Štokavsko narječje (štokavština, štokavica), jedno od triju narječja hrvatskoga jezika, uz čakavsko i kajkavsko. Štokavsko je narječje također temelj standardnima jezicima Srba, Bošnjaka i Crnogoraca.

Naziv potječe od odnosno-upitne zamjenice što. Nastala je od arhaične zamjenice čь (ь je oznaka za poluglas) povezivanjem s to, čьto. Kasnije je polugas iščezao ostavivši čto, koje je zbog pojednostavnjivanja prešlo u što (a javljaju se i druge kombinacije šta, št'a, śta, što, št'o, śto...).

Zanimljivost je da se slična, štokavska promjena, dogodila i u ruskom jeziku, no dok oni izgovaraju što, u pismu im je ostao arhaizam čto.

Dok su starošćakavskim područjima jače veze prema čakavskom (starohrvatskom) i kajkavskom (srednjohrvatskom) narječju, novoštokavica (sa središtem u Hercegovini i Dubrovniku, južnoj Dalmaciji) ima najviše novih isoglosa, promjena u odnosu na prošlost.
Na ovom narječju počiva i standard hrvatskog jezika, a njime prostorno i brojčano govori najveći broj Hrvata.

Povijesni prikaz
mini|desno|300px|Pregled karakteristika hrvatskih štokavskih poddijalekata
Prvo je razdoblje, koje traje do konca 12. stoljeća, doba sporih jezičnih promjena, poglavito na glasoslovnome planu. Zbog nevelikoga broja tekstova (povelja Kulina bana, Mihanovićevi fragmenti) stanje se uglavnom rekontruira metodama povijesno-poredbenoga jezikoslovlja.

Prostiranje štokavštine u predmigracijsko doba

Po hrvatskomu jezikoslovcu Josipu Liscu, štokavsko je područje bilo podijeljeno na zapadnu i istočnu štokavštinu.

Zapadna i istočna štokavština
mini|desno|300px|Povijesni dijalekti u Hrvatskoj i BiH
mini|desno|300px|Povijesni dijalekti, detaljniji prikaz u Hrvatskoj i BiH
Zapadna štokavština graničila je prije velikih seoba (uglavnom 16. i 17. stoljeće) s kajkavskim i čakavskim narječjem te s istočnom štokavštinom. Prema kajkavcima granica je išla približno od ušća Une u Savu prema sjeveroistoku prilično istočnije od današnje Virovitice i dalje u današnju Madžarsku. Čakavsko-zapadnoštokavska granica očito nije bila oštra, ali se kao njeno prostiranje može uzeti područje neznatno istočno od Une, zatim Dinara, uz izbijanje na more istočno od Cetine. Otoci su bili čakavski, obala zapadnoštokavska, no zapadni Pelješac, Korčula i Lastovo su čakavski, istočni Pelješac, Mljet i otoci pred Dubrovnikom zapadnoštokavski.

Granica između dviju štokavština najvjerojatnije je išla Dunavom pa zatim do područja nešto zapadno od Drine i dalje nedaleko od današnje Foče. Odatle je granica išla prema Neretvi, ali tako da je Neretva s okolicom bila u zapadnoj štokavštini; zatim je odijelila zapadnoštokavsko Dubrovačko primorje od zaleđa i izlazi na more u Boki kotorskoj. Bokeljski Hrvati vjerojatno su imali govor zapadnoštokavskoga tipa, pravoslavci u Boki govor istočnoštokavske fizionomije.

Istočna štokavština prostirala se od područja zapadne štokavštine do područja torlačkoga narječja, to jest do zone od Albanije preko Kosova i današnjeg Stalaća do današnjeg Donjeg Milanovca na Dunavu. (Josip Lisac: Štokavski dijalekt, 2003.  U navedenomu je tekstu izostavljeno protuslovlje koje vjerojatno ni sam autor nije zamijetio: u istoj se rečenici govor bokeljskih Hrvata proglašava zapadnoštokavskim, kao i najzapadnijim istočnoštokavskim.)

U drugom pak periodu, 13. – 14. stoljeće, dolazi do većega broja promjena glasova i oblika, što u konačnici ima za posljedak redukciju broja glasova iz fonemskoga inventara starocrkvenoslavenskoga jezika. Treće razdoblje, u 14. i 15. stoljeću, svjedokom je miješanja dijalekata, većih migracija zbog osmanske najezde, nestanka zasebnih oblika zapadne i istočne štokavštine i stvaranja novoštokavskih dijalekata koji ostaju supostojati s nenovoštokavskima.

Podjela štokavskog narječja
mini|300px|Rasprostranjenost štokavskih i povezanih govora

Štokavsko se narječje klasificira prema dvama načelima: radi li se o novoštokavskom ili nenovoštokavskom (katkad nazvanom staroštokavskom) dijalektu, te o refleksu praslavenskoga fonema jat, što se često u latinici bilježi kao ě.

Nenovoštokavski

mini|desno|300px|Dijalekti i poddijalekti Nenovoštokavskih u Hrvatskoj i BiH

Sjeverni ili slavonski

Ovaj se dijalekt naziva sjevernim (zauzima krajnji sjever hrvatske štokavštine), a poznat je i pod imenima starošćakavski miješani (često pojednostavljeno ikavski) ili slavonski.
Njime se govori u većini Slavonije, u BiH oko Orašja i u jedinoj štokavskoj oazi u Gradišću, Vlahiji. Miješanoga refleksa jata, ikavsko/zatvoreno ekavsko/ikavsko-jekavski, u slavonskome dijalektu prevladava ikavski refleks jata. Dijeli se na tri poddijalekta; posavski(ikavski), podravski(zatvoreno ekavski) i baranjsko-bački (ikavsko-ekavski u baranji i ikavski u zapadnoj bačkoj).http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=59945 Do različitog refleksa jata/razdvajanju poddijalekata je vjerojatno došlo radi fizičkog razdvajanja govornika seobom novoštokavskih jekavaca na područje Bjelovar-Osijek.
Naglasni sustav mu je originalno staroštokavski, uz čestu pojavu akuta, te peteronaglasni sustav (koji se mjestimično svodi u tronaglasni), s time da je češće čuvanje akuta no ne i njegovog naglasnog mjesta. Takav sustav je danas uglavnom zamijenila novoštokavska akcentuacija. Vokalni sustav mu je najčešće peteročlan (5 vokala hrvatskog standarda).
U nekim govorima (posebno na sjeveru u Podravini) se javlja izjednačenje fonema č i ć, kao i njihovih zvučnih parova dž i đ. Inicijalna skupina -čr je rijetko očuvana (većinom u Podravini), u većini slučajeva se dobilo -cr. Česta je pojava prijelaza staroslavenskog d' u j kao u čakavskim govorima.

Karakteristična mu je izgovorna skupina –šć mjesto –št (kliješća/kliješta). Izvorni govornici su uglavnom Hrvati.
Većinu svojih odlika djeli s istočnobosanskim dijalektom, a niz isoglosa i sa zapadnim dijalektom.

Istočni ili istočnobosanski

Ovaj se dijalekt naziva istočnim (zauzima krajnji istok hrvatske štokavštine), a poznat je i pod imenima starošćakavski jekavski ili istočnobosanski.
Njime se govori u govori u djelovima Bosne istočno od porječja rijeke Bosne do Podrinja. To je područje koje uključuje Sarajevo, Tuzlu, dio Posavine oko Brčkog i Gradačca te porječja Fojnice (Lepenička dolina) i Usore (Usora, Žepče, Komušina i Novi Šeher), hrvatskim oazama oko Vareša i Kraljeve Sutjeske, te u bosansko-hrvatskim iseljeničkim oazama oko Virovitice, Hrvatske Kostajnice i nekim hrvatskim naseljima u Mađarskoj (južno od Pečuha). Uglavnom je jekavski, uz pojedinačne ikavske i ekavske reflekse jata.
Naglasni mu je sustav originalno staroštokavski (no ubrzano je novoštokaviziran, najviše na sjeveru), uz čestu pojavu akuta, te peteronaglasni ili četveronaglasni sustav (ovisno o postojanju ili gubljenju akuta). Vokalni sustav mu je najčešće peteročlan (5 vokala hrvatskog standarda), iako su očuvani i ostaci starijeg sedmoročlanog sustava (s dvoglasima ie i uo).
U nekim se govorima javlja izjednačenje fonema č i ć, kao i njihovih zvučnih parova dž i đ. Inicijalna skupina -čr je rijetko očuvana, u većini slučajeva se dobilo -cr. Na jugu dijalekta je česta pojava prijelaza staroslavenskog d' u j kao u čakavskim govorima.

Karakteristična mu je izgovorna skupina –šća mjesto –šta (kliješća/kliješta). Izvorni govornici su uglavnom Hrvati i Bošnjaci, te manji dio Srba na području planine Ozren.
Većinu svojih odlika djeli sa slavonskim dijalektom, a niz isoglosa i sa zapadnim dijalektom.

Prizrensko-timočki dijalekt

Staroštokavski ekavski ili prizrensko-timočki govori (poznati kao prizrensko-timočka dijalekatska grupa, a pogrešno nazivani i kao torlački dijalekt) su skup dijalekta staroštokavske skupine, kojim se govori na prostoru od Prizrena na jugu do rijeke Timok na sjeveru. Ovaj dijalekt je karakterističan po velikoj sličnosti sa staroslavenskim, odnosno protoslavenskim jezikom glede glasova, jer je zadržao veliki dio glasova koje su u drugim dijalektima izgubljene. Položaj naglaska je sličan onom u kosovsko-resavskom dijalektu, kao i svim staroštokavskim dijalektima

Kosovsko-resavski

Staroštakavski ekavski ili kosovsko-resavski govori se na području dijela sjevernoga Kosova i sjeveroistočne Srbije. Zadržao je i neke arhaične oblike u morfologiji, napose u sklonidbi. Izvorni govornici su u velikoj većini Srbi, iako na području Banata i Rumunjske postoje i hrvatske enklave (većinom asimilirani Šokci/govornici slavonskog). Hrvatski govornici ovih govora su okupljeni u Rekaški dijalekt.

Zetsko-sandžački

Staroštakavski jekavski ili zetsko-sandžački govori se u istočnom dijelu Crne Gore i jugozapadnom dijelu Srbije, istočnom dijelu povijesne Raške/Sandžaka. Jedna od specifičnosti je i dosta često sekundarno jotovanje (npr. đevojka), katkad uz pojavu novih fonema (/ś/, /ź/). Izvorni govornicu su uglavnom Crnogorci, Bošnjaci i Srbi, a postoji i nešto hrvatskih govornika u Boki kotorskoj (većinom asimilirani Bokelji) te u Peroju u Istri, gdje je govor dodatno čakaviziran. Hrvatski govornici ovih govora su okupljeni u Bokeljsko perojski dijalekt.

Novoštokavski

Zapadni ili novoštokavski ikavski
mini|desno|300px|Poddijalekti novoštokavskog ikavskog u Hrvatskoj i BiH

Ovaj se dijalekt naziva zapadnim (zauzima krajnji zapad štokavštine), a poznat je i pod imenima novoštokavski ikavski ili zapadnohercegovačko-dalmatinsko (zagorsko)-bosanski.
Njime se govori u velikom dijelu BiH, Hrvatskoj, Srbiji (Vojvodina) te kod hrv. manjina u južnoj Mađarskoj te u Italiji.

U BiH se govori u zap. Hercegovini, jednom dijelu južne Bosne Livanjsko-Duvanjsko-Glamočkog Tropolja, područjem gornjeg toka rijeke Vrbasa sve do Jajca i područja središnje Bosne sjeverno od Travnika i Zenice, oko Dervente i Bihaća te u mnoštvu manjih enklavica na području zapadne Bosne.

U Hrvatskoj se govori ponajviše na jugu. Od sjeverozapada Zagore do Opuzena i Metkovića. Ponegdje se tim dijalektom govori i u priobalju, kao što je Split i okolica, Makarsko primorje, podvelebitska sela, zap. i jugozapadna Lika, predjeli prema Kordunu, u Gorskom kotaru (Lič i okolica, Mrkopalj, Sunger), u Slavoniji Vuka, Široko Polje, Punitovci i Dragotin.

U Vojvodini se govori na sjeveru i sjeverozapadu Bačke - gradovi Subotica i Sombor s okolicom.

Ova cjelina se nastavlja u Mađarsku, u mađarski dio Bačke i okolicu Baje. Izdvojene enklave Hrvata u Andzabegu i Erčinu govore zapadnim dijalektom.

U Italiji novoštokavskom ikavicom govore moliški Hrvati.Glas Dalmacije Zadar: Profesor Lisac o govorima
Naglasni sustav mu je novoštokavski, uz mjestimičnu pojavu akuta, s najčešće 4 naglaska. Vokalni sustav mu je peteročlan (5 vokala hrvatskog standarda).
U većini govora se javlja izjednačenje fonema č i ć, kao i njihovih zvučnih parova dž i đ. Inicijalna skupina -čr je prešla u -cr. Česta je pojava prijelaza staroslavenskog d' u j kao u čakavskim govorima (češća nego u slavonskom) te u dž.

Karakteristična su mu izgovorna skupine –šć i –št (kliješća i kliješta), te se u odnosu na upotrebu te skupine dijeli na dva poddijalekta (Molise i govori sz Bačke spadaju u štakavski dio);.
Izvorni govornici su uglavnom Hrvati i Bošnjaci.
Dijalekt dijeli niz isoglosa sa slavonskim i istočnobosanskim dijalektima.

Južni ili novoštokavski jekavski
mini|desno|300px|Poddijalekti novoštokavskog jekavskog u Hrvatskoj i BiH

Ovaj se dijalekt naziva južnim (zauzima krajnji jug hrvatske štokavštine), a poznat je i pod imenima novoštokavski jekavski ili istočnohercegovački odnosno istočnohercegovačko-krajiški.

Njime se govori u velikom dijelu BiH, Hrvatske, te krajnjem jugozapadu Srbije (zapad Sandžaka/Raške) te sjeveru Crne Gore. U BiH se govori u središnjoj i istočnoj Hercegovini, Podrinju, te većem djelu Bosne od rijeke Une do Bosne (minus brojne enklave). U Hrvatskoj se govori na jugu, istočno od Neretve, na potezu od Bjelovara do Osijeka, krajnjem zapadu Slavonije te uz granicu s BiH od Dvora na Uni do sjeverne Dalmacije (uz pokoju enklavu u unutrašnjosti).

Ovaj dijalekt sastavljen je od jednoga nekadanjega istočnoštokavskog dijalekta te dvaju nekadanjih zapadnoštokavskih dijalekata. Istočnoštokavski dijalekt koji ga tvori je istočnohumski dijalekt (ijekavski, štakavski) koji u starini nije bio vrlo udaljen od zapadnoštokavskoga tipa. Zapadnoštokavski dijalekti koji ga tvore su poneretvanski dijalekt (ijekavsko-ikavski, štakavski) i dubrovački (ijekavski, štakavski), i oba su dijalekta bila dosta bliska istočnoštokavskim govorima. Danas su govori poneretvanskoga tipa uklopljeni u idiomima krajiškoga tipa.Hrvatska enciklopedija štokavsko narječje. Leksikografski zavod Miroslav Krleža (pristupljeno 27. siječnja 2020.)

