukaciju. “Sada sam opet u Kataru, ali postoji još četiri medicinskih centara u svijetu koji koriste naše programe, u Moskvi, Brazilu, Kazahstanu i Japanu.”
Klinika u Teksasu
Kurjak je posebno ponosan na Interuniverzitetsku školu medicinskog ultrazvuka, osnovanu 1983. u Dubrovniku, koja je premašila i najoptimističnija očekivanja. Prije dva mjeseca u Australiji je osnovana stota škola, a u planu su i nove.
“Jeste li obišli svih sto škola po svijetu”, pitamo Kurjaka koji kaže da je do sada proputovao 148 zemalja svijeta i vidio kako rade sve ultrazvučne škole čiji je temelj udaren na jugu Hrvatske. “Sada ćemo osnovati škole u Gani, Nigeriji, Sudanu i Etiopiji. U tih 100 škola postoje tri programa, bazični, specijalistički i za doktorate, i taj moderni oblik globalne edukacije daje vrhunske rezultate, jer se ne može educirati drukčije u New Yorku, Zagrebu ili Čadu. Pogodili smo s tim programom zanimanje ljudi i u razvijenom svijetu, ali i zemljama u razvoju. Uz mobilnost nastavnika, jer 25 vrhunskih stručnjaka ima ugovore s nama za rad u školama.” A Kurjak objašnjava da je posebno važno da se sve samofinancira.
Danas je posve svejedno gdje živite i radite, pod uvjetom da radite dobro. “Jedini je kriterij kvaliteta. Moj prvi suradnik u Ian Donald školi, profesor Frank Chervenak, radi u jednoj od vodećih sveučilišnih klinika u New Yorku, a čujemo se i ‘vidimo’ svaki dan, uređujemo knjige, koordiniramo rad škola. Nema više prepreka, bitna je ideja, a ona uvijek nastane u jednoj glavi, jer nema kolektivne pameti.”
Tajna uspjeha, kaže Kurjak, moto je ‘ne novcima, ne politici’. “Nama nitko ništa ne plaća, sve se samofinancira, a sasvim smo ravnodušni kada je riječ o politici. Od te naše transnacionalne komunikacije u znanosti i političari bi mogli puno naučiti.”
A rezultati su danas vidljivi. Kurjakovi najbolji đaci danas su vrhunski stručnjaci u svijetu. “ Zlatko Alfirević jedini je stranac šef klinike u Liverpoolu, Davor Jurković je napravio sjajnu karijeru u Londonu, Mladen Predanić u New Yorku, Sanja Kupešić je šefica klinike u Teksasu.”

Question: when was srpski jezik accessed

2 . srpnja 2015.""Hrvati govore srpski jezik koji ima dva dijalekta - štokavski i čakavski "" , Agencija VLM kod "" Poslovni dnevnik "" , 11 . veljače 2013 . pri čemu "" teoretičari "" zanemaruju činjenicu postojanja dijalektalnog kontinuuma na cjelokupnom južnoslavenskom području od Alpa do Crnog mora - sličnog takvim kontinuumima na germanskom , romanskom , zapadnoslavenskom i drugim područjima , gdje pripadnici susjednih naroda posve redoito govore srodnim narječjima .

Question: when did hrvati speak the serbian language

when did hrvati speak the serbian language

Question: what are the two dialects of serbian

Question: who speaks the slovak language

Question: how many dialects does the serbian language have

how many dialects does the serbian language have

Question: why are all the serbs speaking the serbian language

why are all the serbs speaking the serbian language

Question: where is the agency vlm located

Question: who speaks the serbian language which has two dialects

who speaks the serbian language which has two dialects

As a result of historical efforts to unite all the areas that continue the Serbs into one state , it is unusual and today it is exhibited - obsolete and incorrect - " theories " about the fact that all the Bosnians and Croats are actually speaking the narcissus of the Serbian language , except the Croatian Kajkavac ( who speak the narcissus of the Slovak language),"Cristianity and crossing the Serbian language " , Mile Medić , srpskapolitika.com , accessed on July 2 , 2015."Hrvati speak the Serbian language which has two dialects - Stokavsky and čakavsky " , the Agency VLM at " Poslovni dnevnik " , on February 11 , 2013 with which the " theoretičari " ignore the fact of the existence of the dialectal on the whole of the Croatian language , and

Ćirilica is the only official letter (the letter of the state administration) in the Republic of SerbiaThe Constitution of the Republic of Serbia, Article 10 ( ) on its entire territory, as well as in the Republic of Serbia, while in the Republic of Montenegro the official letter as such does not exist, but according to its own desires can be used any of the two letters and for administrative purposes.

Question: what is the only official letter of the state administration in the republic of serbia

Question: which republic does not have the official letter of the constitution

Question: what is the official letter of the republic of serbia

pismo državne uprave ) u Republici SrbijiUstav Republike Srbije , Član 10 ( ) na cijelom njenom teritoriju , kao i u

what is the official letter of the republic of serbia

Question: the only official letter of the constitution of the republic of serbia does not exist in

Question: what is the purpose of the serbian letter

what is the purpose of the serbian letter

Question: where is the only official letter of the constitution

where is the only official letter of the constitution

Question: which country has the only official letter of the constitution

Republike Srbije , Član 10 ( ) na cijelom njenom teritoriju , kao i u Republici Srpskoj , dok u Republici

which country has the only official letter of the constitution

Ćirilica is the only official letter ( the letter of the state administration ) in the Republic of SerbiaThe Constitution of the Republic of Serbia , Article 10 ( ) on its entire territory , as well as in the Republic of Serbia , while in the Republic of Montenegro the official letter as such does not exist , but according to its own desires can be used any of the two letters and for administrative purposes .

Ćirilica je jedino službeno pismo (pismo državne uprave) u Republici SrbijiUstav Republike Srbije, Član 10 ( ) na cijelom njenom teritoriju, kao i u Republici Srpskoj, dok u Republici Crnoj Gori službeno pismo kao takvo ne postoji, već se prema vlastitim željama može rabiti bilo koje od dva pisma i za administrativne potrebe.


