mini|264x264px|Hrvatska 1102. g.
Petar Snačić (Svačić), hrvatski kralj, vladao je od 1093. do 1097. godine. Kao vođa protumađarskog otpora u Hrvatskoj izabran je za kralja 1093. godine, u jeku sukscesijskog sukoba uzrokovanog smrću Zvonimira i Stjepana II. Bio je posljednji hrvatski kralj narodne krvi.

 Životopis

 Podrijetlo

Navodno je podrijetlom iz tvrdog grada Kamička s padina Miljevačkog platoa uz rijeku Krku gdje je u njegovu čast podignut veleban spomenik. Međutim nema nikakvih dokaza da je Petar bio član obiteljske loze Svačića, nego je to posljedica neosnovane tvrdnje jednog hrvatskog povjesničara iz druge polovice 19. stoljeća.

U Supetarskom kartularu se nabrajaju hrvatski banovi u vrijeme nekih kraljeva. Tamo se kao posljednji hrvatski ban navodi Petar Snačić. Franjo Rački prigodom objave spomenutog dokumenta, n je pretvorio u v pa je od Snačića postao Svačić. Snačići su bili jedan od poznatih rodova hrvatskog plemstva.Hrvatski kraljevi - šesta epizoda, Hrvatska radiotelevizija.

 Vladavina i smrt
250px|thumb|Smrt kralja Petra Snačića u Gori Gvozdu 1097. god. (Oton Iveković)

Iako se ne može sa sigurnošću tvrditi, pretpostavlja se da je kasniji kralj Petar bio na funkciji hrvatskog bana u vrijeme kralja Zvonimira.Zelić-Bučan, Benedikta, str. 191. Taj podatak proizlazi iz Supetarskog kartulara.

Poslije smrti kralja Stjepana II., posljednjeg izdanka dinastije Trpimirovića, Jelena Lijepa, udovica kralja Zvonimira poziva svoga brata, ugarskog kralja Ladislava da zauzme Hrvatsku, kao Zvonimirov legalni nasljednik. To izaziva revolt većeg dijela hrvatskog plemstva koje se vojno odupire Mađarima. Supetarski kartular spominje kralja Slavca, te dio povjesničara smatra da je Slavac bio kralj odabran od strane plemstva kao anti-ugarski vođa. Moguće je da mu je Petar Snačić bio odan, ali i da mu je bio rival u borbi za hrvatsku krunu. Pošto o Slavcu van konteksta kartulara nema nikakvih podataka, povjesničari o njemu ne znaju praktički ništa. Ono što se zna je da je jedan dio plemstva i naroda izabrao oko 1093. godine Petra za novog hrvatskog kralja, nastavljajući sukob s Arpadovićima i njima odanom hrvatskom plemstvu.

Kralj Petar stolovao je u Kninu i pretpostavlja se da je u njegovoj vlasti bila stara jezgra hrvatske države, bez dalmatinskih gradova i područja između Save i Drave, iako neki povjesničari misle da je Petar Snačić uspio prognati Almoša sa sjevera Hrvatske. Zasigurno nikad nije okrunjen za kralja, jer se Zvonimirova kruna nalazila u rukama splitskog nadbiskupa Lovre koji je umro 1099. godine (nadbiskup od 1060. – 1099.).

Nakon smrti ugarskog kralja Ladislava 1095. godine, na prijestolje dolazi njegov najstariji nećak Koloman, koji je nakon pomirbe s papom Urbanom II. krenuo u vojni pohod na Hrvatsku.

Potkraj travnja, odnosno početkom svibnja 1097. godine došlo je do bitke na Gvozdu (najvjerojatnije na sjevernom podnožju gore Gvozd, današnje Petrove gore), u kojoj je kralj Petar izgubio život na bojištu i tako ostao zapamćen kao posljednji hrvatski kralj "narodne krvi". U spomen na nesretnog hrvatskog junaka planina dotada nazivana Gvozd, naziva se Petrov gvozd, odnosno Petrova gora.

 Nedosljednosti o mjestu smrti
O pravom mjestu odigravanja bitke gdje je poginuo Petar Snačić znanstvenici se nisu usuglasili.Vladimir Sokol, Petar Svačić i mjesto njegove pogibije. Župa Miljevci, Zbornik.

 Petar Snačić u umjetnosti
 oslikan je u djelima slikara Otona Ivekovića
 skladatelj Jakov Gotovac 1969. godine skladao je operu "Petar Svačić"Siniša Vuković, „Petar Svačić“ – posljednja opera velikoga maestra , www.hrvatski-fokus.hr, objavljeno 16. rujna 2011., pristupljeno 19. prosinca 2012.
 pjesnik Vladimir Nazor napisao je pjesmu "Petar"

 Literatura
 Benedikta Zelić-Bučan, Povijesni osvrt na "Kartular sv. Petra u selu", u: Članci i rasprave iz starije hrvatske povijesti, Zagreb, 1994.