Naglasni sustav mu je novoštokavski. Vokalni sustav mu je peteročlan (5 vokala hrvatskog standarda). U većini govora se fonema č i ć, kao i njihovih zvučnih parova dž i đ nisu izjednačili. Inicijalna skupina -čr je prešla u -cr. Staroslavensko d' je dosljedno prešlo u đ.
Dijalekt se dijeli na više poddijalekata, pri čemu se navode razlike između sjeverozapadne zone (RH i BiH zapadno od Brčkog) koja uključuje i Poneretlje i jugoistočne zone (BiH istočno od Brčkog i Poneretlja) koje se dobro očituju u izgovoru dugog jata jednosložno (dugo je) u SZ zoni, za razliku od izgovora dugog jata dvosložno (i-je) u JI zoni. Dugi dvosložni jat je kasnija tvorba (18.st).

Ovaj dijalekt obuhvaća i bivša područja dubrovačkog dijalekta, koji je nekad bio poseban, a danas je dijelom jekavskog novoštokavskog dijalekta (članak Josipa Lisca  u "Vijencu" Matice hrvatske). Također su zanimljiva i arhaična područja Žumberka.
Dubrovniku su karakteristične riječi ura i tisuća.

Karakteristična su mu izgovorna skupine –šta  (kliješta).
Izvorni govornici su Hrvati, Bošnjaci, Srbi i Crnogorci.
Dijelekt dijeli niz izoglosa sa slavonskim i istočnobosanskim dijalektima.

Vojvođanski ili novoštokavski ekavski
Novoštokavski ekavski ili vojvođanski (po Liscu nema potrebe spominjati Šumadiju jer se ionako u njezinom većem dijelu ne govori ovim dijalektom) su govori Vojvodine i Mačve. U RH se govore na području Iloka (ekavizirani i novoštokavizirani Šokci), kao i među srpskom manjinom u Podunavlju. Pripadnici hrvatske manjina u Srijemu su dobrim djelom Šokci govorno asimilirani u ovaj dijalekt.
Jat je uglavnom ekavski, ali su prisutni i ikavizmi. Naglasno je riječ o novoštokavskom dijalektu, s time da su odstupanja brojna, pogotovo na istoku. Deklinacija nije doslijedno novoštokavska. Hrvatski govornici ovih govora su okupljeni u Iločki dijalekt.

Političko-povijesna i nacionalna dimenzija sporova o štokavštini

Prijepori o »nacionalnoj pripadnosti« štokavskoga narječja počinju s rođenjem slavistike kao jezikoslovne discipline u početku 19. stoljeća. U prijašnjim se razdobljima autori djela napisanih na nekom štokavskom dijalektu (ili mješavini nekoliko njih) nisu previše obazirali na ime jezika kojim pišu, tako da je prevladavalo knjiško ilirsko ime, imaginacijom vezano za drevni Ilirik, te slovinsko, što bijaše u južnoslavenskim uvjetima neka vrst renesansno-baroknoga panslavizma katoličke provenijencije (Vinko Pribojević, Mavro Orbini). Uz ta su imena za štokavski vernakular bila dominirala nacionalna imena (hrvatsko), područna ili regionalna (dubrovačko, bosansko, bošnjačko, slavonsko, dalmatinsko...).

Pregledi tiskanih knjiga napisanih na štokavskome vernakularu do početka Hrvatskoga narodnoga preporoda (1832.) jasno pokazuju da prevladava ilirsko ili slovinsko ime, uz mjestimično hrvatsko u dubrovačkih renesansnih i baroknih pjesnika. Taj jasni oris situacije prekida srpski jezični i uljudbeni reformator Vuk Karadžić u prvoj trećini 19. stoljeća, pokušavši protegnuti isključivo srpsko narodnosno ime za sav do onda napisani korpus na štokavskome vernakularu, kako na polju umjetničke književnosti, tako i leksikografije i gramatikologije te, posebice, narodnih umotvora što ih je skupljao (v. srpsko-hrvatski jezik; bosanski jezik). Na to je bio potaknut pansrpskim tvrdnjama što bijahu u temeljima rane slavistike (v. Povijest srpskohrvatskog jezika), a i vlastitom nacionalno-političkom ideologijom koja se oblikovala upravo u takvom ozračju.

Bit je svih sporenja oko pitanja: »što je po nacionalnoj pripadnosti izvorni govornik nekog od dijalekta iz spektra govora u južnoslavenskome kontinuumu?«, što ga ovo, po mišljenju kabinetskih filologa, ali i književne inteligencije, ima i treba imati u nacionalnom samoodređenju Slovenaca, Hrvata, Srba, Bošnjaka-Muslimana, Crnogoraca i Bugara. Ne shvaćajući da je štokavsko narječje po svojoj naravi višenarodno, tj. da izvorni govornici toga narječja i njegovih dijalekata pripadaju raznim etnosima (poput govornika Plattdeutscha), većim je dijelom 19. stoljeća buktila snažna polemika u kojoj su sudjelovali Vuk Karadžić, Pavel Šafaržik, Bogoslav Šulek, Ante Starčević, Josef Dobrovsky, Đuro Daničić, Vatroslav Jagić, a koja se u nekim vidovima protegnula i u 21. stoljeće, poglavito u stavovima ekstremističkih srpskih jezikoslovaca koji niječu identitet i postojanje hrvatskog i bošnjačkoga jezika.

Također, nazivi za štokavsko narječje i njegove dijalekte su se mijenjali tijekom vremena: često su nazivi »ilirski jezik« (iako je to ime označavalo i kajkavsko i čakavsko narječje, a nekda i slovenski jezik), zatim »bosanski jezik« (u nekoliko slučajeva baroknoga i klasicističkoga Dubrovnika, te Slavonije u 18. stoljeću), a u 19. stoljeću najčešće štokavsko narječje.

Razvrstano po refleksima jata novoštokavice, ikavsko-štokavski je nazivan zapadni dijalekt, jekavsko-štokavski južnim, a ekavsko-štokavski istočnim. Jekavsko štokavski je u 19. stoljeću često zvan i »hercegovačkim«, dok je od sredine 20. stoljeća čest naziv »istočnohercegovački« ili »istočnohercegovačko-krajiški« dijalekt - naziv što ga je uveo utjecajni srpski jezikoslovac Pavle Ivić. Dio modernih hrvatskih jezikoslovaca mišljenja je da je to Ivićevo imenovanje bilo poglavito nacionalno-politički motivirano, kao i njegovo nijekanje zasebnosti torlačkoga narječja što ga je uvrstio među nenovoštokavske dijalekte.

Opće značajke štokavskoga narječja

Ime potječe od upitne zamjenice što. Od tri narječja kojima govore Hrvati, ovo je najrasprostranjenije; njegovo se područje znatno proširilo u vrijeme migracija izazvanih osmanskim osvajanjem hrvatskih zemalja (od 15. stoljeća) na štetu čakavskoga i kajkavskog narječja.

Glavne značajke većine štokavskih govora su:
 zamjenica što
 prijelaz ǫ u u (put, ruka)
 prijelaz slogotvornog l u u (vuk, sunce)
 zamjena poluglasa s a (pas, magla)
 zamjena l s o (u nekim dijalektima a) na kraju sloga (pisal > pisao, govoril > govorio, govorija)
 većinom gubljenje h (oću, ajde)
 naglasak "pomaknut" s posljednjega sloga
 nenaglašene dužine i drugo.

Glavnina dijalekata štokavskog ima sljedeći sustav suglasnikaDalibor Brozović: Suvremeni standardni jezik, u separatu Jezik srpskohrvatski / hrvatskosrpski, hrvatski ili srpski, JLZ Miroslav Krleža, Zagreb, 1988. (pisan standardnim pisanjem štokavskog, u IPA zapisu se npr. koristi x umjesto h; gdje znakovi stoje u paru, lijevi predstavlja bezvučni a desni zvučni suglasnik):

 Mjesto tvorbe ► labijalni koronalni dorsalni ▼ Način tvorbe bilabijalni labiodent. alveolarni postalv. palatalni velarni <small>nazali      m       n       nj    plozivi p   b  t   d   k   g frikativi   (f)      s   z š   ž   (h)      afrikate   c       č   dž ć   đ   aproksimanti       v        j   vibranti       r    lateralni aproks.    l      lj

U dijelu štokavskih govora, otprilike od 16. stoljeća razvile su se značajke zbog koji se ti govori nazivaju novoštokavskima. Glavne su novoštokavske značajke:
 novo naglašavanje
 četveronaglasni sustav
 na unutarnjim slogovima samo uzlazni naglasci
 posljednji slog bez naglaska
 nenaglašena dužina samo iza naglaska
 umetanje -ov-/-ev- u sklonidbi dijela imenica muškoga roda (krajevi/putovi; takozvana duga množina)
 izjednačavanje padeža u množini (na primjer dativ množina selima, lokativ (o) selima, instrumental selima).

Hrvatska štokavština
thumb|300px|Hrvatski dijalekti u RH i BiH

Izvan granica Republike Hrvatske i Bosne i Hercegovine (u kojoj su Hrvati autohton živalj i konstitutivan narod) Hrvati štokavci žive u srbijanskoj autonomnih pokrajini Vojvodini (Srijem, Bačka), crnogorskim primorskim općinama u (Boka kotorska), rumunjskoj županiji (Krašova-severin), Mađarskoj (na lijevoj obali Drave, u Bačkoj, Podunavlju i Bajskom trokutu te na zapadu u mađarskom dijelu Gradišća), a štokavski su u osnovi i govori moliških Hrvata u Italiji.

Hrvatski štokavski govori od početka dijalektoloških proučavanja južnoslavenskih govora uobičajeno su prikazivani u sklopu dijalektalnoga stanja takozvanog središnjega idioma pa su dosadašnje klasifikacije štokavskih govora i njihovi nazivi proistekli iz tih okvira. Po klasifikaciji koja uzima u obzir reflekse nekadašnjega glasa jat, /ě/, naglasne značajke, rasprostranjenost glasovnoga skupa /šć/ i, naravno, područje na kojem se govori, Hrvati štokavci govornici su nekoga od sljedećih četiriju dijalekata:
mini|desno|300px|Štokavski dijalekti u Hrvatskoj i BiH
mini|300px|grupe štokavskih dijalekata

 sjevernog (slavonskog, staroštokavski, šćakavski ikavski, ekavski i ikavsko-jekavski) dijalekta
 zapadnog (bosansko-zapadnohercegovačko-dalmatinskog, novoštokavski ikavski) dijalekta
 južnog (istočnohercegovačkog i dubrovačkog, novoštokavski jekavski) dijalekta
 istočnog (istočnobosanskog, staroštokavski, šćakavski jekavski) dijalekta
Udio Hrvata među govornicima drugih štokavskih govora relativno je malen.

Po refleksu jata /ě/ štokavski se govori dijele na
 ikavske (na primjer lip, prititi, uvik)
 ekavske (lep, pretiti, uvek)
 jekavske (lijep, prijetiti, uvijek)

Hrvati štokavci govore sva tri refleksa jata (ikavski, ekavski i ijekavski:
 ikavci (u unutrašnjosti sjeverne i srednje Dalmacije, na potezu zapadno od rijeka Fojnice Bosne i Neretve u Bosni i Hercegovini, u jugozapadnom dijelu Like i Podvelebitskog primorja, u južnoj Slavoniji.
 jekavci (u jugoistočnoj Hercegovini (Popovo polje, Ravno, Stolac Neum), na istočnoj polovici poluotoka Pelješca, na otoku Mljet, u dubrovačkom primorju i Dubrovnik u, Konavlima, Hrvati u Boki Kotorskoj, te na širokom području od srednje Bosne do Posavine (istočnobosanski dijalekt), sa središtima u kojima žive Hrvati kao što su Fojnica, Kiseljak, Kreševo, Vareš, Kakanj, Žepče, Brčko, Usora, okolica Tuzle te oazama u Hrvatskoj Kostajnici, Virovitici i Pečuhu (Pecs)). Zatim na Žumberku, na Kordunu potez od Plitvica, Rakovice, Slunja, Vojnića do Topuskg. U istočnoj Lici od Korenice, Udbine i Donjeg Lapca do Gračaca. U sjevernoj Dalmaciji oko Knina, Skradina i Kistanja do Benkova gdje u novije vrijeme ikavica pitiskuje jekavicu. Na Banovini od Gline, Petrinje, Sunje do Dvora u hrvatskom Pounju. U Bjelovarsko-bilogorskom kraju, te zapadnoj Slavoniji na potezu od Jasenovca, preko Lipika, Pakraca, Daruvara, Grubišnog Polja do Voćina i Slatine. U istočnoj Slavoniji na potezu od Baranje preko Osijeka i Čepina do Vinkovaca.
 Među štokavcima ekavcima udio je Hrvata je malen, a ekavski govor slavonskog dijalekta rasprostire se slavonskoj Podravini oko Našica, Valpova i Orahovice, te (danas već prilično narušena ekavska oaza oko Iloka, u zapadnom Srijemu, te dijelom i u hrvatskim govorima po istočnom Srijemu.

Štokavsko narječje postalo je hrvatskom književnim jezikom potkraj 15. i početkom 16. stoljeća prvo na hrvatskome jugu gdje će se štokavsko-južnočakavsko dvojstvo (s brojnim međusobnim utjecajima) održati do polovice stoljeća.

Prva djela pisana hrvatskim književnim jezikom zapadnoštokavske stilizacije nastala su u Dubrovniku (Šiško Menčetić, Džore Držić, Dominko Zlatarić, Marin Držić) kojima su se ubrzo pridružili i drugi hrvatski pisci s područja Dalmacije, te Bosne i Hercegovine (s književnom djelatnošću svojih franjevaca od Matije Divkovića nadalje), a u početku 18. stoljeća i pisci iz Slavonije. (Najistaknutiji hrvatski pisci su Ivan Gundulić, Ivan Bunić Vučić i Junije Palmotić u Dubrovniku, Andrija Kačić Miošić u Dalmaciji i Matija Antun Relković u Slavoniji).

Proučavanje hrvatskih štokavskih govora započelo je u osamdesetim godinama 19. stoljeća. Dosada je objavljen niz rasprava i studija o raznim aspektima štokavštine i o pojedinim štokavskim govorima koje su napisali Pero Budmani, Milan Rešetar (Der štokavische Dialekt, Beč, 1907.), Stjepan Ivšić (Današnji posavski govor, 1913.), Josip Hamm (Štokavština donje Podravine, 1949.), Dalibor Brozović (Govor u dolini rijeke Fojnice, 1957.), Stjepan Sekereš, Mate Šimundić (Govor Imotske krajine i Bekije, 1971.), Božo Finka i Antun Šojat (Hrvatski ekavski govori jugozapadno od Vinkovaca, 1975.), Josip Baotić, Stjepan Vukušić.