Događaji
 Snažan potres u Jadranu – antički grad Cissa (nadašnja Caska) na Pagu djelomično potonuo

 Rođenja

 Smrti

 Vanjske poveznice

 Izvori

Strong earthquake in Adriatic – ancient city of Cissa (now Casca) on the Pago has partially drowned

Question: what caused cissa to partially drown in 361

Question: in which region of europe did an earthquake occur in 361

Question: on which river is the adriatic city of cissa located

Question: what ancient city was partially drowned by an earthquake in 361 ad

Question: what is the ancient city of cissa now called

Question: what caused the death of cissa

Question: how many years ago was the adriatic earthquake

Question: where is cissa located on a map

Strong earthquake in Adriatic – ancient city of Cissa ( now Casca ) on the Pago has partially drowned


Događaji

 Rođenja

 Smrti
 Efor iz Kime, starogrčki povjesničar (* oko 400. pr. Kr.)Efor iz Kime. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje. Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2020. Pristupljeno 19. kolovoza 2020. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=17125>.

 Izvori

 Vanjske poveznice

Death of Ephorus of Kima, Ancient Greek historian (about 400 BC)

Efor iz Kime (grčki Ἔφορος, Éphoros), grčki povjesničar (Kima, Mala Azija, oko 400. pr. Kr. – ?, oko 340. pr. Kr.). Napisao Povijest (Ἱστορίαι), prvi pregled svjetske povijesti u 29 knjiga (posljednju, 30. knjigu dovršio je njegov sin Demofil), sačuvan u odlomcima. U djelu je obrađena povijest Grčke i Istoka od povratka Heraklida na Peloponez do opsade Perinta (od XII. st. pr. Kr. do 340. pr. Kr.). Jedno od najpopularnijih historiografskih djela antike, izvor mnogim kasnijim piscima. Napisao je i ljetopis grada Kime te rasprave o stilu i izumima.
Citiranje:
Efor iz Kime. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=17125>.

Question: when did ephorus die

Question: when was the death of ephorus of kima

Question: in what language was ephorus of kamina

Question: who wrote about the death of ephorus of kima

Question: in greek mythology, where did ephorus die

Question: what is the greek name for the death of ephorus

Question: what language was ephorus of kamina

Question: what is the profession of kr

Death of Ephorus of Kima , Ancient Greek historian ( about 400 BC )


Događaji
 oko 400. pr. Kr. Demokrit iz Abdere uvodi naziv atomos – nedjeljiv

 Rođenja
Efor iz Kime, starogrčki povjesničar († oko 340. pr. Kr.)Efor iz Kime. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje. Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2020. Pristupljeno 19. kolovoza 2020. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=17125>.

 Smrti

 Izvori

Birth of Ephorus from Kima, Ancient Greek historian († about 340 BC)

Question: when was the birth of ephorus

Question: where did the birth of ephorus take place

Question: when was the birth of ephorus recorded

Question: what is the greek name for the birth of ephorus

"Rođenja Efor iz Kime , starogrčki povjesničar ( † oko 340 .

Question: who was the father of ephorus

Question: which greek god was born around 400 bc

Question: where did the story of ephorus come from

Question: what was kamina's profession

Birth of Ephorus from Kima , Ancient Greek historian ( † about 340 BC )


Krešimir Baranović (Šibenik, 25. lipnja 1894. – Beograd, 17. studenoga 1975.), bio je hrvatski skladatelj i dirigent. Školovao se u Zagrebu, Beču i Berlinu.enciklopedija.hr / Baranović, Krešimir, pristupljeno 18. srpnja 2016. Baletima Licitarsko srce i Imbrek z nosom utemeljio je moderni hrvatski balet.Hrvatski obiteljski leksikon: Baranović, Krešimir, pristupljeno 22. kolovoza 2015.

 Životopis
Krešimir Baranović rodio se je u Šibeniku 1894. godine. U Zagrebu se školovao od 1908. do 1912. godine, privatno kod Dragutina (Carla) Kaisera i u školi Hrvatskoga glazbenog zavoda (rog kod Frana Lhotke).Hrvatska enciklopedija: Baranović, Krešimir, pristupljeno 22. kolovoza 2015. Učio je teoretske predmete, klavir i rog. Nakon mature, upisao je kompoziciju na Glazbenoj akademiji u Beču (1912. – 1914.). 1915. godine postao je dirigentom u Zagrebačkoj operi, gdje je ostao sve do 1927. godine, kada je prešao na istu dužnost u Beograd. Tijekom 1927. i 1928. godine gostovao je s baletskom trupom Ane Pavlove u Njemačkoj, Nizozemskoj, Švicarskoj i Italiji. U Zagreb se vratio 1928. godine na staro mjesto, gdje je ostao sve do 1943. godine, kada je preuzeo vođenje Radio-orkestra u Bratislavi (Slovačka), gdje je imenovan i za direktora Opere (1945. – 1946.). Nakon toga je od 1946. do 1964. godine bio profesor dirigiranja na Muzičkoj akademiji u Beogradu i ujedno direktor Beogradske filharmonije (1951. – 1961.).Hrvatski biografski leksikon: Baranović, Krešimir, pristupljeno 22. kolovoza 2015. Od 1954. godine bio je redovitim članom JAZU u Zagrebu, te od 7. ožujka 1968. godine dopisnim članom SANU za Odjel likovne i glazbene umjetnosti. SANU: Krešimir Baranović , pristupljeno 22. kolovoza 2015.

Umro je u Beogradu 17. studenoga 1975. godine i pokopan je na beogradskome Groblju zaslužnih građana. Zora Latinović, Večne žizni dveri, NIN, 23. ožujka 2006., str. 39., pristupljeno 22. kolovoza 2015.

 Djelo
Kao stvaratelj, Baranović je jedna od najmarkantnijih osobnosti nacionalnog smjera u novijoj hrvatskoj i bivše-jugoslavenskoj glazbi. S posebnim afinitetom prema ruskoj glazbi, što se ogledalo i u njegovoj reproduktivnoj djelatnosti, on se nadovezuje na ranog Stravinskog (Petruška), ali oslanjajući se i na narodni melos, stvara vlastiti glazbeni jezik, čiju sočnost i bogatstvo crpi i iz svoga majstorskog poznavanja orkestra.

Kao prvenstveno operni dirigent, on daje svoje najbolje stranice u scenskim i vokalno-instrumentalnim djelima, a svojim djelom Licitarsko srce otpočinje novu epohu u razvoju suvremenog baleta u Hrvatskoj.

 Skladbe
 Vokalne skladbe
 Z mojih bregov (Fran Galović) za bariton i orkestar (1927.)
 Moj grad (Vinko Nikolić) za glas i orkestar (1943.)
 Iz osame (Krešimir Baranović) za glas i orkestar (1944.)
 Pan (Miroslav Krleža), simfonijska pjesma za recitatora, soliste, mješoviti zbor i orkestar (1957.)
 Goran (Ivan Goran Kovačić), kantata za recitatora, soliste i orkestar (1960.)
 Oblaci (Dobrica Cesarić) za mezosopran i orkestar (1963.)
 Šume, šume (više hrvatskih pjesnika), kantata za mješoviti zbor i orkestar (1967.)
 Na moru (Gustav Krklec) za bariton i orkestar (1973.)

 Scenske skladbe
 Licitarsko srce (Krešimir Baranović), balet (1924., Zagreb)
 Cvijeće male Ide (Margareta Froman, prema Hansu Christianu Andersenu), balet (1925., Zagreb)
 Striženo-košeno (Gustav Krklec), komična opera (1932., Zagreb)
 Imbrek z nosom (Krešimir Baranović), balet (1935., Zagreb)
 Nevjesta od Cetinjgrada (Marko Fotez, prema Turci idu Augusta Šenoe), komična opera (1942.; 1951., Beograd)
 Kineska priča (Dimitrije Parlić, prema Der Kreidekreis Klabunda), balet (1955., Beograd)
 scenske glazbe za Tirena (Marin Držić), Dundo Maroje (Marin Držić), Antigona (Sophokles) i Henri IV. (Shakespeare)

 Instrumentalne skladbe
 koncertna uvertira (1916.)
 simfonijski scherzo (1921.)
 Svatovac za orkestar (1922.)
 gudački kvartet (1924.)
 Poème balkanique za orkestar (1926.)
 suita iz baleta Licitarsko srce za orkestar (1927.)
 sinfonietta u Es Duru (1939.)
 Pjesma guslara, rapsodija za orkestar (1945.)
 sinfonieta za gudački orkestar (1952.), obrađena za gudački kvartet 1924.
 koncert za rog i orkestar (1973.)

 Nagrade
 1960.: Oktobarska nagrada grada Beograda, za kantatu Goran
 1962.: Sedmojulska nagrada, za životno djelo
 1971.: Nagrada AVNOJ-a
 Orden rada prvog reda
 Orden zasluga za narod prvog reda

 Izvori

Kategorija:Hrvatski dirigenti
Kategorija:Hrvatski skladatelji
Kategorija:Životopisi, Šibenik
Kategorija:Hrvatski masoni

Krešimir Baranović (Sibenik, 25 June 1894.

Baranović, Krešimir, hrvatski skladatelj i dirigent (Šibenik, 25. VII. 1894 – Beograd, 17. IX. 1975). Školovao se u Zagrebu (1908–12), privatno kod Dragutina (Carla) Kaisera i u školi Hrvatskoga glazbenog zavoda (rog kod F. Lhotke), potom na Glazbenoj akademiji u Beču (1912–14) te u Berlinu (1921–22). Od 1915. do 1943. dirigent Opere HNK-a u Zagrebu (1929–40. i njezin ravnatelj), koja u to doba doživljuje jedno od svojih najsjajnijih razdoblja. Uz to je u sezoni 1927/28. dirigent pri baletnoj trupi A. Pavlove na njezinoj europskoj turneji, te dugogodišnji dirigent zbora Lisinski. Nakon odlaska iz Zagreba prvih ratnih godina bio je zatočen u logoru Stara Gradiška; potom je neko vrijeme bio dirigent radijskog orkestra u Bratislavi (1943) te direktor tamošnje Opere (1945/46). Od 1946. do 1964. profesor je dirigiranja i orkestracije na Muzičkoj akademiji u Beogradu te od 1951. do 1961. dirigent i direktor Beogradske filharmonije. Od 1954. redoviti je član JAZU u Zagrebu.
U duhu svojevrsnoga slavenskog ekspresionizma, prepoznatljiva u djelima L. Janáčeka i ruskih majstora XIX. st., Baranović je bolje od ijednoga hrvatskog skladatelja svojega doba uspio nadići raskorak između nacionalnoga i univerzalnoga, prisutan u hrvatskoj glazbi između dvaju svjetskih ratova. U svojim vrjednijim ostvarenjima, baletu Licitarsko srce (1924), vokalnom ciklusu Z mojih bregov (na stihove F. Galovića, 1927) i komičnoj operi Striženo-košeno (1932), autentičnost izraza izvodi iz folklora Hrvatskog zagorja kao temelja umjetničke transformacije stravinskijevskih razmjera. Sjajan instrumentator, izrazita osjećaja za ritamsku strukturu i posebna smisla za humor, čak i grubu grotesku (balet Imbrek z nosom, 1935), Baranović izmiče restauratorskoj gesti neoklasicizma, šireći raspone naslijeđene izričajnosti osobito na harmonijskom planu. Dok Baranovićeva djela nakon 1943 – orkestralne pjesme Iz osame (na vlastiti tekst, 1944) i Oblaci (na stihove D. Cesarića, 1963) – radikalnije oslobađaju disonantne harmonijske sklopove, dotle njegova veća vokalno-instrumentalna ostvarenja iz 1960-ih i 70-ih godina plaćaju danak pojednostavnjenjima što ih nalaže estetika tzv. angažiranog realizma.
Kao simfonijski, a osobito operni dirigent, Baranović je znatno obogatio reproduktivnu praksu. Prvi je u Hrvatskoj dirigirao izvedbom opera Boris Godunov M. P. Musorgskoga 1918. i Katarina Izmajlova D. Šostakoviča 1937., prvi je na zagrebačku pozornicu postavio najvažnije balete I. Stravinskoga, prvi je izvan Češke izveo Smetaninu operu Libušu. Osobitu je pozornost posvećivao praizvedbama najvažnijih glazbeno-scenskih ostvarenja hrvatskih skladatelja.
Ostala važnija djela: scenska djela: baleti Cvijeće male Ide (1925) i Kineska priča (1955), komična opera Nevjesta od Cetingrada (1951); orkestralna djela: Koncertna predigra (1916), Simfonijski scherzo (1921), Poème balkanique (1926), Sinfonietta u Es-duru (1939), Koncert za rog i orkestar (1974); vokalno-orkestralna djela: Moj grad (tekst Vinko Nikolić, 1941), Pan (tekst M. Krleža, 1957), Šume, šume (1967), Na moru (tekst G. Krklec, 1974).