Gramatički opis hrvatske štokavštine s elementima čakavštine započeo je prvom hrvatskom gramatikom "otac hrvatskoga jezikoslovlja" katolićki svećenik i Isusovac Bartol Kašić (Institutionum linguae illyricae libri duo, Rim, 1604.), a nastavljen je do 1836. gramatičarskim (slovničarskim) radom niza hrvatskih autora iz svih hrvatskih štokavskih krajeva:
 iz Slavonije (Blaž Tadijanović, Matija Antun Relković, Marijan Lanosović)
 iz Dalmacije (Josip Jurin, Ardelio della Bella, Franjo Marija Appendini)
 iz Bosne i Hercegovine (Lovro Šitović Ljubušak).

Hrvatski štokavski leksik uz kajkavski i čakavski donose praktički svi dopreporodni hrvatski rječnici, (Kašić, Mikalja, Belostenec, Stulli).

Hrvatska dijalektna književnost na hrvatskim govorima štokavskog narječja, kao i u druga dva hrvatska narječja afirmira se u djelima Matije Divkovića i inih hrvatskih pisaca, koja je u jasnoj oprjeci prema hrvatskom standardnom jeziku.

Najstariji spomenici
mini|desno|300px|Štokavski dijalekti danas u Hrvatskoj i među Hrvatima u BiH
Najstariji jezični spomenici štokavštine sadrže pomiješani onodobni štokavski vernakular i starockrvenoslavenski jezik. Najveći dio otpada na diplomatske i trgovačke ugovore, a manji dio na vjerske obrednike i u kamenu klesanu epigrafiku. Dio jezikoslovaca smatra da je jedan od prvih štokavskih tekstova na vernakularu povelja Kulina bana iz 1189., dok su drugi mišljenja da se radi o starocrkvenoslavensko-štokavskoj mješavini. Do osmanske invazije u 15. stoljeću, većina ranoštokavskih tekstova-s različitim udjelom crkvenoslavenskoga- potječe iz područja sadašnjega Dubrovnika i južne Dalmacije, većega dijela Bosne i Hercegovine (povijesni Bosna, Hum, Završje, Donji Kraji,..), južne i zapadne Srbije, Kosova i većega dijela Crne Gore. Slavonija je jedno od štokavskih područja iz kojih nema tekstova iz razdoblja prije turske invazije. Ranoštokavski se spomenici ne mogu jednostavno i jednoznačno podijeliti po suvremenomu nacionalnomu »ključu«: iako je dio neprijeporno srpski, kao pravni propisi srpskih vladara u 14. i 15. stoljeću, a dio isto tako nesporno hrvatski (npr. dubrovački vjerski obrednici iz 14. stoljeća), velik se dio starijih tekstova, napose bosanske i humske pravne povelje, te prepiska Dubrovnika s bosanskom i srpskom državom, veoma često klasificiraju kao zajednična hrvatska, srpska, crnogorska i bošnjačka jezično-kulturna baština. Stupanj i profil pripadnosti nekoj kulturnoj sferi ovisi o nizu značajki za koje jezikoslovci još nisu usuglasili kriterije. Nakon turske invazije i izrazitije etno-konfesionalne diferencijacije što je poslužila kao temelj modernima nacijama, hrvatski štokavski tekstovi dolaze iz Dubrovnika, kopnene Dalmacije, Bosne, te, od 18. stoljeća, Slavonije i Srijema. Srpski i crnogorski spisi na štokavskom vernakularu potisnuti su reafirmacijom crkvenoslavenskoga u vjerskoj službi i drugim područjima života, no, prvi se tekstovi-izuzmemo li dio korespondencije raznih srpskih vladara i uglednika u 16. i 17. stoljeću- na narodnom jeziku pojavljuju u prvoj polovici 18. stoljeća. Adžamijska (alhamijado, aljamiado) književnost muslimanskih Hrvata na narodnom jeziku, pisana modificiranim arapskim pismom, počinje u 16. stoljeću i traje, promjenjiva intenziteta, do sredine 19. stoljeća. Prinosi su Hrvata islamske vjere na štokavici i uglavnom na ikavici te na pismu arabici. Većinom su to pretežito vjerske i pobožne pjesme ilahije, poučne i moralističke pjesme kaside, zatim pjesme pritužbenog karaktera, domoljubne pjesme i ljubavni stihovi.HOP portal  Dragan Ilić - kolumne. Ingrid Runtić: Veliki doprinos Hrvata islamske vjere hrvatskoj književnosti, 31. kolovoza 2015., pristupljeno 17. travnja 2016.

Bilješke

Vanjske poveznice
 Kolo  Prilog poznavanju štokavskoga narječja i njegovih dijalekata
 Kolo  Josip Lisac: Štokavsko narječje: prostiranje i osnovne značajke
 Croatia.ch  Sanja Vulić: Odnos dijalekta i standardnoga jezika s posebnim osvrtom na Hrvate u Bačkoj
 Kolo  Josip Lisac: Proučavanja hrvatskih štokavskih organskih idioma

This dialect is called the northern (including the extreme north of the Croatian Stokavska), and is also known under the names of the old-chakavsky mixed (often simplified Ikavian) or Slavonic.

štokavsko narječje, jedno od triju narječja hrvatskoga jezika, a u cjelini pripada srednjojužnoslavenskomu dijasistemu dijalekata skupa s govorima čakavskoga, kajkavskoga i torlačkoga narječja. Prostiranje štokavštine vrlo se izmijenilo od predmigracijskoga doba, s time da se štokavština sastojala od dvaju narječja, zapadnoštokavskoga i istočnoštokavskoga. Zapadna štokavština graničila je prije velikih seoba uglavnom XVI. i XVII. st. s kajkavskim i čakavskim narječjem te s istočnom štokavštinom. Prema kajkavcima granica se prostirala približno od ušća Une u Savu prema sjeveroistoku prilično istočnije od današnje Virovitice i dalje u današnju Madžarsku. Ta granica očito nije bila oštra, što u još većoj mjeri vrijedi za čakavsko-zapadnoštokavsku granicu. Ipak se može reći da se čakavsko-zapadnoštokavska granica nalazila neznatno istočno od Une, zatim je išla do Dinare i istočno od Cetine sve do mora. Otoci su bili čakavski, obala jugoistočno od Cetine zapadnoštokavska, no zapadni Pelješac, Korčula i Lastovo bili su čakavski, istočni Pelješac, Mljet i otoci pred Dubrovnikom zapadnoštokavski. Granica između dviju štokavština najvjerojatnije je išla Dunavom pa zatim do područja nešto zapadnije od Drine i dalje nedaleko od današnje Foče. Odatle je granica išla prema Neretvi, ali tako da je Neretva s okolicom bila u zapadnoj štokavštini. Odjeljivala je zapadnoštokavsko Dubrovačko primorje od istočnoštokavskoga zaleđa i izlazila na more u Boki kotorskoj. Bokeljski Hrvati vjerojatno su imali govor zapadnoštokavskoga tipa, pravoslavci u Boki govor istočnoštokavske fizionomije. Istočna štokavština prostirala se od područja zapadne štokavštine do područja torlačkoga narječja, koje je bilo smješteno od Albanije preko Kosova i današnjega Stalaća do današnjega Donjeg Milanovca na Dunavu i istočnije od te crte. Danas se štokavski govori u Bosni i Hercegovini i u Crnoj Gori u cjelini, u približno pola naselja u Hrvatskoj i u velikom dijelu Srbije, svagdje izvan torlačkoga područja, koje je danas manjega prostiranja nego što je bilo u srednjem vijeku. Hrvatske štokavske govore nalazimo u veliku broju u Hrvatskoj i u BiH; manje ih ima u Crnoj Gori i u Srbiji, pa i na drugim područjima, u Italiji (Molise), u Austriji (Vlahija u Gradišću), u Madžarskoj (niz naselja), u Rumunjskoj (Rekaš) i drugdje po svijetu. Nehrvatski štokavski govori u veliku broju postoje u Srbiji, BiH, Crnoj Gori i Hrvatskoj, mnogo su malobrojniji u Sloveniji, u Madžarskoj, u Rumunjskoj, u Makedoniji itd. Na sjeverozapadu je granica štokavštine na Dravi kraj Virovitice, odakle ide u okolicu Bjelovara, pa zatim na jug do Jasenovca. Dalje ide prema zapadu, do Petrinje i dalje do okolice Karlovca i do okolice Ogulina. Na obali štokavci žive već jugoistočno od Novoga Vinodolskog. I dalje je obala štokavska, uz iznimku čakavskoga Senja. U okolici Zadra još su manje ili više čakavski Novigrad, Privlaka, Bibinje, Sukošan itd. Obala do Omiša uglavnom je čakavska, no i štokavci su dosta zastupljeni: Nin, Zaton, Sveti Petar na Moru, Pirovac, Šibenik i okolica, Seget itd. Štokavski je istočni Pelješac, također Mljet i drugi otoci u dubrovačkoj blizini. Štokavaca ima i na Korčuli (Račišće), Hvaru (Sućuraj), Braču (Sumartin) i na Šolti (Maslinica). Na štokavskom jugoistoku granica počinje kraj Dečana, ide do ušća Laba u Sitnicu, zatim do planine Pasjače i zapadno od Prokuplja do Stalaća i granice s Bugarskom istočno od Zaječara. Štokavske oaze postoje između Križevaca i Koprivnice, u blizini Čazme, u Žumberku, u Gorskom kotaru, jedan je štokavski govor u Istri (Peroj). Hrvatski štokavski govori većinom se jasno razlikuju od ostalih govora istoga narječja svojim posebnim zapadnim značajkama i svojim vezama s čakavskim i kajkavskim govorima. Nema važne štokavske osobine koja bi dolazila u svim štokavskim govorima i nigdje izvan štokavštine. Ipak se kao tipične štokavske značajke mogu izdvojiti ove: što ili šta kao zamjenička riječ koja često dolazi i izvan štokavštine (dio čakavaca i Torlaci unutar srednjojužnoslavenskoga dijasistema); razlikovanje dvaju kratkih (uz razlikovanje dvaju ili triju dugih) akcenata, uzlaznih i silaznih, što je u europskim razmjerima važna strukturalna značajka, koja ne dolazi u svih štokavaca; sačuvane nenaglašene duljine, ali ne podjednako dosljedno u svim govorima; refleks stražnjega nazala i samoglasnoga l uglavnom je redovito u, od stražnjega nazala redovito, od samoglasnoga l manje redovito; inicijalna skupina w + slabi poluglas daje u-; šva (od poluglasa) daje a, uz odstupanja u zetsko-južnosandžačkom dijalektu; premetanje praslavenskoga wьśe u sve; prijelaz čr- u cr- uz nešto odstupanja; promjena -l u o ili u a; promjena praslavenskoga d’ u đ, uz dosta iznimki; promjena cr u tr u riječi trešnja; ć i đ od jt, jd, uz znatna odstupanja; nova jotacija dentala i labijala, uz dosta odstupanja; gubljenje fonema h, uz razna odstupanja; nastavak -ā u genitivu množine imenica muškog i ženskog roda, uz dosta odstupanja; nastavak -u u lokativu jednine imenica muškog i srednjeg roda; umetak -ov/-ev u množini većine jednosložnih imenica muškog roda, uz dosta odstupanja; izjednačenje dativa, lokativa i instrumentala množine imenica, uz prilična odstupanja; čuvanje nastavka -og(a) u genitivu i akuzativu jednine muškog i srednjeg roda zamjeničko-pridjevske promjene; čuvanje aorista; posebne konstrukcije uz brojeve od 2 do 4; znatan broj orijentalizama. Mnoge od navedenih značajki ponegdje izostaju u štokavskim govorima, uz to što često dolaze i u drugim organskim idiomima. Sa štokavštinom se najčešće podudaraju govori torlačkoga narječja, a na zapadu dijasistema najpovezaniji su štokavski i jugoistočni čakavski govori.
Glavni kriteriji u klasifikaciji štokavskoga narječja jesu stupanj razvoja akcentuacije, refleksi jata te šćakavizam ili štakavizam. Uz ta tri glavna kriterija dolaze u obzir i drugi (npr. tip deklinacije, postojanje ili nepostojanje imperfekta i aorista), no nije prikladno operirati s prevelikim brojem kriterija. Po kriteriju refleksa jata tri su dijalekta (i)jekavska, dva ekavska, jedan ikavski, uz koji dolazi još jedna ikavska oaza, jedan dijalekt s različitim refleksima jata. Najvažniji je kriterij akcenatski, a po njem su tri dijalekta novoštokavska, ostale jedinice, dijalekti i jedna oaza, nisu novoštokavski. Po spomenutu suglasničkom kriteriju četiri su dijalekta štakavska, dva šćakavska, jedan dijalekt dijelom šćakavski, dijelom štakavski. Hrvati su kao govornici četiriju štokavskih dijalekata zastupljeni manje ili više dobro (slavonski, zapadni, istočnobosanski, istočnohercegovačko-krajiški), a ostalim štokavskim dijalektima govore u relativno malom broju. U njima su mnogobrojniji Srbi i Crnogorci. Ujedno su Hrvati jedini govornici u vlahijskoj oazi. Štokavski su dijalekti slavonski ili nenovoštokavski arhaični šćakavski dijalekt, zapadni ili novoštokavski ikavski dijalekt, istočnobosanski ili nenovoštokavski ijekavski šćakavski dijalekt, istočnohercegovačko-krajiški ili novoštokavski (i)jekavski dijalekt, zetsko-južnosandžački ili nenovoštokavski ijekavski dijalekt, šumadijsko-vojvođanski ili novoštokavski ekavski dijalekt te kosovsko-resavski ili nenovoštokavski ekavski dijalekt. Preostala je jedinica vlahijska oaza.
Slavonskim dijalektom govori se u posavskoj (uključujući okolicu Orašja u BiH) i u podravskoj zoni, manje u Baranji i u Bačkoj te u Madžarskoj. Različiti su refleksi jata: ikavski (vinac), ekavski (pena), rjeđe ikavsko-jekavski (žlib – vjera), ikavsko-ekavski (cvit – mesec), sačuvani jat i (i)jekavski. Uglavnom je taj dijalekt šćakavski (ognjišće), ali na jugu, jugoistoku i istoku dijalekt je štakavski (ognjište). Glavnina dijalekta ima tip more, istočniji govori tip može. Akcentuaciju karakterizira starina: dobro čuvanje akuta gotovo u svim govorima, pa je dosta čest peteroakcenatski sustav (dȁžd, sjènica, nȏvci, díte, slãmka). Stare akcenatske osobine najbolje se čuvaju južno od Đakova, na zapadu Posavine i oko Valpova. Deklinacija imenica karakterizirana je i starinom i novim stanjem, npr. u genitivu množine imenica ženskog roda čest je i nulti morfem (npr. žen) i nastavak -ā. Infinitiv je obično krnj, imperfekt izgubljen, aorist rijedak. Uz puno tipičnih slavonskih leksema (npr. lanac »mjera za zemlju«) dolazi i mnogo riječi pod stranim utjecajima: njemačkim (hoklica »kuhinjska stolica bez naslona«), madžarskim (kecelja) i turskim (odžak). Slavonski dijalekt dijeli se u tri poddijalekta: posavski, podravski i baranjsko-bački.
Zapadni dijalekt zahvaća zapadnu Hercegovinu i dio južne Bosne sve do Jajca i zone sjeverno od Travnika i Zenice, zapadno i sjeverozapadno od Livna, teren oko Bihaća i još niz manjih oaza u BiH. Na jugu tim se dijalektom govori od Opuzena i Metkovića do Omiša, a dalje prema sjeverozapadu obala je uglavnom čakavska. Tomu dijalektu pripada i Dalmatinska zagora. Podvelebitsko i njemu blisko područje uglavnom je u cjelini ikavsko novoštokavsko. Na nekoliko otoka nalazimo po jedno štokavsko ikavsko mjesto. Ikavci novoštokavci dobro su zastupljeni u Lici, slabije u Gorskom kotaru i u Slavoniji. Ikavci novoštokavci žive i na znatnu području u Bačkoj oko Subotice i Sombora, također u Madžarskoj, osobito oko Baje. U talijanskoj pokrajini Molise tri sela (Kruč, Mundimitar, Stifilić) pripadaju zapadnomu dijalektu, a na području Pertha u Australiji živi dijaspora moliškohrvatske dijaspore. Taj je dijalekt ikavski, dijelom šćakavski, dijelom štakavski. U krajevima bližima moru dočetno l u participima dalo je a (reka), u krajevima udaljenijima od mora o (zaboravijo). Akcentuacija je uglavnom dosljedno novoštokavska. Deklinacija je pretežno novoštokavska, infinitivi su uglavnom krnji, imperfekt je rijedak, aorist čest. Ima mnogo stranih utjecaja (turski, romanski, njemački, madžarski), a posebnu, čakavsko-zapadnoštokavsku boju ima niz riječi, npr. muka »brašno«. Dijeli se u dva poddijalekta: šćakavski (uglavnom zapadna Bosna, Dalmacija između Neretve i Cetine) i štakavski (npr. zapadna Hercegovina, Dalmacija zapadno od Cetine, Lika, Bačka).
Istočnobosanski dijalekt prostire se od područja južno od Sarajeva do Save, ali s time da okolica Orašja pripada slavonskomu dijalektu, kako je rečeno. Na zapadu u taj dijalekt ulaze doline Fojnice i Usore, a prema istoku istočnobosanske značajke nemaju znatnijega udjela uz Drinu. Hrvatska Kostajnica i okolica Virovitice pripadaju tomu dijalektu, a i niz mjesta južno od Pečuha u Madžarskoj. Najčešće je jat dvosložni ijekavski, često miješani tipa dete-djeteta, dijete-diteta i dete-diteta. Iznimno samoglasno l daje uo: žuoč »žuč«. Dijalekt je uglavnom šćakavski, no ponegdje prevladava štakavizam. Naglasak je nenovoštokavski, s čuvanjem akuta u dijelu govora (Plahovići kraj Kladnja, okolica Pečuha). Dolaze primjeri tipa òvca, s kratkim slogom ispred suglasničke skupine u kojoj je prvi suglasnik sonant. Takvi primjeri ulaze među najvažnije značajke istočnobosanskoga dijalekta, jer su u opoziciji prema svim ostalim štokavskim dijalektima. Deklinaciju osobito karakterizira nastavak -im u instrumentalu jednine imenica ženskoga roda na suglasnik, npr. solim. Infinitivi su uglavnom svagdje krnji, imperfekt je rijedak, aorist čest. Kao i drugdje u BiH, orijentalizmi su vrlo česti, npr. japija »greda za izgradnju građevine«.
Istočnohercegovačko-krajiški dijalekt zauzima na jugoistoku područje istočno od srednjeg i donjega toka Neretve sve do zapadne, srednje i sjeverne Crne Gore i do zapadne i jugozapadne Srbije, uključujući i jugoistočnu Bosnu i najveći dio bosanskoga Podrinja sve do Save. Sjeverozapadni dio dijalekta čine mnogobrojna mjesta u zapadnom dijelu BiH te u Hrvatskoj (Baranja, Slavonija, Žumberak, Banija, Kordun, Gorski kotar, Lika, sjeverna Dalmacija). Iznimno se govori u Sloveniji (Bojanci i Marindol u Beloj krajini), češće u Madžarskoj. Tim dijalektom govore i Konavljani u Watsonvilleu u sjevernoj Kaliforniji. Jat je (i)jekavski, na sjeverozapadu obično jednosložni, na jugoistoku dvosložni. Dijalekt je štakavski, s vrlo raširenim novim (braća) i najnovijim jotovanjem (neđelja). Naglasak je novoštokavski. Hipokoristici kao Pero dekliniraju se na dva načina, na sjeverozapadu Pero – Pere – Peri, na jugoistoku Pero – Pera – Peru. Infinitivi su uglavnom cjeloviti, aorist je čest, imperfekt mnogo češći na jugoistoku nego na sjeverozapadu. Na dubrovačkom području infinitiv je uglavnom krnj, aorista i imperfekta uglavnom nema. Leksičko područje vrlo jasno pokazuje tragove različite vjerske i kulturne baštine, npr. katolici će mati riječ misa, pravoslavci riječ leturđija. Za Dubrovnik su karakteristične riječi ura i tisuća. Taj dijalekt sastavljen je od jednoga nekadanjega istočnoštokavskog dijalekta, istočnohumskoga (ijekavskoga, štakavskoga), koji u starini nije bio vrlo udaljen od zapadnoštokavskoga tipa, zatim od dvaju nekadanjih zapadnoštokavskih dijalekata, poneretvanskoga (ijekavsko-ikavskoga, štakavskoga) i dubrovačkoga (ijekavskoga, štakavskoga). Ta su dva zapadnoštokavska dijalekta bila dosta bliska istočnoštokavskim govorima. Danas su govori poneretvanskoga tipa uklopljeni u idiomima krajiškoga tipa, a i nekadanji dubrovački dijalekt uključen je u suvremeni istočnohercegovačko-krajiški dijalekt, i to kao njegov poddijalekt.
Vlahijska oaza u dvanaest sela južnoga Gradišća ikavska je i uglavnom šćakavska. Akcentuaciju karakterizira dvonaglasni sustav. Nema ni aorista ni imperfekta. Leksički se Vlahi osjetno razlikuju u odnosu na druge gradišćanske Hrvate. Oni imaju jačmen »ječam« (drugdje jarac), proliće (drugdje protuliće ili premaliće) itd. Misli se da su Vlahi dalmatinskoga podrijetla, prema jednim naučavanjima, odn. da su podrijetlom »od Kostajnice«, prema drugoj teoriji. Vjerojatno su Vlahi kombinacija dalmatinskog elementa i stanovništva iz okolice Une, tj. najprije su Dalmatinci stigli do područja istočno od Une i onda zajedno s ondanjim ljudima prebjegli u Gradišće.
Zetsko-južnosandžački dijalekt uglavnom je ijekavski, no javljaju se i različiti primjeri miješanoga jata. Izrazito je zastupljeno jotovanje, i to i novo i najnovije. Dijalekt je štakavski. Akcent je nerijetko prenesen, a utjecaji novoštokavske akcentuacije vrlo su nejednaki. Najarhaičniji je akcent u Boki i u plemenima Kuči, Piperi i Bratonožići.
Šumadijsko-vojvođanski dijalekt ekavski je s tzv. zakonitim ikavizmima, a na znatnu prostoru od zapadne Šumadije do Rađevine čuva se na mjestu jata zatvoreno e. Dijalekt je štakavski, a u deklinaciji i u akcentuaciji dosta su brojna odstupanja od dosljedno novoštokavskoga stanja.
Kosovsko-resavski dijalekt većinom je dosljedno ekavski, u cjelini je štakavski, a u akcentuaciji nenovoštokavski, s tronaglasnim sustavom. Manje je ekavski smederevsko-vršački poddijalekt kosovsko-resavskoga dijalekta. U Rekašu i u Banatskoj Crnoj Gori kraj Temišvara u Rumunjskoj kontinuant jata je zatvoreno e.