Question: when did krešimir baranovic die

Krešimir Baranović (Sibenik, 25 June 1894.

Question: who was the director of the movie of the same name

who was the director of the movie of the same name

Question: in which city was composer krešimir baranovic born

in which city was composer krešimir baranovic born

Question: what nationality was the composer krešimir baranovic

what nationality was the composer krešimir baranovic

Question: in which year was composer krešimir baranovic born

in which year was composer krešimir baranovic born

Question: in which year did croatian composer krešimir baranovic die

Question: what was the birth name of croatian composer krešimir baranovic

Krešimir Baranović ( Sibenik , 25 June 1894 .

– Belgrade , 17 November 1975 ) was a Croatian composer and director .

Krešimir Baranović (Šibenik, 25. lipnja 1894.

Krešimir Baranović (Sibenik, 25 June 1894. – Belgrade, 17 November 1975) was a Croatian composer and director.

Krešimir Baranović (Sibenik, 25 June 1894.

Question: who is the most famous sportsman of all time

who is the most famous sportsman of all time

Question: in which european country was krešimir baranović born

in which european country was krešimir baranović born

Question: in which year did krešimir baranovic die

in which year did krešimir baranovic die

Question: when did krešimir baranović die

Question: what is the real name of krešimir

Question: what was the first name of baranovic

Question: where was krešimir baranovic born

Question: how old was krešimir baranovic when he was born

how old was krešimir baranovic when Krešimir Baranović was born

Krešimir Baranović (Šibenik, 25. lipnja 1894.

Krešimir Baranović (Sibenik, 25 June 1894.

Question: when was krešimir baranović last mentioned

when was krešimir baranović last mentioned

Question: when was krešimir baranović a professor of music at the music

Question: when was the belgrade philharmonic founded

when was the belgrade philharmonic founded

Question: in which city was krešimir baranovic born

in which city was krešimir baranovic born

Question: krešimir baranović was the director of which orchestra from 1951 to

Question: where did krešimir baranovic teach from 1946 to 1964

where did krešimir baranovic teach from 1946 to 1964

Question: when did krešimir baranović become a member of the sanu

when did krešimir baranović become a member of the sanu

Question: when did krešimir baranovic leave the music academy

when did krešimir baranovic leave the music academy

From 1946 to 1964 he was a professor of direction at the Music Academy in Belgrade and also a director of the Belgrade Philharmonic ( 1951 ) .

– 1961.).Croatian biographical lexicon : Baranović , Krešimir , accessed on 22 August 2015 .

From 1954 he was a regular member of the JAZU in Zagreb , and from 7 March 1968 a post member of the SANU for the Department of Fine and Music Arts .

From 1946 to 1964 he was a professor of direction at the Music Academy in Belgrade and also a director of the Belgrade Philharmonic (1951). – 1961.).Croatian biographical lexicon: Baranović, Krešimir, accessed on 22 August 2015. From 1954 he was a regular member of the JAZU in Zagreb, and from 7 March 1968 a post member of the SANU for the Department of Fine and Music Arts.

BARANOVIĆ, Krešimir, skladatelj i dirigent (Šibenik, 25. VII 1894 — Beograd, 17. IX 1975). Maturirao je 1912. na zagrebačkoj Trgovačkoj akademiji. Glazbu je učio u Zagrebu kod D. Kaisera (glasovir, teorija) i u glazbenoj školi Hrvatskoga glazbenog zavoda kod F. Lhotke (rog), a kompoziciju na Muzičkoj akademiji u Beču (Das Konservatorium für Musik und darstellende Kunst, 1912–1914). God. 1915–1943. dirigent je Opere HNK u Zagrebu i njezin direktor (1929–1940). Rad u zagrebačkoj Operi prekinuo je 1927–1929, kad postaje dirigent beogradske Opere i s baletnom trupom Ane Pavlovne gostuje u Njemačkoj, Nizozemskoj, Švicarskoj i Italiji. Poslije zatočeništva u logoru Stara Gradiška za II svjetskog rata, vodio je od 1943. Radio-orkestar u Bratislavi i bio 1945/1946. direktor Opere. God. 1946–1951. profesor je dirigiranja na Muzičkoj akademiji u Beogradu, dirigent Opere (1946–1962) i ujedno direktor beogradske Filharmonije (1951–1961). Od 1954. redoviti je član JAZU. — Stilske značajke Baranovićeva stvaralaštva temelje se na folklornom izrazu, ponajviše Hrvatskog zagorja, te Mediterana. Majstor je virtuozne, blještave orkestracije. Najviši dometi njegova stvaralaštva su balet Licitarsko srce (1923), koji se može smatrati temeljem modernoga hrvatskog baleta, Z mojih bregov (1927), ciklus od tri pjesme za bariton i orkestar na stihove Frana Galovića, te Pan (1957), simfonijska poema za soliste, recitatore, zbor i orkestar. Glazbenoj sceni pripadaju još baleti Cvijeće male Ide (1925), Imbrek z nosom (1934), Kineska priča (1953) te opere Striženo-košeno (1932) i Nevjesta od Cetingrada (1942). Među njegovim solo-popijevkama osobitu je popularnost stekla Crn-bel (F. Galović). Ističu se dva ciklusa za glas i orkestar: Moj grad (1943) i Iz osame (1944). Komornom se glazbom B. malo bavio; Gudački kvartet (1924) preradio je 1951. u Sinfoniettu za gudački orkestar. Na povijesnom koncertu Mladih hrvatskih skladatelja 1916. u Zagrebu sudjelovao je Koncertnom predigrom za orkestar. Važnija su orkestralna djela: Simfonijski scherzo (1921), Poème balkanique (1926), Sinfonietta u Es-duru (1939) i Pjesma guslara (1943). Kao operni i simfonijski dirigent B. je našu sredinu upoznao sa suvremenim djelima, ponajviše slavenskim i domaćim (M. P. Musorgski, Boris Godunov; I. Stravinski, Petruška i Žar ptica; B. Širola, Citara i bubanj; P. Konjović, Koštaria i dr.). Objavljivao je kritike, prikaze i polemike u listovima: Teater (1922, 1923), Riječ (1930), Novo doba (Split 1933), Jutarnji list (1935, 1940), Hrvatski dnevnik (1938, 1941), Muzičar (1938), Zagrebački list (1938, 1939), Morgenblatt (1940), Europa Service (1941), Hrvatski list (Osijek 1941), Sarajevski novi list (1941), Politika (1964) i dr. Nagrađen je Oktobarskom nagradom grada Beograda za kantatu Goran (1960) i Sedmojulskom nagradom za životno djelo (1962). — B. je jedan od stvaralaca »čiji su radovi omogućili da nas inozemstvo konačno zapazi i ocijeni. I kao produktivni i kao reproduktivni umjetnik on je dao priloge kojima je naš glazbeni život i našu glazbenu kulturu obogatio. Niz njegovih djela pružio je nove dokaze opravdanja i vitalnosti nacionalnog smjera u glazbi« (J. Andreis).
DJELA: Licitarsko srce,
balet (klavirski izvadak). Zagreb 1933; prerađeno u orkestralnu suitu, 1964. — Imbrek z nosom,
balet (klavirski izvadak). Zagreb s. a. — Kineska priča,
balet (klavirski izvadak). Beograd s. a. — Z mojih bregov
(ciklus pjesama za bariton i orkestar na stihove Frana Galovića). Zagreb 1959. — Striženo-košeno,
uvertira. Beograd 1961. — Sinfonietta za gudački orkestar.
Zagreb 1968. — Simfonijski scherzo.
Zagreb 1969. — Pan,
simfonijska poema za sola, recitatore, zbor i orkestar (na tekst M. Krleže). Zagreb 1973.
LIT.: Milutin Nehajev:
Simfonijski koncert Mladih hrvatskih skladatelja u Kr. zemaljskom hrvatskom kazalištu u Zagrebu. Savremenik, 11(1916) 1/2, str. 28–31. — arza:
Krešimir Baranović. Teater, 2(1923–24) 3, str. 1–2. — Josip Andrić:
Tri velika djela naše savremene muzike. Jugoslavenski muzičar, 3(1925) 7, str. 61. — Milan Graf (M. G.):
»Klein Idas Blumen«. Zagreber Tagblatt, 40(1925) 74, str. 5. — Kazimir Krenedić (Dr. K-ć):
G. Baranović pozvan u Prag po »Češkoj filharmoniji«. Novosti, 20(1926) 266, str. 7. — Jovan Palavestra:
Baranovićevo »Licitarsko srce«. Reč, 4(1927) 113, str. 5. — Poème balkanique. Najnovije djelo g. Krešimira Baranovića. Riječ, 23(1927) 58, str. 3–4. — Veliki uspjeh naše muzike u Varšavi. Krešimir Baranović dirigira u Varšavi djela jugoslavenskih kompozitora. Jutarnji list, 20(1931) 6793, str. 19. — Berlinski časopis »Die Musik« o Baranovićevoj operi. Njemački kritičar Bernhard Krause o operi Striženo-košeno. Ibid., 21(1932) 7416, str. 6. — Zlatko Grgošević:
Nova domaća opera »Striženo-košeno« K. Baranovića. Književnik, 5(1932) 6, str. 238–240. — Ivan Brkanović:
Imbrek z nosom (baletna pantomima) od Krešimira Baranovića. 15 dana, 5(1935) 3/8, str. 101–102. — Pavao Markovac:
Krešimir Baranović: »Imbrek z nosom«. Književnik, 8(1935) 3, str. 120–122. — Baranovićev balet »Licitarsko srce« bit će nakon velikog uspjeha u Berlinu još ove jeseni izveden u Parizu. Jutarnji list, 25(1936) 6810, str. 9. — Slavko Batušić:
Dirigentski i kompozitorski rad Krešimira Baranovića. Komedija, 6(1939) 10(229), str. 1–4. — Miloje Milojević (M. M.):
Krešimir Baranović. Politika, 36(1939) 11055, str. 6. — 25-godišnjica Krešimira Baranovića. Hrvatski list (Osijek), 20(1939) 68, str. 8. — Ravnatelj Hrvatske opere Krešimir Baranović v Ljubljani. Slovenec, 68(1940) 32, str. 8. — Veliki uspjeh Krešimira Baranovića u Budimpešti. Jutarnji list, 29(1940) 10139, str. 14. — Krešimir Baranović. Ljetopis JAZU, 1956, 61, str. 187–188. — Krešimir Kovačević:
Hrvatski kompozitori i njihova djela. Zagreb 1960. — Branko Dragutinović:
»Goran« Krešimira Baranovića. Bibliotekar, 13(1961) 5, str. 459–462. — Mihajlo Vukdragović:
Krešimir Baranović. Pro musica, 1968, 25, str. 4, 16. — Vlastimir Peričić:
Muzički stvaraoci u Srbiji. Beograd 1969. — Nikša Njirić:
Krešimir Baranović – in memoriam. Muzika, 21(1976) 1/2, str. 50–51. — Josip Andreis:
Krešimir Baranović (1894–1975). Ljetopis JAZU, 1979, 79, str. 667–670. — Mirjana Veselinović:
Krešimir Baranović. Stvaralački uspon. Zagreb 1979.
Nikša Njirić (1983)

Question: who did krešimir baranović host with ballet troops in german

Question: when did baranović become director of the opera

when did baranović become director of the opera

Question: when did baranović host with the ballet troops of anne pavlov

Question: where did baranović perform with the troops of anne pavlov

Germany, the Netherlands, Switzerland and Italy

Njemačkoj , Nizozemskoj , Švicarskoj i Italiji

Germany , the Netherlands , Switzerland and Italy

Question: where did krešimir baranović go in 1928

Question: when did baranović return to zagreb

Question: in which slovakia city was the radio orchestra headed by krešimir bar

During 1927 and 1928 , he hosted with the ballet troops of Anne Pavlov in Germany , the Netherlands , Switzerland and Italy .

He returned to Zagreb in 1928 to the old place , where he remained until 1943 , when he took over the leadership of the Radio Orchestra in Bratislava ( Slovakia ) , where he was appointed as director of the Opera ( 1945 ) .