Question: what part of croatian is tokavsko narječje in

what part of croatian is tokavsko narječje in

Question: what is another name for the old-chakavsky mixed

what is another name for the old-chakavsky mixed

Question: what is another name for old chakavsky mixed

what is another name for old chakavsky mixed

Question: where is the northern part of croatia

Question: what is another name for the northern dialect

what is another name for the northern dialect

Question: what language do the stokavska dialects belong to

what language do the stokavska dialects belong to

This dialect is called the northern ( including the extreme north of the Croatian Stokavska ) , and is also known under the names of the old - chakavsky mixed ( often simplified Ikavian ) or Slavonic .

In most speeches there is equalization of phonems c and ć, as well as their sound pairs j and đ.

The initial group -chr passed to -chr.

U Splitu je održan veliki regionalni Tommy turnir u malom nogometu za 2011. godište i mlađe. Uz iznimne nogometne poteze, mladi nogometaši su se odlično zabavljali, družili, stvarali nova prijateljstva i svima demonstrirali fair play igru
U Splitu je održan veliki regionalni Tommy turnir u malom nogometu za 2011. godište i mlađe. Uz iznimne nogometne poteze, mladi nogometaši su se odlično zabavljali, družili, stvarali nova prijateljstva i svima demonstrirali fair play igru
U Splitu je održan veliki regionalni Tommy turnir u malom nogometu za 2011. godište i mlađe. Uz iznimne nogometne poteze, mladi nogometaši su se odlično zabavljali, družili, stvarali nova prijateljstva i svima demonstrirali fair play igru

Question: what are the sound pairs in most speeches

In most speeches there is equalization of phonems c and ć, as well as their sound pairs j and đ.

The initial group -chr passed to -chr.

what are the sound pairs in most speeches

Question: what is the name of the initial group

The initial group -chr passed to -chr.

Question: what two phonems are equalized in most speeches

The initial group -chr passed to -chr.

what two phonems are equalized in most speeches

Question: in most speeches there is equalization of what

The initial group -chr passed to -chr.

in most speeches there is equalization of what

Question: what is the difference between c and đ

The initial group -chr passed to -chr.

Question: what is equalized in most speeches

The initial group -chr passed to -chr.

Question: in most speeches there is equalization of phonems c and ć, as well

The initial group -chr passed to -chr.

in most speeches there is equalization of phonems c and ć, as well

In most speeches there is equalization of phonems c and ć , as well as their sound pairs j and đ .

U većini govora se javlja izjednačenje fonema č i ć, kao i njihovih zvučnih parova dž i đ.

In most speeches there is equalization of phonems c and ć, as well as their sound pairs j and đ. The initial group -chr passed to -chr.

In most speeches there is equalization of phonems c and ć, as well as their sound pairs j and đ.

Characteristic to him are the expressive groups –sh and –sh (clishes and clishes), and in relation to the use of this group are divided into two subdialects (Molise and speaks sz Bačke fall into the Stakava part);

Question: how are the expressive groups -sh and -sh divided

how are the expressive groups -sh and -sh divided

Question: what are the expressive groups -sh and -sh

what are the expressive groups -sh and -sh

Question: what are the expressive groups -sh and -sh divided into

what are the expressive groups -sh and -sh divided into

Question: how many subdialects are the expressive groups sh and -sh divided into

how many subdialects are the expressive groups sh and -sh divided into

Question: what are the expressive groups of svak narječje

what are the expressive groups of svak narječje

Question: molise and speaks sz bačke fall into what part of the sub

molise and speaks sz bačke fall into what part of the sub

Question: what subdialect is spoken by sz bačke

Characteristic to him are the expressive groups – sh and – sh ( clishes and clishes ) , and in relation to the use of this group are divided into two subdialects ( Molise and speaks sz Bačke fall into the Stakava part ) ;

Question: which city is the capital of the slovak republic

which city is the capital of the slovak republic

Question: yekava, stakava, and dubrovnik are dialects of which

yekava, stakava, and dubrovnik are dialects of which

Question: yekava-ikava, stakava are dialects of which language

yekava-ikava, stakava are dialects of which language

Question: what is the east-human dialect

Question: what type of dialect is yekava stakava

istočnohumski dijalekt ( ijekavski , štakavski ) koji u starini nije bio vrlo udaljen od zapadnoštokavskoga

Question: what was the western dialect of yekava-ikava called

what was the western dialect of yekava-ikava called

The East - Stock dialect that forms it is the East - Human dialect ( Yekava , Stakava ) which in ancient times was not very far from the West - Stock type .

The Western dialects that formed it were the Poneretvan dialect ( Yekava - Ikava , Stakava ) and Dubrovnik ( Yekava , Stakava ) , and both dialects were quite close to the Eastern Stakava speeches .

The East-Stock dialect that forms it is the East-Human dialect (Yekava, Stakava) which in ancient times was not very far from the West-Stock type. The Western dialects that formed it were the Poneretvan dialect (Yekava-Ikava, Stakava) and Dubrovnik (Yekava, Stakava), and both dialects were quite close to the Eastern Stakava speeches.

This dialect covers the former areas of the Dubrovnik dialect, which once was special, and today is part of the Yekava Novostokavsky dialect (Josip Lisca's article in the "Vienca" of the Matice of Croatia).

Question: what dialect is the dubrovnik dialect now part of

what dialect is the dubrovnik dialect now part of

Question: who wrote the article in the vienca of the matice of croatia

who wrote the article in the vienca of the matice of croatia

Question: the yekava novostokavsky is a dialect of which city

the yekava novostokavsky is a dialect of which city

Question: what is the yekava novostokavsky dialect

what is the yekava novostokavsky dialect

Question: dubrovnik was once what

Question: the yekava novostokavsky dialect is a former dialect of which

the yekava novostokavsky dialect is a former dialect of which

This dialect covers the former areas of the Dubrovnik dialect , which once was special , and today is part of the Yekava Novostokavsky dialect ( Josip Lisca 's article in the " Vienca " of the Matice of Croatia ) .

Question: where are there no texts from the period before the turkish invasion

where are there no texts from the period before the turkish invasion

Question: what is one of the areas from which there are no texts from the period before the

what is one of the areas from which there are no texts from the period before the

Question: what language is a large part of the ranoštokavski memories still

what language is a large part of the ranoštokavski memories still

Question: where are there no texts from the period before turkish invasion

where are there no texts from the period before turkish invasion

Question: a large part of the old texts are classified as what

common Croatian, Serbian, Montenegrin and Bosnian language-cultural heritage

zajednična hrvatska , srpska , crnogorska i bošnjačka jezično - kulturna baština

common Croatian , Serbian , Montenegrin and Bosnian language - cultural heritage

a large part of the old texts are classified as what

Question: what language-cultural heritage are ranoštokavski memories classified as

common Croatian, Serbian, Montenegrin and Bosnian

zajednična hrvatska , srpska , crnogorska i

common Croatian , Serbian , Montenegrin and Bosnian

what language-cultural heritage are ranoštokavski memories classified as

Question: a large part of the old texts are often classified as common what

Croatian, Serbian, Montenegrin and Bosnian language-cultural heritage

, srpska , crnogorska i bošnjačka jezično - kulturna baština

Croatian , Serbian , Montenegrin and Bosnian language - cultural heritage

a large part of the old texts are often classified as common what

Question: what three languages are common language-cultural heritage

Croatian, Serbian, Montenegrin and Bosnian

Croatian , Serbian , Montenegrin and Bosnian

what three languages are common language-cultural heritage

Slavonia is one of the Stockholm areas from which there are no texts from the period before the Turkish invasion .