During 1927 and 1928, he hosted with the ballet troops of Anne Pavlov in Germany, the Netherlands, Switzerland and Italy. He returned to Zagreb in 1928 to the old place, where he remained until 1943, when he took over the leadership of the Radio Orchestra in Bratislava (Slovakia), where he was appointed as director of the Opera (1945).

He died in Belgrade on 17 November 1975 and was buried at the Belgrade Cemetery of Meritful Citizens.

Spisak sahranjenih na Groblju zaslužnih građana
MinderoviĆ Čedomir, StefanoviĆ Risto, RanČiĆ Alenka, BogosavljeviĆ Mladen, MilunoviĆ Milo, Kraut Božidar, ČakiĆ Boško, DakiĆ Radoje Brko, VozareviĆ Lazar, BabiĆ-AndriĆ Milica, SaviĆ M. Vladimir, KolareviĆ Ilija, Habdija Mirko, JovanoviĆ Milovan, SimiĆ Sv. Stanoje, Kraus dr Herbert, PavloviĆ Pavle, Medan Savo, MarinoviĆ Žarko, ĐorĐeviĆ Radmila, ĆupiĆ Popivoda Marta, VukiĆeviĆ Toska, MaksimoviĆ Branislav, CareviĆ Miloš, PejČinoviĆ Dragoljub, BrujiĆ Srđan, IvkoviĆ Petar, CeriĆ Vladimir, Plavev K. Ilija, Plavev Il. Deli Rosa, RanČiĆ Jovan, PetruŠev Brand, LjubiČiĆ Živorad, KovaČeviĆ Blažo, BleČiĆ Vilotije, ŽugiĆ Stojan, AfriĆ Vjekoslav, Benzon Marinko, PaviĆeviĆ Vuko, Brun Bruno, Gavela Đuro, PopoviĆ Branko, RadosavljeviĆ Živorad, Finci Eli, KreaČiĆ Olga, MaksimoviĆ Branko, MezetoviĆ Anita, KataliniĆ Blaženka, Tabor Rafael, BukumiroviĆ Živko, MaksimoviĆ Božidarka, KureliĆ Nikola, DasoviĆ Martin, MarinoviĆ Jovan, KaraoglanoviĆ Sima, JovanoviĆ Aleksandar, LojoviĆ Mitar, RaduloviĆ Miladin, JužniĆ Marjan, MihajloviĆ Marija, ŽivkoviĆ Branislav, RadakoviĆ Mirko, VuČenoviĆ Mile, DragiŠiĆ Petar, PivniČki Branko, Samardžija Pajo, DraČe Yemal, NikoliĆ Stevan, Petrov S. Mihailo, Rajter Jaša, DinuloviĆ Predrag, MilojiĆ Budimir, FejiĆ Salko, Smodlaka Jakov, MandiĆ Slavojka, HrstiĆ Dušan, Karapandža Branko, Lompar Marija, StijoviĆ Milonja, Hibner Anton, LiliĆ Lazar, MastiloviĆ Mirko, MastiloviĆ-MihiĆ Ljubica, Kirsanova Nina, PeroviĆ Milisav, DaviČo Oskar, BeroviĆ Zagorka, VuletiĆ Mijat, ĐonoviĆ Ljubica, MilojkoviĆ Mirko, ArsenoviĆ Srećko, ParliĆ Dimitrije, RadmiloviĆ Zoran, JankoviĆ Stanoje, BuliĆ Karlo, IvanoviĆ Rajko, ŠĆekiĆ Milun Mujo, VujoviĆ Ratko, TatiĆ Milutin, ĐorĐeviĆ Aleksandar, PeroviĆ Slobodan, PetroviĆ Aleksandar, BaltiĆ Marija, MaliĆ dr Dragomir, ŠkondriĆ Mihailo, SokiĆ dr Gojko, JeremiĆ Živomir, PetroviĆ Srećko, ĐorđeviĆ Branivoj, Vejvoda Ivo, RistanoviĆ Zoran, ĐuriĆ Vojislav, MarinoviĆ Đuro, KneŽeviĆ Milan, Vojvodin Todor Đedo, RutiĆ Joža, LakiĆ Živojin, MaloviĆ Josif, BiljanoviĆ Vojo, RizvanbegoviĆ dr Osman, NedeljkoviĆ dr Jevrem, GliŠiĆ Ljubiša, PopoviĆ Milan, StamatoviĆ Miloš, MihailoviĆ Milan, MarasoviĆ Zdenko, DeŠiĆ Vukan, MilosavljeviĆ Slavomir, StankoviĆ Siniša, StankoviĆ Ivan, StoiljkoviĆ Srboljub, Štambuk Zdenko, PeroviĆ Milivoje, PetroviĆ Nenad, BeloŽanski Stanislav, JoviČiĆ Predrag, Borozan Braslav, Fotez Marko, Hajek Emil, BijeliĆ Severin, DiniĆ Persida Stana, GliŠiĆ Miroslava Mira, Kulundžija Josip, LaurenČiĆ Jozo, JovanoviĆ Ljubiša, BesareviĆ Danica, BesareviĆ Mirko, KaliČanin Predrag, PaviĆeviĆ Božidar, VuČiniĆ Mihailo, VujoviĆ Vladimir, Javorina VujoviĆ Savka, Nonveiller Guido, IvanoviĆ Dragiša, BulatoviĆ Vukoje, YuveroviĆ Nikola, VasoviĆ Velibor, HasanagiĆ Hilmija, RatkoviĆ Zoran, LiliĆ Zagorka, MitroviĆ Živorad, MilenkoviĆ Stojan, Ribnikar-BogunoviĆ Milica, Novak Viktor, Novak Pava, TabakoviĆ Ivan, TabakoviĆ Ratislava, BoŽiĆ Ivan, BoŽiĆ Olga, BoŠnjakoviĆ Bogoljub, BoŠnjakoviĆ Ljubinka, Pijade Lepa, VeliČkoviĆ Dušan, PetriĆ Vladeta, Skovran Dušan, BaranoviĆ Krešimir, BaranoviĆ Elizabet, BeroviĆ Radivoje, VesoviĆ Milan, Hubeni Marijan, VuČo Aleksandar, VuČo Julijana, ZekoviĆ Milica, RistiĆ Marko, RistiĆ Ševa, KostiĆ-JoksiĆ dr Smilja, KostiĆ dr Aleksandar, KrajaČiĆ Bosiljka, BorojeviĆ Branko, BorojeviĆ Cirila, DragiĆ dr Milorad, DragiĆ Tatjana, DimkoviĆ dr Dragoljub, JovanoviĆ Paja, JovanoviĆ Ermina Muni, MiloŠeviĆ Olga, SibinoviĆ MomČilo, SibinoviĆ Bosiljka, AndriĆ Ivo, ČolakoviĆ Rodoljub, PuĐa Dušan, Koen-PuĐa Luna, CvetiĆ Bosa, JerkoviĆ Mate, ObradoviĆ Branko, ĆopiĆ Branko, TanaskoviĆ Rajko, TanaskoviĆ-Vesli Ines, Glumac Slobodan, Glumac Divna, BrkiĆ Rade, PopoviĆ Konstantin Koča, PopoviĆ Vladimir, PopoviĆ Milentije, PopoviĆ Marga, RadosavljeviĆ Dobrivoje Bobi, ZekoviĆ Veljko, GvozdenoviĆ Nedeljko, Pariel-JakŠiĆ Rut, Stavjel Nenad, MiliĆeviĆ Jovan, ŽivanoviĆ Vojislav, Vratanar Anton, DajoviĆ Vojin, DajoviĆ-IliĆ Milica, JovanoviĆ Ilija, NurihadžiĆ Bahrija, ĐokoviĆ Milan, ĐokoviĆ Divna, RistoviĆ Aleksandar, KandiĆ Branko, BogunoviĆ Uglješa, IliĆ Ljubo, RadojČiĆ Milan, KostiĆ Đorđe, Skovran Olga, JakŠiĆ Vasilije, PiŠČeviĆ Stanislav, ĐukiĆ Radivoje Lola, FilipoviĆ Miodrag, Drenovac Nikola, BogdanoviĆ Radomir, MamuziĆ Zlatko, PeroviĆ Branko, Has Zdenko, RistiĆ Dušan, RadoŠeviĆ Nikola, ŽivotiĆ Miladin, Glid Nandor, MaksimoviĆ Danica, StiŠoviĆ Obren Obrad, StiŠoviĆ Dušanka, MiloŠeviĆ Mata, Skrigin Georgije, UdoviČki Lazar, GakoviĆ Nikola, Mihovil Logar, Kratohvil Jovan, GliŠiĆ Čedo, VojinoviĆ Aleksandar, BaČiĆ Ljubiša, PogaČiĆ Vladimir, GrujiČiĆ Stojan, RoloviĆ Vladimir, Bubanj Viktor, LjubiČiĆ Nikola, LjubiČiĆ Vera, MugoŠa Dušan, MiĆunoviĆ Veljko, MiĆunoviĆ Budislava, VuČkoviĆ Ljubo, VlahoviĆ Veljko, BaboviĆ Spasenija, Humo Avdo, GoŠnjak Ivan, GoŠnjak Tea, DraŠkoviĆ Vera,SMAJEVIĆ Vasilije Vasa, SMAJEVIĆ Vera, Medenica Đuro, RaŠkoviĆ Jovan, JovanoviĆ Milovan, VidiĆ Dobrivoje, Rahman Morina, Popivoda Krsto, NaĐ Kosta, NaĐ Dušanka, JoviĆeviĆ Pavle, PeroviĆ Puniša, TodoroviĆ-HadžiĆ Natalija, ŠĆepanoviĆ Milka, AranĐeloviĆ Stojan, CeroviĆ Stojan, Bodnarov Stevan, MirkoviĆ Čedomir, ŽutiĆ Miloš, TadiĆ Ljuba, ĐurĐeviĆ Đurđe, Kurepa Đuro, BojaniĆ Dragomir Gidra, BojaniĆ Ljiljana, Ferari Rahela, Žigon Stevo, CvejiĆ Žarko, NikoliĆ Aleksandar, TakaČ Artur, StankoviĆ MiliĆ – Milić od Mačve, ČakareviĆ Đurđevka, AtanackoviĆ Borislav, LukiĆ Dragan, RadovanoviĆ Milija, BajiĆ Miloš, KariŠiĆ-BajiĆ Danica, MiŠeviĆ Radenko, ŽiŽiĆ Rajko, StojiČiĆ Radovan Badža, Vujaklija Lazar, IvanoviĆ Miladin, KneŽeviĆ Živan, StefanoviĆ Slavoljub Ravasi, PetroviĆ Živorad, DeniĆ Miomir, YadžiĆ Petar, PopoviĆ Aleksandar, TrniniĆ Dušan, ĐinĐiĆ Zoran, ŠĆekiĆ Jovan, Šurev Angel, VelimiroviĆ Zdravko, PetruŠevski Ljubiša, PetroviĆ Branislav, DraŠkiĆ Ljubomir, RadonjiĆ Blažo, RistiĆ Miroslav, VuČiniĆ Dragomir, MilojeviĆ Dragomir, AksiĆ dr Stanoje, KreĆa Dušan, PopoviĆ Mirko, BojaniĆ dr Milenko, KoraĆ Radivoj, RajkoviĆ Trajko, MugoŠa Veliša, KaluŠeviĆ Cmiljka, FilipoviĆ Krsto, BogdanoviĆ Vaso, DragojeviĆ Drago, VukajloviĆ Branko, LaliĆ Radovan, KovaČeviĆ Milan, BrajoviĆ Jokaš, Mihajlovski Kiril, PopoviĆ Tadija, CvetkoviĆ Vitomir, GrujiĆ Radovan, VasiljeviĆ Prvoslav, BabiĆ Vojislav, KociĆ Živko, Serdar Stevan, BoŠkoviĆ Dobrivoje, PeruniČiĆ Đorđije, VujanoviĆ Nikola, MilakoviĆ Miloš, ĐorĐeviĆ Živadin, DakiĆ Radivoje, Batinica Savo, BobiĆ Nikola, Ćurgus Ljubiša, Cicmil Obrad, CekiĆ Jovan, ĐermanoviĆ Živorad, KostiĆ Petar, ProŠiĆ Vlado, Ilić Miloš, GavriĆ Milan, StojanoviĆ Jelena, JevremoviĆ Branko, JovanoviĆ Miloš, ŠvabiĆ Dana, ŠvabiĆ Mihailo, LjujiĆ Velibor, ZeČeviĆ Vladimir, RodiĆ Anđelko Buđoni, ĐorĐeviĆ Mihajlo, VujasinoviĆ Todor Toša, GrkoviĆ Radovan, KovaČeviĆ Milivoje, StankoviĆ Petar, JoksoviĆ Branislav, ĆurČiĆ Živojin, MeŠtroviĆ-Andreev dr Julka, ĐuriĆ Blagoje, MiloŠeviĆ MiliĆ, BogojeviĆ Slavoljub, RadojiČiĆ Sava Feđa, ČizmiĆ Aleksandar, GruloviĆ Gojko, ObradoviĆ Vladislav, PoliČ Branko, RajkoviĆ Miodrag, RadovanoviĆ Milivoje Farbin, RadovanoviĆ Persida, JovanoviĆ Živomir Žika, IvkoviĆ Vučko, TrifunoviĆ dr Miodrag, Arneri dr Vinko, Jankes Grga, MilosavljeviĆ Milosav, ĆuiĆ Dane, ĐorĐeviĆ Bogoljub, OreŠČanin Bogdan, Lompar Blažo, ĐuranoviĆ Bajo, PopoviĆ dr Ivo Đani, BobiĆ Ljubinka, StanisavljeviĆ-StojiljkoviĆ Olga, JaniĆijeviĆ Jovan, SekuloviĆ Nikola, GrbiĆ Mihailo, Šarac Spasoje, Tanjga Branko, BaŠiĆ Rade, PejnoviĆ Nikola, Marin Mladen, SrdiĆ Veso, MeŠtroviĆ Đura, ĐajiĆ Jovan, NedeljkoviĆ Branislav, ŠuŠnjar Janko, ĐuriĆ Ljubodrag, PajeviĆ Branko, BabiĆ Bogdan, Mokranjac Vasilije, ToŠkov Petar, BajČeviĆ Vladislav, NedeljkoviĆ Dušan, GrubiŠiĆ Jere, EmrekoviĆ Slobodan, DraŠkoviĆ Branko, RadoviĆ Radovan, KrstajiĆ Pero, StojanoviĆ Vojislav, StevanoviĆ mr Vladimir, Bertolino Milorad, PetroviĆ Dragomir, KoraĆ Veljko, BlagojeviĆ dr Novica, Pepovski Svetozar, GeriĆ Radomir, ŠakiĆ Miladin, Primorac Rudolf, JoviĆ Radoslav Miško, MirkoviĆ Branko, MoravČiĆ Dragoljub, MitiĆ Jovan, DokmanoviĆ Veljko, DokmanoviĆ Biserka, PapiĆ Radovan, SimoviĆ Milan, KrstiĆ Boško, HasanbegoviĆ Gazo, Hodža Mehmed, HaŠimbegoviĆ Selmo, ĆaloviĆ Mile, KreĆa Stanko, Polojac Mile, Maran Đorđe, JovanoviĆ Mirko, JovanoviĆ Branislava, ĐuraŠinoviĆ Vojin Kostja, PejkoviĆ Jovan, Smirnov Vladimir, Banina Ante, Pokrajac Đurađ, Kilibarda Milo, Breka Mane, VukotiĆ Aleksandar, BrajoviĆ Vukašin, LukiĆ Vojo, Batinica Dušan, ĐorđeviĆ dr Ljubinko, JekiĆ dr Uroš, ČupiĆ dr Vukan, NajdanoviĆ Borislav, GodiĆ Vlastimir, SimiĆ dr Sava, VlajkoviĆ dr Milorad, MiljeviĆ Branko, Savnik Bojan, Vrbica Dimitrije, MalbaŠiĆ Vladimir, RaiČeviĆ Pejo, MiloŠeviĆ Dušan, TanasijeviĆ Dragoslav, MilovanoviĆ Momčilo, Joka Ignjatija, RadoviĆ Ivan, BoŠkoviĆ Dragutin, KljajiĆ Radojica, JankoviĆ Stojiljko Stole, ŽivanoviĆ Milivoje, Ajvaz Milan, StarČiĆ Viktor, RistiĆ Milan, AleksiĆ Milosav Mija, JosifoviĆ Mladen, GligorijeviĆ Jovan, MilojeviĆ dr Aleksandar, DimitrijeviĆ Sergije, StojanoviĆ Dragoslav Sip, MilosavljeviĆ Predrag Peđa, Popa Vasko, BrajoviĆ Petar, Lubarda Petar, Aralica Stojan, VukoviĆ Matija, KiŠ Danilo, Crnjanski Miloš, MarkoviĆ Slobodan, BulatoviĆ Miodrag, ĆeliĆ Stojan, Tucakov dr Jovan, NeŠkoviĆ Milutin, VesniĆ Radoslav, StankoviĆ Dušan, KulenoviĆ Skender, SelimoviĆ Mehmed Meša, ToŠoviĆ Risto, JeremiĆ Dragan, PlaoviĆ Radomir Raša, NanoviĆ Vojislav, RadoviĆ Dušan, MitiĆ Novica, GligoriĆ dr Velibor, MartinoviĆ Petar, ČubriloviĆ Vaso, BratiĆ Mladen, ŽivkoviĆ Veselin, Dragulj Emil, Buha Boško, RistiĆ Krsta, RadiČeviĆ V. Branko, SimiĆ Borivoje, BoŠkoviĆ Miroslava, PetroviĆ Krsta, StojniĆ Dragan, Kurepa Milan, Maran Slobodan, MojoviĆ Dragan, KostiĆ Mihajlo, PaskaljeviĆ Mihajlo, AdamoviĆ Stevan, Jelisavac-MirjaniĆ Mirjana, SaviĆeviĆ Radmila, SaviĆeviĆ Božidar, JociĆ Vidosava, ZaninoviĆ Stjepan, Čule Jure, ViktoroviĆ Mihailo, ZariĆ Dragan, JanjiĆ Slobodan.

Question: where did krešimir baranović die

Question: where was krešimir baranović buried

Question: in which year did baranovic die

Question: what is the name of the cemetery in belgrade

what is the name of the cemetery in belgrade

Question: where was baranović buried after his death

the Belgrade Cemetery of Meritful Citizens

the Belgrade Cemetery of Meritful Citizens

where was baranović buried after his death

He died in Belgrade on 17 November 1975 and was buried at the Belgrade Cemetery of Meritful Citizens .