Ranoštokavski memories can not be simply and clearly divided by the modern national “ key ” : although part of it is untouched Serbian , as the legal regulations of the Serbian rulers in the 14th and 15th centuries , and part of the same unquestionable Croatian ( e.g. Dubrovnik religious ceremonies from the 14th century ) , a large part of the old texts , namely the Bosnian and Humian legal order , and the transcript of Dubrovnik with the Bosnian and Serbian state , are very often classified as common Croatian , Serbian , Montenegrin and Bosnian language - cultural heritage .

Slavonia is one of the Stockholm areas from which there are no texts from the period before the Turkish invasion. Ranoštokavski memories cannot be simply and clearly divided by the modern national “key”: although part of it is untouched Serbian, as the legal regulations of the Serbian rulers in the 14th and 15th centuries, and part of the same unquestionable Croatian (e.g. Dubrovnik religious ceremonies from the 14th century), a large part of the old texts, namely the Bosnian and Humian legal order, and the transcript of Dubrovnik with the Bosnian and Serbian state, are very often classified as common Croatian, Serbian, Montenegrin and Bosnian language-cultural heritage.

External links Cycle Added to the knowledge of the Stokavsk nark and his dialects Cycle Josip Lisac:

Josip Lisac: Hrvatski dijalekti i govori štokavskog narječja i hrvatski govori torlačkog narječja, Hrvatska dijalektologija 1, Goldenmarketing - Tehnička knjiga, Zagreb, 2003.
Pred nama je novi uradak hrvatskoga dijalektologa dr. Josipa Lisca, redovitoga profesora dijalektologije i povijesti hrvatskoga jezika na Sveučilištu u Zadru, knjiga Hrvatski dijalekti i govori štokavskog narječja i hrvatski govori torlačkog narječja.
Ta je knjiga, prema najavi njezina izdavača Golden marketinga - Tehničke knjige iz Zagreba i autora, prva u nizu od triju koje će opisati sva naša tri narječja. To će za hrvatsku dijalektologiju, dakako, biti vrlo značajna izdanja s obzirom na to da cjelovita hrvatska dijalektologija još nije napisana.
Dr. J. Lisac je u ovoj knjizi obradio štokavske i torlačke idiome kojima govore Hrvati. Kako, međutim, Hrvati govore svim štokavskim dijalektima, a i nekim torlačkim idiomima, autor je dao i vrlo sažet prikaz i onih dijalekata koji prvenstveno pripadaju govornicima srednjojužnoslavenskih govora koji nisu Hrvati. Tako su za cjelovitu sliku štokavskoga narječja obuhvaćeni i idiomi Bošnjaka, Crnogoraca i Srba.
Kao pravi dijalektološki udžbenik, ova knjiga započinje određivanjem granica štokavskoga narječja.
Štokavskim se narječjem govori približno u polovici naselja u Hrvatskoj, u cijeloj Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori i u Srbiji izvan njezina jugoistočnoga prostiranja. Hrvatske štokavske govore, kaže autor, nalazimo u veliku broju u Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini; manje ih ima u Crnoj Gori i u Srbiji, pa i na drugim područjima: u Italiji (Molise), u Austriji (Vlahija u Gradišću), u Madžarskoj (cio niz naselja), u Rumunjskoj (Rekaš) i drugdje po svijetu. Nehrvatski štokavski idiomi postoje i u Sloveniji, u Madžarskoj, Rumunjskoj, u Makedoniji itd. Hrvatski štokavski govori većinom se jasno razlikuju od ostalih govora istoga narječja svojim posebnim zapadnim značajkama i svojim vezama s čakavskim i kajkavskim govorima.
Dijalekatska se slika hrvatskih narječja promijenila nakon velikih migracija koje su se događale uglavnom u 16. i 17. stoljeću. Prije migracija granice rasprostiranja naših triju narječja bile su vrlo kompaktne i jasne. Zapadna štokavština graničila je s kajkavskim i čakavskim narječjem te s istočnom štokavštinom. Istočna štokavština prostirala se od područja zapadne štokavštine do područja torlačkoga narječja, to jest do zone od Albanije preko Kosova i današnjeg Stalaća do današnjega Donjeg Milanovca na Dunavu.
Dr. J. Lisac je opis štokavskih dijalekata započeo izdvajanjem 23 osnovne značajke štokavskoga narječja te opisom vokalizma, konsonantizma, prozodije, morfologije, sintakse i leksika.
Da bi se dobro klasificirali i opisali dijalekti nekoga narječja valja sastaviti kriterije za klasifikaciju koji omogućuju odvajanje jednih od drugih. Za štokavske je dijalekte autor izdvojio tri važna kriterija: stupanj razvoja akcentuacije; reflekse jata (ikavski, ijekavski, ekavski, uz još pokoju pojedinost); šćakavizam ili štakavizam. Ti kriteriji govore o suvremenim strukturalnim činjenicama i o genezi određenih idioma. Uz ta tri glavna kriterija dolaze u obzir i drugi, npr. tip deklinacije, postojanje ili nepostojanje imperfekta i aorista itd.
Po kriteriju refleksa jata tri su dijalekta (i)jekavska: 1. istočnohercegovačko-krajiški ili kraće istočnohercegovački; po jezičnim kriterijima (i)jekavski novoštokavski; 2. istočnobosanski ili nenovoštokavski (i)jekavski šćakavski; 3. zetsko-južnosandžački ili nenovoštokavski (i)jekavski. Dva su dijalekta ekavska: 1. šumadijsko-vojvođanski ili novoštokavski ekavski; kosovsko-resavski ili nenovoštokavski ekavski. Jedan je dijalekt ikavski (zapadni dijalekt ili novoštokavski ikavski), jedan s različitim refleksima jata (slavonski ili nenovoštokavski arhaični šćakavski).
Akcenatski kriterij, najvažniji, odvaja tri novoštokavska dijalekta od ostalih koji su nenovoštokavski.
Po suglasničkom kriteriju četiri su dijalekta štakavska (istočnohercegovačko-krajiški, šumadijsko-vojvođanski, kosovsko-resavski i zetsko-južnosandžački), dva šćakavska (slavonski, istočnobosanski), jedan dijelom štakavski dijelom šćakavski (zapadni).
Autor zaključuje da su Hrvati kao govornici četiriju štokavskih dijalekata (slavonskoga, zapadnoga, istočnohercegovačko-krajiškoga i istočnobosanskoga) zastupljeni manje ili više dobro, a ostalim štokavskim dijalektima govore u relativno malom broju.
Od 31. do 153. stranice opisani su svi navedeni dijalekti.
Prvi je u knjizi opisan slavonski dijalekt (str. 31-49), koji se govori najvećim dijelom u Slavoniji. Podijeljen je u dvije zone, posavsku na jugu i podravsku na sjeveru. U Baranji su idiomi toga dijalekta smješteni južno od granice s Madžarskom.
Slavonski vokalizam karakterizira različitost refleksa jata (zastupljeni su ikavski, ekavski, ikavsko-jekavski te ikavsko-ekavski refleksi). Podravski ekavci u nastavačnim morfemima imaju refleks i u zamjeničko-pridjevskoj i u dijelu imeničke deklinacije, a e u dijelu morfema imeničke deklinacije. Baranjski govori tipa dite-deteta imaju u relacijskim morfemima (u nastavcima) refleks i, a u posavskim govorima tipa dite-djeteta dolazi vokal i u relacijskim morfemima komparativa i zamjeničko-pridjevske deklinacije te vokal e u relacijskim morfemima imenica. Slavonski vokalizam karakteriziran je značajkama općenitima u štokavšini. Primjerice, šwa daje a, samoglasno l i stražnji nazal u. Za konsonantizam je važno istaknuti da je praslavensko d' dalo 5 i da se javlja iznimno na krajnjem jugozapadu dijalekta. U načelu, slavonski je dijalekt šćakavski, no u istočnoj se zoni javljaju i štakavizmi (ponegdje i redovito). Inicijalna suglasnička skupina čr- uglavnom je prešla u cr-, dok skupine jt i jd uglavnom ostaju nepromijenjene (dojt, dojdem). Dočetno l je uglavnom dalo svugdje -o. Suglasnik x u većini govora toga idioma posve izostaje.
Slavonsku akcentuaciju karakterizira starina i dobro čuvanje akuta. U Posavini se javlja kratkouzlazni i dugouzlazni akcent, dok u Podravini izostaje kratkouzlazni i donekle dugouzlazni.
U imeničkoj deklinaciji slavonskoga dijalekta interferiraju stariji i noviji nastavci. U komparativu pridjeva na či, ži, ši, ri dolaze primjeri kao jačji, težji, višji, gorji. U većem dijelu Podravine pridjevi u komparativu imaju nastavak -eji (mudreji). U deklinaciji pridjeva i zamjenica na baranjskom području prevladali su u podravskim govorima noviji oblici, kao i u deklinaciji imenica, dok se u podunavskim još uvijek čuvaju stariji. Infinitiv je obično krnjega oblika.
Uz sintaktičke napomene dr. J. Lisac napominje da se u južnoj zoni slavonskoga dijalekta često izostavlja glagolski predikat te da su veze osnovnih brojeva s imenicama srednjeg roda zamijenjene konstrukcijama zbirnih brojeva (četvero dice). Prilog di se rabi mjesto kamo, a prijedlog od u primjerima kao lupit od zemju. U sjevernoj zoni slavonskoga dijalekta nakon zanijekanoga glagola objekt obično ostaje u akuzativu. Imenice koje znače sredstvo najčešće stoje s prijedlogom. Baranjska sintaksa ne udaljuje se znatnije od podravske.
Slavonski je leksik veoma obilježen stranim utjecajima, što je, dakako, povijesno uvjetovano. Najznatniji je utjecaj njemačkoga jezika, nešto manji madžarskoga i turskoga.
Prikaz slavonskoga dijalekta dr. J. Lisac završava opisom geneze i raščlanjenosti. Govori toga idioma, zaključuje autor, već se od srednjovjekovlja nalaze na krajnjem sjeveroistoku hrvatskoga jezika, odnosno na sjeverozapadu štokavskoga narječja srednjojužnoslavenskoga dijasistema, a to znači da su periferno smješteni i da imaju značajke rubnosti, one koje slavonski dijalekt povezuju s čakavcima i kajkavcima.
Od stranice 50. do 76. slijedi opis zapadnoga dijalekta - novoštokavskoga ikavskog dijalekta. On se prostire na području zapadne Hercegovine, dijelu južne Bosne sve do područja Jajca i zone sjeverno od Travnika i Zenice; u taj je dijalekt uključeno i područje zapadno od Livna, teren oko Dervente i Bihaća. Zapadno od rijeke Bosne i zapadno od Neretve, Hrvati su i Bošnjaci ikavci. Autor naglašava da se prostiranje toga idioma znatno izmijenilo nakon 1992.
Na jugu novoštokavskim se ikavskim dijalektom govori od Opuzena i Metkovića prema sjeverozapadu sve do Omiša. Iako je obala uglavnom čakavska, na mnoga su područja doprli štokavci i izmijenili postojeću čakavštinu. Takvo je stanje u Splitu, podvelebitskom području, na otocima Korčuli (Račišće), Hvaru (Sućuraj), Braču (Sumartin), Šolti (Maslinica), Pagu, osobito u Dinjiški i Vlašićima. U Lici su ikavci novoštokavci koncentrirani oko Gospića, u blizini Senja, oko Lovinca i Svetog Roka, u zoni prema Kordunu. U Gorskom kotaru ikavci su u Liču i okolici, Mrkoplju i u Sungeru. U Slavoniji su novoštokavci u Vuki, Širokom Polju, Punitovcu i Dragotinu. Taj je idiom zabilježen i u nekim mjestima u Bačkoj, Madžarskoj, Austriji, u okolici Budimpešte te u Italiji (Molise).
Glavno vokalno obilježje novoštokavskog ikavskog dijalekta, ističe dr. J. Lisac, jest njegov ikavski refleks jata. Međutim, taj je refleks često nedosljedan pa se javlja i pokoji ekavizam ili (i)jekavizam. Šwa se redovito reflektira kao a (dan, san). Stražnji nazal redovito je davao e (meso), no ima i primjera s refleksom a (žavica 'žalac', prijat 'primiti'). U moliškim primjerima repac 'vrabac', krest i rest, ra se mijenja u re, kao i u Bošnjaka u Donjoj Rami.
U konsonantizmu toga idioma praslavenski d' reflektira se kao 5, s time da je j češće nego u slavonskom dijalektu. Novoštokavski ikavski dijalekt je i šćakavski i štakavski, tako da se po toj značajci dijeli u dva poddijalekta. Autor komentira specifične foneme toga idioma: /f/, /x/, /5/, /4/, /3/, /j/ te pojave kao: protetsko j, rotacizam, novo jotovanje, dočetno l, dočetno m, cakavizam. Akcentuacija je uglavnom dosljedno novoštokavska. To znači da se javljaju četiri akcenta s distribucijom kao u standardnom jeziku. Deklinacija imenica pretežno je novoštokavska, ima i arhaičnijih deklinacijskih oblika. Dvosložna hipokoristična imena dekliniraju se po tipu Péro - PérZ, Ánte - ÁntZ. Pridjevske riječi čuvaju razlike između određenog i neodređenog vida. Infinitiv glagola uglavnom je krnjega oblika.
U odlomku o sintaksi, autor izdvaja znatnu frekvenciju genitivnih sintagmi, izostajanje prijedloga uz dativ, uporabu jedninskih oblika sa značenjem množine, uporabu infinitiva uz glagole nepotpuna značenja, uporabu imperativa za izricanje prošlih radnji, uporabu rečenice kojoj je semantičko obilježje »anonimnost subjekta«, razbijanje superlativnih formi.
U leksiku toga idioma ima mnogo turcizama. U govorima uz more i u moliških Hrvata romanski je utjecaj, a u Bačkoj madžarski i njemački.
Govoreći o genezi i raščlanjenosti novoštokavskoga ikavskog dijalekta, autor ističe da je to današnji dijalekt hrvatskoga jezika koji je najvećom dijalekatnom jedinicom nastalom od nekadanjega zapadnoštokavskog narječja. Štokavski govori u Slavoniji predci su današnjega slavonskoga dijalekta, dok su štokavski govori u zapadnoj Bosni, zapadnoj Hercegovini i u dijelu Dalmacije dali današnji novoštokavski ikavski dijalekt.
Od stranice 77. do 98. opisan je treći štokavski dijalekt, istočnobosanski - nenovoštokavski ijekavski šćakavski dijalekt. O njemu se obično govori kao o dijalektu s prostiranjem između Bosne i Drine te između Sarajeva i Save. Te je neprecizne granice autor pokušao točnije odrediti. Ističe da dolina Fojnice i dolina Usore te nešto terena prema zapadu također pripadaju tom idiomu. Prema sjeveru područje oko Orašja pripada slavonskom dijalektu, a i uz Drinu značajke istočnobosanskoga dijalekta uglavnom nemaju znatnijeg udjela. Na jugu je u okviru istočnobosanskoga dijalekta Sarajevo, Olovo i Kladanj. Ovamo ubraja i govor Hrvatske Kostajnice, Turanovac, Gornje Bazje, Rušanj, Dugo Selo, Budrovac, Detkovac u okolici Virovitice. Istočnobosanskim se dijalektom govori i u Madžarskoj, na području oko Pečuha.
Od vokalnih značajki toga idioma autor ističe pitanje kontinuanta jata, koje je vrlo složeno. Općenito, može se reći da je refleks (i)jekavski, no javlja se i više tipova miješanoga jata. Istočnobosanski vokalizam danas je peteročlan, no još nije sasvim uklonjen sedmeročlani sustav, još se uvijek bilježe diftonzi ie i uo. Šwa je dalo a, s iznimkama u primjerima mine 'manje' ili dilji 'dalji'. Stražnji nazal reflektira se u u. Dočetno l je prešlo u -o, ali ima i ponešto primjera s očuvanim l (kisel). Osobito se reducira i (uredla), rjeđe drugi vokali. U cjelini, vokalizam je dosta nestabilan.
Uz pitanja konsonantizma autor ističe različitost refleksa praslavenskoga d' te šćakavizam. Posebno izdvaja nestabilne foneme /f/ i /x/, foneme /č/ i /ć/, /5/ i /4/. Ističe da sibilarizacija u deklinaciji nerijetko izostaje, da nigdje nije očuvana inicijalna skupina čr-, da je prijelaz ž u r redovit u primjerima tipa moreš, ne mere. Prilično je arhaičnosti očuvano u primjerima tzv. novog jotovanja. Najnovije jotovanje relativno je slabo provedeno, obično uz sonante l i n. Fonem /j/ se uglavnom svugdje čuva. Autor komentira dočetno m, pojavu praslavenske skupine r', fonem /p/ u sekvencijama pk, ps, pš, pt, sekvencije dn, dz, dm, čuvanje skupine tk u zamjeničkom obliku tko, metateze kao u primjerima tvica 'ptica', ćvele 'pčele'.
Akcentuacija istočnobosanskoga dijalekta izrazito je individualna. Zajednička bi osobitost bila da je naglasak u načelu nenovoštokavski, bilo da je sustav četveronaglasni ili peteronaglasni. Na sjeveru dijalekta akcentuacija je nerijetko novoštokavska.
Deklinacija toga idioma bez većih je osobitosti, iznimka je jedino I jd. imenica tipa stvar. Arhaičnost se donekle čuva u G mn. imenica m. i ž. roda. Uporaba duge i kratke množine često je neobična, pri čemu niz imenica zna i za dugu i za kratku množinu (jarcovi, mjesecovi). Hipokoristici završavaju na -o. Infinitivi su uglavnom svugdje krnji. Imperfekt dolazi rijetko, dok je aorist dosta čest.
Uz napomene o sintaksi autor komentira pojedine padeže u rečenici. Primjerice uporabu N jd. mjesto N mn. u pripovijedanju, konstrukciju sa+genitiv, konstrukciju na +genitiv za izricanje vremena, dativ uz glagole kretanja itd. Za taj su idiom karakteristične bezlične konstrukcije kao nanišlo i ubilo.
U leksičkom korpusu tog idioma prisutni su mnogi orijentalizmi, no zanimljivo je da se nađe pokoji talijanizam (u bevutu 'pijan', parletat 'gatati') i germanizam.
U odlomku o genezi i raščlanjenosti autor ističe da je vrlo očito da je u starini taj dijalekt imao stare zapadnoštokavske značajke, od kojih su se neke očuvale do danas, a neke su se izgubile (šćakavizam, starije naglasne osobine - čuvanje akuta, refleks d'>j).
Istočnohercegovačko-krajiški dijalekt - novoštokavski (i)jekavski dijalekt najvećim je dijalektom srednjojužnoslavenskoga dijasistema. Njegov jugoistočni dio zahvaća područje istočno od srednjeg i donjeg toka Neretve uključujući istočni dio Pelješca, Mljet i otočiće oko Dubrovnika; na jugu obuhvaća zapadnu, središnju i sjevernu Crnu Goru, na istoku jugozapadnu i zapadnu Srbiju (do blizine Kraljeva), jugoistočnu Bosnu i najveći dio bosanskog Podrinja sve do Save. Sjeverozapadni dio dijalekta nalazi se u Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini zapadno od prostiranja istočnobosanskoga i zapadnoga dijalekta, izuzevši govore zapadnoga dijalekta oko Bihaća i Cazina te drugdje u zapadnoj Bosni.
Tim se dijalektom govori i izvan spomenutih granica, u mjestima Bojanci i Marindol u Beloj krajini u Sloveniji, u nizu mjesta u Madžarskoj te u sjevernoj Kaliforniji, u mjestu Watsonvilleu.
Prema refleksu jata, to je (i)jekavski dijalekt, s time da je na sjeverozapadu (uključujući i centralnu Hercegovinu) običniji jednosložni refleks, a na jugoistoku dvosložni. Šwa se reflektira kao a u jaku i slabu položaju pa se može govoriti o pojavi tzv. jake vokalnosti. Prijedlog s ili sa uz brojeve i zamjenice što počinju suglasnikom može imati oblik: su tijem ili so tijem. Refleks samoglasnoga l uglavnom je redovito u. Vokalna skupina -ao obično je sažeta u -o (imo) ili u -a (vuka) u ličko-sjevernodalmatinskoj zoni, jugozapadnoj Bosni, Žumberku, Kordunu, glavnini Banije, Gorskom kotaru te u Crnoj Gori.
U konsonantizmu autor ističe često javljanje suglasnika ü i ö, izostajanje suglasnika f i x, izostajanje j (prijelazom u j: kjun), refleks praslavenskog d' u /5/, prijelaz ž u r (more), pojednostavnjenje početnih suglasničkih skupina: tica, sovati, ko, ispadanje nekih suglasnika (t, d, v...). U tome je idiomu dosta zastupljeno novo i najnovije jotovanje.
Naglasak istočnohercegovačko-krajiškog dijalekta je novoštokavski četveroakcenatski.
U morfologiji dr. J. Lisac ističe da se hipokoristici kao Pero na sjeverozapadu dekliniraju kao imenice ženskoga roda na -a (G Pere, D Peri), a na jugoistoku se dekliniraju kao Pero - Pera - Peru. Zanimljivo je da je imenica um ženskoga roda. U množini su česti primjeri jednosložnih imenica m. roda (klini, dlani). Na području (i)jekavskoga novoštokavskog dijalekta čuvaju se zamjeničke riječi što i šta. Kao specifičnost autor spominje komparative duji, kašze, infinitive koji čuvaju krajnje -i, živu uporabu aorista s nastavkom -šmo (legošmo). U sjeverozapadnim je krajevima imperativ izgubljen ili je izniman, dok je na jugoistoku uglavnom očuvan.
Kao izrazite sintaktičke osobitosti toga idioma autor izdvaja uporabu slavenskoga genitiva uz negaciju, pojavu tzv. historijskog imperativa i tzv. historijskog infinitiva, koji je sve rjeđi (uspe u lonac pa kuvati), uporabu bezličnih rečenica, fakultativnu uporabu socijativa bez prijedloga, veze za+infinitiv te veze bez+da, dosljedno razlikovanje padeža mjesta od padeža cilja kretanja.
Leksik toga idioma raznolik je u raznim krajevima, uglavnom zbog različitih utjecaja u pojedinim sredinama. Dobro su zastupljene turske riječi, osobito u Bosni i Hercegovini; uz jadransku obalu i u njezinoj blizini prisutan je romanski leksik, a uz granicu nekadašnje Vojne granice i njemački.
Na temelju povijesnih i jezičnih činjenica, autor ističe da je vjerojatno istočnohercegovački krajiški dijalekt utemeljen u 14. stoljeću i to na području istočno od Neretve, u Humu i oko Trebinja. Na tom je terenu najprije došlo i do novoštokavske akcentuacije i do ostalih tzv. novoštokavskih inovacija. Na dubrovačkom području govorilo se posebnim štokavskim dijalektom i prije nego što je u gradu Dubrovniku u 15. st. ugašen dalmatski jezik. Autor kaže da se mnogo raspravljalo o starom dubrovačkom govoru, pri čemu se o Dubrovniku govorilo kao o čakavskom i ikavskom gradu, ali i kao o gradu istočnoštokavskoga govora. Međutim, zaključuje, dubrovački su čakavizmi prirodni rezultati izoglosa s čakavskim susjedima.
Zetsko-južnosandžačkim dijalektom - nenovoštokavskim ijekavskim dijalektom govori se na istoku i jugu Crne Gore i u obližnjim predjelima u Srbiji, u Peroju u Istri te u Vraki (u Albaniji). Refleks glasa jata je uglavnom ijekavski, i to s dvosložnim refleksom jata. Izrazito je zastupljeno jotovanje, i to novo i najnovije. Tome dijalektu pripadaju i govori bokeljskih Hrvata. Perojski govor što pripada tom idiomu štokavski je ijekavski govor Crnogoraca koji su se sredinom 17. stoljeća preselili u Istru iz Crmnice i drugih mjesta. U tome idiomu česti su talijanizmi, kao: štumik, veštit, pirun, beštija, a vokabular vezan za crkvu pravoslavne je provenijencije: krst, manastir, Voskrsenije i sl.
Šumadijsko-vojvođanski dijalekt - novoštokavski ekavski dijalekt govori se u velikom dijelu Vojvodine i na zapadu sjeverne Srbije, na krajnjem istoku Hrvatske te u Madžarskoj i Rumunjskoj. Jat je uglavnom ekavski s tzv. zakonitim ikavizmima. Tome idiomu pripadaju i govori Hrvata iločkoga područja, koji su prvotno bili ikavci, ali su pod utjecajem okolnih ekavaca u novije doba prihvatili drugi refleks jata.
Kosovsko-resavski dijalekt - nenovoštokavski ekavski dijalekt govori se od Kosova do Banata, u Čobancu kod Budimpešte, u Rekašu i u Banatskoj Crnoj Gori u Rumunjskoj. Smederevsko-vrsački poddijalekt toga dijalekta manje je ekavski od većine govora toga dijalekta. Posebnu je pozornost autor posvetio govoru rekaških Hrvata (iz Rekaša kod Temišvara u Rumunjskoj), koji je podosta povezan s drugim govorima smederevsko-vrsačkog tipa.
Pod naslovom Vlahijska oaza (od str. 137. do 140.) kriju se osnovne značajke govora Vlaha u dvanaest sela južnoga Gradišća. Ti mjesni govori imaju znatnih štokavskih osobina, stoga ih je autor uvrstio u štokavske skupine dijalekata, i to »kao posebnu jedinicu s oaznim statusom«.
U knjizi o hrvatskim dijalektima i govorima štokavskog narječja, u poseban su odlomak izdvojeni hrvatski govori torlačkog narječja. Torlačkim se narječjem govori na krajnjem jugoistoku srednjojužnoslavenskoga dijasistema, između kosovsko-resavskoga dijalekta štokavskoga narječja te bugarskoga i makedonskoga jezika. Tomu narječju pripadaju i govori oko Karaševa u Rumunjskoj te govor Svinice u Đerdapu. Torlačkim govorima uglavnom komuniciraju Srbi. Hrvati govore torlački u Karaševu i okolici te Janjevu, Letnici, Vrnavokolu i još ponegdje (Šašare, Vrnez) na Kosovu. Kosovski Hrvati danas u znatnu broju žive u zagrebačkoj Dubravi i u Kistanjama blizu Drniša i Knina. U torlačkom je narječju jat uglavnom ekavski. Autor je u zasebnu odlomku opisao govore karaševskih Hrvata koji žive u sedam sela rumunjskoga dijela Banata te posebno govore Janjeva i Letnice.
Valja istaknuti da je svakom opisu pojedinog dijalekta autor pridodao akcentuirane oglede govora izvornih govornika, što čitatelju dočarava opisani idiom. Neke je primjere zabilježio sam, a neke je preuzeo iz dijalektološke literature. Vrlo vrijedan prilog uz svaki opisani dijalekt jest popis dijalektološke literature. Tako na jednome mjestu čitatelj nalazi vrlo iscrpnu informaciju o dostupnoj literaturi koja može biti dobar temelj za nova istraživanja.
Iznimnu vrijednost ovoj dijalektološkoj raspravi o štokavskim dijalektima daje šest pridodanih karata na kraju knjige. Neke su preuzete od prijašnjih istraživača (P. Ivića, D. Brozovića...), a Dijalektološka karta štokavskog i torlačkog narječja (na str. 163.) autorov je prilog. Ona prikazuje pripadnost mnoštva govora pojedinim dijalektima na taj način da su nazivi mjesta uneseni posebnim bojama pa se tako u osnovnome vidi dijalekatni raspored, a i lakše se prati izlaganje u knjizi.
Knjiga dr. Josipa Lisca Hrvatski dijalekti i govori štokavskog narječja i hrvatski govori torlačkog narječja, prva u nizu budućega cjelovita sveska Hrvatske dijalektologije, nesumnjivo je uradak koji je obogatio hrvatsku dijalektologiju. Za tom će knjigom zbog jasne i prihvatljive metodologije zasigurno posezati ne samo dijalektolozi i studenti kroatistike već i radoznalci koji žele ponešto naučiti o svojem materinskom govoru.

Question: what links the stokavsk nark and its dialects

External links Cycle Added to the knowledge of the Stokavsk nark and his dialects Cycle Josip Lisac:

what links the stokavsk nark and its dialects

Question: who is the focus of lisac's work

Question: what is sanja vulić studying

Relationship of dialect and standard language

dijalekta i standardnoga jezika s posebnim osvrtom

Relationship of dialect and standard language

Question: who is the author of the cycle of dialect and standard language

who is the author of the cycle of dialect and standard language

Question: what is the cycle of knowledge of stokavsk nark

what is the cycle of knowledge of stokavsk nark

Question: who is the historian of stokavsk narječje

who is the historian of stokavsk narječje

Question: the study of croatian idioms is called

Question: who did josip lisac focus his research on

who did josip lisac focus his research on

External links Cycle Added to the knowledge of the Stokavsk nark and his dialects Cycle Josip Lisac :

Sanja Vulić : Relationship of dialect and standard language with special focus on the Croats in Bačka Kolo Josip Lisac : Studies of Croatian Stokavsk organic idioma

External links Cycle Added to the knowledge of the Stokavsk nark and his dialects Cycle Josip Lisac: Sanja Vulić: Relationship of dialect and standard language with special focus on the Croats in Bačka Kolo Josip Lisac: Studies of Croatian Stokavsk organic idioma

External links Cycle Added to the knowledge of the Stokavsk nark and his dialects Cycle Josip Lisac:

Štokavsko narječje: prostiranje i osnovne značajke
I.
Štokavskim narječjem govori se približno u polovici naselja u Hrvatskoj, također u cijeloj Bosni i Hercegovini i Crnoj Gori, pa i u Srbiji izvan njezinoga jugoistočnoga prostiranja. Hrvatske štokavske govore nalazimo u veliku broju u Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini; manje ih ima u Crnoj Gori i u Srbiji, pa i na drugim područjima: u Italiji (Molise), u Austriji (Vlahija), u Madžarskoj (cio niz naselja), u Rumunjskoj (Rekaš) i drugdje po svijetu. Nehrvatski štokavski idiomi postoje i u Sloveniji (Bojanci i Marindol u Beloj krajini), u Madžarskoj, u Rumunjskoj, u Makedoniji itd. Na sjeverozapadu granica je na Dravi kod Virovitice odakle ide u okolicu Bjelovara, pa zatim na jug do Jasenovca. Dalje ide granica prema zapadu, do Petrinje i dalje do okolice Karlovca i do okolice Ogulina. U Gorskom kotaru štokavski je Mrkopalj i neka druga mjesta, a na obali štokavci žive već jugoistočno od Novoga. I dalje je obala štokavska, uz izuzetak čakavskoga Senja. U okolici Zadra još su donekle čakavski Novigrad, Privlaka, Bibinje, Sukošan itd. Obala do Omiša uglavnom je čakavska, no i štokavci su dobro zastupljeni: Nin, Zaton, Sveti Petar (nekad Krmčina), Pirovac, Šibenik i okolica, Seget itd. Štokavski je zapadni Pelješac, također Mljet i drugi otoci u dubrovačkoj blizini. Štokavaca ima i na Korčuli, Hvaru, Braču, Šolti itd. Na jugoistoku granica počinje kod Dečana, ide do ušća Laba u Sitnicu, zatim do planine Pasjače i zapadno od Prokuplja do Stalaća i do granice s Bugarskom istočno od Zaječara. Izvan omeđenog područja uglavnom se granica štokavštine poklapa s granicama Hrvatske (uz dosta odstupanja), Crne Gore i Srbije prema drugim državama izvan bivše Jugoslavije, s time da je, kako rekosmo, Bosna i Hercegovina sva štokavska. Izvan tih granica štokavske oaze postoje između Križevaca i Koprivnice, u blizini Čazme, u Žumberku, u Gorskom kotaru (Moravice, Gomirje, Sunger, Lič).
Hrvatski štokavski govori većinom se jasno razlikuju od ostalih govora istoga narječja svojim posebnim zapadnim značajkama i svojim vezama s čakavskim i kajkavskim govorima.
II.
Osnovne su značajke štokavskoga narječja sljedeće:
1. što ili šta kao zamjenička riječ
2. razlikovanje dvaju kratkih (uz razlikovanje dvaju ili triju dugih) akcenata, uzlaznih i silaznih, što je u europskim razmjerima važna strukturalna osobina, no ne dolazi u svih štokavaca
3. sačuvane nenaglašene dužine, ali ne podjednako dosljedno u svim govorima
4. u kao refleks stražnjeg nazala i samoglasnoga l; samoglasno l u središnjoj Bosni ne daje redovito u, tj. javlja se i diftong uo
5. inicijalna skupina v + slabi poluglas daje u-, npr. unuk
6. šwa daje a, ali uz odstupanja u zetskom dijalektu
7. premetanje v#e u sve
8. prijelaz čr- u cr-, s odstupanjima u slavonskom dijalektu, u zapadnom (Molise) te u Vlahiji (Gradišće)
9. promjena -l na kraju riječi ili sloga u o ili u a; iznimka u radnom pridjevu na slavonskom jugozapadu, eventualno još ponegdje
10. promjena praslavenskoga dj u đ, uz dosta iznimki na raznim stranama
11. promjena cr u tr u riječi trešnja
12. ć i đ od jt, jd — poć(i), pođem, uz odstupanja u slavonskom, zapadnom i istočnobosanskom dijalektu; poći je rasprostranjenije od pođem
13. tzv. novo jotovanje dentalnih i labijalnih suglasnika, uz dosta odstupanja, osobito u Slavoniji i u Bosni
14. nastavak -a u G mn. imenica muškog i ženskog roda, ali uz dosta odstupanja
15. gubljeje fonema h, uz znatna odstupanja
16. nastavak -u u L jd. imenica muškog i srednjeg roda (u gradu; u selu)
17. umetak -ov-/-ev- u množini većine imenica muškog roda, uz dosta odstupanja, npr. između Neretve i Dubrovnika, ali i drugdje
18. izjednačenje D, L i I množine imenica, uz prilična odstupanja
19. čuvanje nastavka -og(a) u G, A jednine muškog i srednjeg roda zamjeničko-pridjevske deklinacije (drugoga), uz odstupanja na dubrovačkom području (npr. ovega)
20. poseban oblik s nastavkom -a za s. rod u nominativu — akuzativu množine zamjeničko-pridjevske promjene (ova sela a ne ove sela)
21. čuvanje aorista, koji ipak uglavnom izostaje oko Dubrovnika
22. posebne konstrukcije uz brojeve od 2 do 4 (dva, tri, četiri noža)
23. znatan broj tzv. turcizama.
Kako vidimo, mnoge od navedenih pojava ponegdje izostaju u štokavskim govorima, uz to što često dolaze i u drugim organskim idiomima. Sa štokavštinom najčešće se podudaraju govori torlačkoga narječja, prvenstveno idiomi prizrensko-južnomoravskoga dijalekta. Na zapadu dijasistema najpovezaniji su štokavski i jugoistočni čakavski idiomi.
Osnovna literatura
Milan Rešetar, Der štokavische Dialekt, Wien 1907.
Pavle Ivić, Die serbokroatische Dialekte. I. Allgemeines und die štokavische Dialektgruppe, The Hague 1958.
Asim Peco, Pregled srpskohrvatskih dijalekata, Beograd 1978.
Dalibor Brozović — Pavle Ivić, Jezik, srpskohrvatski/hrvatskosrpski, hrvatski ili srpski, Zagreb 1988.
Josip Lisac, Hrvatski govori, filolozi, pisci, Zagreb 1999.

Dobro je poznato da svaki narod ima svoje mjesne govore i svoje dijalekatne značajke različite od standardnoga jezika, ali pritom nikomu ozbiljnomu ne pada na pamet da pripadnicima pojedinih naroda niječe njihovu nacionalnu pripadnost zbog specifičnosti njihovih mjesnih govora. A upravo to se danas događa Hrvatima u dijelu Bačke unutar države Srbije. Ta se grana hrvatskoga naroda danas očajnički bori za očuvanje svoje nacionalne samobitosti te traži podršku i od matičnoga naroda. Svjesni su da i dijalekatna obilježja njihovih govora svjedoče o njihovoj pripadnosti hrvatskomu nacionalnomu korpusu, te je tim apsurdnije što im se njihovi govori žele nametnuti kao novi standardni jezik, samo zato da bi ih se odijelilo od matičnoga naroda.
Autohtoni mjesni šokački govori npr. Sonte, Bačkoga Monoštora, Bačkoga Brega, Plavne i Vajske, te Hrvata u Baču u Vojvodini, pripadaju ikavskoj skupini govora slavonskoga dijalekta, kao i šokački govor Santova u Mađarskoj. Slavonski pak dijalekt pripada štokavskomu narječju. Slavonskim se dijalektom, kako mu samo ime kazuje, govori u velikom dijelu Slavonije, osobito u njenom podravskom i posavskom dijelu, ali i drugdje u Slavoniji, te u Baranji. Izvan Republike Hrvatske, slavonskomu dijalektu pripadaju govori oko Orašja u bosanskom dijelu Posavine, zatim, kako je već spomenuto, svi šokački govori u Vojvodini te govori u još nekoliko oaza u južnoj Mađarskoj, od Podravine do Bačke. Na tom je dijalektu temeljen i govor Hrvata u Rekašu kod Temišvara u Rumunjskoj, a i govori Hrvata u Srijemu temeljili su se na tom dijalektu. Valja istaći da slavonskim dijalektom govore samo i jedino Hrvati. Prema tomu, slavonski dijalekt jest štokavski dijalekt hrvatskoga jezika.
Autohtoni mjesni govori Tavankuta, Žednika, Đurđina, Male Bosne, Lemeša i Bikova, zatim govori Hrvata u gradu Subotici, na Pavlovcu, u Mirgešu (danas Ljutovu), Bajmoku, na Kelebiji i Verušiću, a još samo u tragovima i u gradu Somboru (svi unutar granica današnje Srbije), te autohtoni mjesni govori Hrvata u Aljmašu, Bikiću, Gari, Kaćmaru, Čikeriji, Čavolju, Baškutu, Gornjem Svetom Ivanu, u gradu Baji s pripojenim selom Vancagom / Fancagom i dr. (unutar granica današnje Mađarske), oblikuju skupinu mjesnih govora koji temeljno pripadaju štakavskomu poddijalektu novoštokavskoga ikavskoga dijalekta. Taj dijalekt također pripada štokavskomu narječju. Novoštokavskomu ikavskomu dijalektu pripadaju brojni mjesni govori unutar granica Republike Hrvatske, posebice u Dalmaciji na području između rijeka Neretve i Cetine, na obali i u unutrašnjosti, te svi mjesni govori Hrvata u Dalmatinskoj zagori. Na dalmatinskim otocima tomu dijalektu pripada govor Račišća na Korčuli, Sućurja na Hvaru, Sumartina na Braču, Maslinice na Šolti, a na dalmatinskom obalnom području tomu dijalektu pripada govor grada Šibenika i pojedinih mjesta oko njega, a u novije vrijeme i govor grada Splita, zatim pojedini govori oko grada Zadra te čitavo podvelebitsko područje u Dalmaciji i Hrvatskom primorju, osim grada Senja i pokojega mjesta oko Zadra koji su čakavski. Govori novoštokavskoga ikavskoga dijalekta također su brojni u Lici, a ima ih i u Gorskom kotaru, te ponegdje u istočnoj Slavoniji. Izvan granica Republike Hrvatske, novoštokavskim se ikavskim dijalektom, osim u Bačkoj, govori u zapadnoj Hercegovini, u velikom dijelu južne, zapadne i sjeverozapadne Bosne te na širem području grada Dervente, dok u Mađarskoj, uz već nabrojene govore u mađarskom dijelu Bačke, tomu dijalektu pripadaju mjesni govori Andzabega, Tukulje i Erčina južno od Budimpešte. Govori moliških Hrvata u Italiji također pripadaju novoštokavskomu ikavskomu dijalektu. Opet valja istaći da u sklopu štokavskoga narječja novoštokavskim ikavskim dijalektom govore gotovo isključivo Hrvati, a u manjoj mjeri i bosansko muslimansko stanovništvo hrvatskoga podrijetla koje se danas u nacionalnom smislu smatra Bošnjacima, te iznimno Srbi u Vukovu Polju u blizini Livna, koji su taj govor poprimili pod utjecajem znatno brojnijih hrvatskih susjeda. Iz navedenoga je jasno da su mjesni govori Šokaca i Bunjevaca u Bačkoj tipično hrvatski, i nedvojbeno svjedoče o njihovoj nacionalnoj pripadnosti.
Naravno, ti govori nisu istovjetni s hrvatskim standardnim jezikom, ali valja znati da niti jedan standardni jezik nije moguće poistovjetiti ni sa jednim mjesnim govorom, dijalektom ili narječjem jer se standardni jezik jednoga naroda razvija na temelju njegove književne i pismene tradicije, a konačno se oblikuje dogovorom jezikoslovaca i obično se temelji na jednom od narječja. Tako se suvremeni hrvatski standardni jezik temelji na hrvatskim govorima štokavskoga narječja i hrvatskoj književnoj tradiciji u kojoj važan udio imaju ijekavci.
Dr. Sanja Vulić
*****
Pripadnici bunjevačkoga roda koji žive na području Autonomne Pokrajine Vojvodine u Republici Srbiji, potaknuti najnovijim aktivnostima na denacionalizaciji hrvatske nacionalne manjine u Vojvodini uvođenjem nastavnoga predmeta "bunjevački govor s elementima nacionalne kulture" , kojim se od novoštokavskoga ikavskoga dijalekta, kojim govore bunjevački Hrvati iz Bačke nastoji stvoriti osnova za poseban jezik i tako nastaviti denacionalizaciju vojvođanskih Hrvata-Bunjevaca, otvorenim pismom pozivaju najviše političke i kulturne predstavnike Republike Hrvatske kao matične države bunjevačkih i svih drugih Hrvata, radi poduzimanja odgovarajućih političkih mjera zaštite integriteta hrvatskoga naroda i hrvatskoga jezika u Vojvodini. OTVORENO PISMO

Proučavanja hrvatskih štokavskih organskih idioma
Štokavski organski idiomi obrađivani su u dugu nizu raznovrsnih priloga sve od začetaka hrvatske dijalektologije u 19. stoljeću, a na stanovit su način, razumije se, opisivani ili registrirani već prije, u pretpreporodno doba. Pritom ističemo da su hrvatski štokavski idiomi u načelu vrlo izdiferencirani (a tako je i kod čakavaca i kajkavaca), vjerojatno jače izdiferencirani nego što je u ostalih štokavaca - pripadnika drugih nacionalnih kolektiva. Hrvatskim štokavskim dijalektima nije u znanosti posvećivana dovoljna pozornost, pa su neka područja (pre)slabo poznata, tj. još uvijek sasvim nedovoljno proučena. Doduše, zaslužnikâ u istraživanjima štokavštine (pa i hrvatske štokavštine) ima mnogo, osobito u posljednjih pedesetak godina, ali prethodno istaknuta konstatacija ipak vrijedi. Hrvatskim štokavcima dijelom je posvećen i prvi veliki prinos o štokavskim govorima, Rešetarova monografija o akcentuaciji jugozapadnih srednjojužnoslavenskih govora iz 1900. godine, gdje se, uz stanovite crnogorske idiome, obrađuje i dubrovački. U metodološkom pogledu proučavanje hrvatskih štokavskih dijalekata ne razlikuje se, ili se barem ne razlikuje bitno, u odnosu na proučavanje nehrvatskih štokavskih idioma ili u odnosu na ostale hrvatske dijalekte, bili oni čakavski ili kajkavski. Nerijetko hrvatski dijalektolozi (uz ostale) opisuju svoje materinske jezične sustave, među štokavcima npr. Pero Budmani, Milan Rešetar, Josip Gopić, Stjepan Sekereš, Ante Sekulić, Mate Šimundić, Josip Baotić, Agostina Piccoli itd.
U 19. stoljeću u hrvatskoj je filologiji velika pozornost posvećivana radu oko standardnoga jezika, pa je to imalo negativan utjecaj na dijalektologiju, prvenstveno u tom smislu da se zanemarivalo terensko proučavanje štokavskoga narječja, jer su štokavski idiomi (kojima pripada i standardni jezik) tobože manje-više poznati i tomu slično. Takvo je stajalište bilo štetno za dijalektološku znanost, također je bilo štetno povezivanje standardnoga jezika sa štokavskom dijalektologijom.
U sklopu hrvatskoga narodnog preporoda prva je važna dijalektološka pojava Antun Mažuranić, proučavatelj čakavštine, poglavito zavičajne vinodolske čakavštine. On je, međutim, znatan i po čakavsko-štokavskim usporedbama, a i ruskima zapravo, osobito u akcentološkom smislu. Stanovite su dijalektološke zasluge stekli i Vjekoslav Babukić i Ivan Mažuranić, Babukić akcentološkim rješenjima, Ivan Mažuranić pismom Kukuljeviću iz 1840. u kojem mu šalje u Milano »narječoslovnu« kartu »ilirskoga« jezika.
Približno paralelno s hrvatskim preporoditeljima djeluje i Vuk Stefanović Karadžić, zainteresiran i za dijalektološka pitanja, dok 1857. Đuro Daničić piše o razlikama između jezika srpskoga i hrvatskoga, pri čemu očito krivo identificira štokavštinu i srpski jezik, čakavštinu i hrvatski jezik, uz također bitne metodološke slabosti, unatoč kojima ipak donosi i znatan broj točnih opažanja. Sredinom druge polovice 19. stoljeća Leonhard Masing uspješno je uspoređivao akcent u Mrkoplju (novoštokavski ikavski dijalekt) s onim u okolici Beograda. U prvim desetljećima hrvatske dijalektologije kakvoćom se izdvaja rad Pera Budmanija »Dubrovački dijalekat, kako se sada govori« iz 1883, iako je iz toga prinosa sasvim jasno da tada još nije bilo potpuno shvaćeno što je upravo dijalektologov zadatak. Taj i danas vrlo koristan prilog donosi, naime, ovakvo stajalište: »Mi ćemo u ovoj raspravici bilježiti riječi općim akcentom« (1883, 157), iako Dubrovčani poneke riječi izgovaraju drugačije no što je to u standardnom jeziku. Budmani bilježi npr. ěngvast, a zatim ističe da Dubrovčani govore ínguas »tinta«. Dakle, pišući o dubrovačkom sustavu, Budmani mijenja i dubrovački akcent i dubrovačku fonologiju. U prilogu »Čakavske osobine u današnjem dubrovačkom dijalektu« (1890) Marcel Kušar nastojao je dokazati da je Dubrovnik nekada pripadao čakavskoj zoni i da se tragovi čakavštine još čuvaju u dubrovačkom govoru. Tomu se je oštro suprotstavljao Milan Rešetar, koji je pitanju staroga slavenskog dubrovačkog idioma posvetio mnoga istraživanja, sve do postumno objavljenih rasprava »Najstariji dubrovački govor« i »Najstarija dubrovačka proza«. Rešetarova je teza bila da se u Dubrovniku uvijek govorilo hercegovačkom štokavskom (i)jekavštinom. Odgovori štokavština i (i)jekavština jesu dobri, ali nisu točni kad se ističe da je to hercegovački štokavsko-(i)jekavski govor. U prošlosti je dubrovački govor bio samostalan zapadnoštokavski dijalekt, a u novije doba on čuva dio svojih starih značajki, uz neke izoglose s obližnjom čakavštinom. Već spomenuta Rešetarova akcentološka monografija opisuje akcent svih vrsta riječi i svih gramatičkih kategorija. Građa je zabilježena pouzdano, kao što je Rešetar i inače uglavnom redovito precizno bilježio naglasno stanje, pa tako i pri usporedbi akcenta Dubrovnika, Prčanja, Ozrinića te Karadžićeva i Daničićeva akcenta. Kad smo već kod Rešetara i nove kvalitete ostvarene u njegovu radu, spomenimo i njegovu važnu knjigu Der štokavische Dialekt (Beč, 1907), knjigu što, skupa s Belićevim i Ivšićevim ranim radom, predstavlja osamostaljenje srednjojužnoslavenske dijalektologije kao lingvističke discipline. Razumije se samo po sebi da Rešetar tada, unatoč golemu terenskom radu, nije mogao dati potpuniji pregled štokavskoga dijalekatnog stanja. Rešetar je i autor monografije o govorima moliških Hrvata, također vrijedne i opsežne. Usput napominjem da je poneku briljantnu dijalektološku intervenciju iznio Vatroslav Jagić, najveći slavist svoga doba, npr. o staroj dubrovačkoj govornoj situaciji. Slijedeći u mnogome (pa i u slabostima) Budmanija, Tomo Brajković još je potkraj 19. stoljeća solidno obradio peraški govor. Đuro Šurmin zaslužniji je kao prikazivač sarajevskoga govora nego kao obrađivač hercegovačkih idioma, dok je Matej Milas, osim što je stekao zasluge proučavanjem čakavskoga trpanjskoga govora, dao prinose i o mostarskom i o dubrovačkom sustavu. Poslije je, već u 20. stoljeću, dubrovački leksik lucidno raščlanjivao Mate Tentor. Uz Rešetarove obradbe štokavštine moramo spomenuti Belićeve zahvate, autoritativne i na štokavskom području. Osobito nam je važno spomenuti Belićevu suradnju u tzv. Stanojevićevoj Narodnoj enciklopediji. Također moramo istaknuti da u Belićevu opusu nalazimo spoznaje neobično važne za proučavanje hrvatskoga jezika, npr. u prilogu »O značaju zapadnog štokavskog govora za istoriju srpskohrvatskog jezika« (1958). Godine 1907. u hrvatskoj se dijalektologiji javio Stjepan Ivšić, koji je u velikoj mjeri obilježio noviji naš dijalektološki rad. Manje »Šaptinovačkim narječjem« (1907), puno više »Današnjim posavskim govorom« (1913) dao je Ivšić mnogo autentične dijalektološke građe, a u rješavanju mnogih kompliciranih i najkompliciranijih pitanja nalazi odgovore što su se u razvoju hrvatske (i ne samo hrvatske) dijalektologije pokazali dragocjenima. Važan je i njegov »Prilog za slavenski akcenat« (1911), prvi veći prinos posvećen slavenskom akcentu, poticajan Nacrt za istraživanje hrvatskih i srpskih narječja (1914). U svemu, doba od 1883. do 1914, razdoblje od Budmanijeve studije do Ivšićeva upitnika, osobito je bogato u hrvatskoj dijalektologiji. Tada su, među ostalima, svoje štokavološke (ili barem djelomično štokavološke) prinose objavljivali Petar Skok, Mijo Žuljić, Josip Gopić, Grga Tomljenović, Mile Japunčić i Rudolf Strohal, neki od njih diletantske, ali s vrijednom zabilježenom građom (Žuljić), drugi na lijepoj razini, pa i inovativno u akcentološkom segmentu (Tomljenović).
U međuraću nastavljena je plodna dijalektološka aktivnost, manja, doduše, u hrvatskoj štokavologiji nego u kajkavologiji i u čakavologiji. Spominjem Stjepana Pavičića (kojega rad u Slavoniji i poslije u Lici nije dovoljno iskorišten u dijalektologiji), Milka Popovića (zainteresirana i za tvorbu riječi), Bratoljuba Klaića, Josipa Hamma, zatim Vasu Tomanovića i Jovana Vukovića. Svojim radom u Bosni, ali i u Crnoj Gori i drugdje, mnogo je obećavao Gojko Ružičić. Vrijedna je Tomanovićeva monografija o bokeljskim Hrvatima (Lepetane), vrlo obogaćivana nakon Drugoga svjetskog rata, dok je Vuković, neobično darovit sintaktičar, priloge i o hrvatskim govorima u Bosni i Hercegovini davao prvenstveno za svoga rada u Sarajevu nakon 1960. Učenjaci izvan zajednice u kojoj su u međuraću živjeli Hrvati znatno su pridonosili proučavanju čakavskih govora (poznati Jakubinski, Meyer, Vážny, Malecki, Cronia), mnogo manje u proučavanju štokavskih govora, npr. Günter Reichenkron, koji je pisao o moliškim Hrvatima.
U posljednjih pedesetak godina znatnu ili čak veliku aktivnost razvijali su jezikoslovci obrazovani ili bar djelomice formirani kao učenjaci u prethodnom vremenu, npr. Mate Hraste (koji je prvenstveno bio čakavolog), Ljubomir Maštrović (proučavatelj ninskoga govora), Ivan Brabec (zaslužan osobito po istraživanju tuzlanskoga područja, ali i mnogih drugih terena), Stjepan Sekereš (marni istraživač slavonskih, baranjskih, bačkih i srijemskih govora), Ante Šupuk (proučavatelj šibenskoga govora). Ubrzo je, međutim, vodstvo preuzeo novi naraštaj lingvista predvođen Pavlom Ivićem, koji je zarana primjenjivao strukturalističku (a i generativnu) metodu u dijalektologiji. On je autorom srpskog i njemačkog izdanja Dijalektologije u kojima su obrađeni i hrvatski dijalekatni idiomi, kojima je posvetio i nekoliko posebnih priloga, posebno o govorima u Madžarskoj i u Slavoniji. Pavle Ivić bio je i glavni urednik i jedan od glavnih suradnika u svjetskim razmjerima izuzetne knjige Fonološki opisi srpskohrvatskih/hrvatskosrpskih, slovenačkih i makedonskih govora obuhvaćenih Opšteslovenskim lingvističkim atlasom (Sarajevo, 1981), vrlo angažiran i u izradbi lingvističkih atlasa. Poput Belićevih, i Ivićeve su zasluge u proučavanju hrvatskih dijalekatnih idioma velike. Naravno, to ne znači kako njihovu radu ne bi bilo ozbiljnih primjedbi, a u tom svjetlu poučan je primjer Dalibora Brozovića, koji je znatnim dijelom prihvaćao Ivićeva učenja, ali su i njegove drugačije koncepcije bile česte, u dijalektologiji poglavito zasnovane na što bolje odmjerenu doziranju genetskih i strukturalnih kriterija u klasificiranju srednjojužnoslavenskih dijalekata i uopće dijalekatnih idioma. Terenski, i ne samo terenski, Brozović je najviše radio u Bosni, a na tom području najzaslužniji je po uočavanju posebnosti istočnobosanskoga dijalekta, pri čemu ima i drugih momenata, kojih će se značenje u punom smislu pokazati tek u budućnosti. Važna je i Brozovićeva suradnja u Fonološkim opisima, također suradnja u lingvogeografskim poslovima. Izrazito opsežno proučavanje štokavskih idioma (uključujući i hrvatske) poduzimao je Asim Peco, pisac Pregleda srpskohrvatskih dijalekata, mnogo slabije uspjeloga od Ivićevih knjiga, koliko god je činjenica da je, za razliku od Ivića, u toj svojoj sintezi u stanovitoj mjeri obradio i čakavsko i kajkavsko narječje. Ostali najugledniji hrvatski dijalektolozi što su se počeli afirmirati pedesetih godina prošloga stoljeća (Božidar Finka, Stjepko Težak, Milan Moguš, Antun Šojat, Zvonimir Junković) relativno su se malo bavili štokavskim narječjem, kojem je znatniji dijelak svoga opusa posvetio Josip Matešić, a vrlo je znatan rezultat ostvario Mate Šimundić, proučavatelj govora Imotske krajine i Bekije. Važno je ipak spomenuti Finkin i Šojatov rad u Slavoniji jugozapadno od Vinkovaca i drugdje, također upozoriti i na rad Rudolfa Filipovića među našim iseljenicima u SAD-u. U spominjanim Fonološkim opisima obrađeni su hrvatski štokavski govori sljedećih mjesta: Trnovac, Magića Mala, Strizivojna, Valpovo, Kruč, Otok, Dobretići, Vijaka, Tramošnica, Gradište, Grude, Kreševo, Cavtat, Pogan i Dušnok. Sedam punktova nalazi se u Hrvatskoj, pet u Bosni i Hercegovini, dva u Madžarskoj, jedan u Italiji. Ne bih sada iznosio u čem je iznimno značenje Fonoloških opisa, samo bih napomenuo da su opise hrvatskih štokavskih govora napisali Ivka Brkić, Dalibor Brozović, Snježana Ćerić, Božidar Finka, Josip Lisac, Mijo Lončarić, Slobodan Remetić, Petar Šimunović, Antun Šojat i Dragomir Vujičić. Petar Šimunović, onomastičar i čakavolog, dao je prinose o moliškim, mljetskim i nekim drugim štokavskim govorima, kajkavolog Mijo Lončarić osobito o slavonskim štokavskim idiomima, Gerhard Neweklowsky o Vlahiji u Gradišću. Ivan Popović u posebnoj se monografiji pozabavio uglavnom govorima bačkih Hrvata. Vrijednu monografiju o ikavskošćakavskim govorima u okolici Dervente napisao je Josip Baotić, koji se bavio i govorima slavonskoga tipa u okolici Orašja. Miloš Okuka obradio je govore ramskoga područja i govore oko Usore u Bosni, Zorka Kašić konavoske govore, Nikola Ramić idiome oko Tomislavgrada i Livna, Senahid Halilović organske idiome između Dubrovnika i Neretve. Mnogo je o štokavcima u Madžarskoj pisao Predrag Stepanović, o slavonskim govorima Ljiljana Kolenić, o govorima oko Iloka, Imotskoga itd. Iva Lukežić, o mnogim govorima ikavaca novoštokavaca Milan Dragičević i Stjepan Vukušić, o podravskim govorima Marija Znika, o istočnoslavonskim idiomima Ilija Lavrnić itd. Velike zasluge stekli su van den Berk (Dubrovnik), Walter Breu (Molise), Siegfried Tornow (Vlahija), John Felix Clissa (moliški Hrvati u Zapadnoj Australiji) itd. Vrijedni su rezultati i mnogih nespomenutih učenjaka, osobito najmlađih, npr. Željka Jozića. U leksikografskom poslu mnogo su ostvarili Latinka Golić (Donji Miholjac), Martin Jakšić (Slavonija), Vojislav Mataga (Opuzen), Marko Peić i Grgo Bačlija (bački Bunjevci), I. B. Šamija i P. Ujević (Imotski), Mihailo Bojanić i Rastislava Trivunac (Dubrovnik), Marko Čuljat (lička ikavica), Walter Breu i Giovanni Piccoli (Kruč), Agostina Piccoli i Antonio Sammartino (Mundimitar), Siegfried Tornow (Vlahija), Vesna Radulović-Lipovac (Boka) itd. Prema tomu, sada postoji i znatan broj dijalekatnih štokavskih hrvatskih rječnika. Obično je proučavana štokavska fonologija i morfologija, sintaksa mnogo manje, tvorba riječi malo (osim u istraživanjima Wande Pomianowske, donekle i Wieslawa Boryüa). I štokavski hrvatski govori, razumije se, prikazivani su u lingvističkim atlasima, osobito u Općeslavenskom lingvističkom atlasu, a novi pothvati u lingvističkoj geografiji još se očekuju. Očekuju se i nove obradbe, točne i promišljeno organizirane. Hrvatski dijalekatni idiomi nedavno su sintetski obrađeni u posebnoj knjizi, nakon ostvarenja Rešetarovih, Ivićevih, Pecinih i nakon konzultiranja goleme literature, pa i terenskih provjeravanja, a iz same se knjige jasno vidi koje su uporišne znanstvene točke u rezultatu koji je autor (Josip Lisac) postigao.