 Izvori

 Vanjske poveznice
 Petar, Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje. Leksikografski zavod Miroslav Krleža, enciklopedija.hr

Kategorija:Hrvatski vladari
Kategorija:Hrvatska za narodnih vladara

Petar Snačić in art is painted in the works of the painter Otona Ivekovića composer Jakov Gotovac in 1969 composed the opera "Petar Svačić"Siniša Vuković, "Petar Svačić" - the last opera of the great master, www.hrvatski-fokus.hr, published on September 16, 2011, accessed on December 19, 2012 poet Vladimir Nazor wrote the song "Petar"

Gotovac je na ušću svojega stvaralaštva napisao djelo koje se, istinabog, razlikuje od inih njegovih ostvaraja istog žanra, ali se u notnom tekstu ipak može nazrijeti prepoznatljivi skladateljev rukopis
Opera-oratorij "Petar Svačić", kako je taj svoj glazbeno-scenski komad žanrovski etiketirao sam Jakov Gotovac, zadnje je njegovo glazbeno-scensko djelo. Premda ga je maestro namijenio za glazbenu pozornicu, ono je ipak – u svojoj dramaturgiji i u svojem pismu – komad poprilično statične strukture, tako da odrednica "oratorij" iz podnaslova zacijelo stoji. No, čak bih se usudio i malko (uvjetno) prigovoriti velikom meštru, pa preobraziti taj podnaslov u "opera-kantata", budući da oratorij zahtijeva više eklezijansko-sakristantsku, molitvenu tematiku, a ne profanu, pogotovo ratničku, kao što je ovdje slučaj. Također, ni samom Gotovcu, jamačno, nije bilo do sakralnosti ovog djela, jer ni inače u svojem opusu – začudo! – nije ostavio većeg traga u duhovnoj literaturi (možda motet Terra tremuit, uz još pokoju nabožnu pjesmu iz ranih dana tipa: Tantum ergo I., Tantum ergo II. za muški zbor i Ave Maria za tenor i četverogudje). Kako bilo, Gotovac je na ušću svojeg stvaralaštva napisao djelo koje se, istinabog, razlikuje od inih njegovih ostvaraja istog žanra, ali se u notnom tekstu ipak može nazrijeti prepoznatljivi skladateljev rukopis.
Svako govorenje o Gotovčevoj obradi ove teme, s povijesnim likom Petra Svačića u njoj, mora krenuti sa samim počecima njegovog kompozitorskog puta. Jerbo, već na incipitu njegove karijere, među prvih nekoliko skladbi koje je bio pribilježio unutar crtovlja, Gotovac je bio skladao jednu koračnicu za tamburaški orkestar imenom Svačić. Bilo je to 1912. godine, a svega nekoliko godina kasnije – kultne 1918., toliko značajne godine za historiografiju ovih prostora i naroda na njima – ispjevat će Gotovac i baladu Crna priča za bariton i orkestar, prema stihovima osječkog pjesnika Rudolfa Franjina-Magjera. Razumljivo, u centru priče, posljednji je hrvatski kralj: Petar Svačić.
Sve otada pa do kraja (od prve zagrade Gotovčeva skladateljstva, koja otvara, do zadnje zagrade, koja zatvara cjelovitost opusa), u Gotovcu je fermentirala ideja o realizacije jednog pompoznijeg djela s Petrom Svačićem na čelu. Prolazila su desetljeća, taložile su se partiture na njegovom kompozitorskom kantunalu, ali ostvarivanju žuđene ideje neće se primaknuti. Tek potkraj svojeg života, kad je već bio natovario na leđa sedam i pol desetljeća življenja s glazbom i za glazbu, Gotovac suče svoje pero, rasprostire papirnate lancune s praznim crtovljima na svoj radni stol i počinje nabacivati prve skice za buduću operu koja će se zvati – "Petar Svačić".
Suradnja sa Zlatkom Tomičićem
Kuglica u ruletu mogućih libretista zaustavila se pokraj imena Zlatka Tomičića, sjajnog pjesnika i književnika. U svojoj bilješci Užitak je bilo raditi s njim, napisanoj prigodice za zbornik u povodu 20. obljetnice Gotovčeve smrti, Tomičić intimno otkriva: "Za Jakova Gotovca čuo sam još dok sam bio vrlo mlad. On je za mene bio legendarna osoba, stvaratelj koji je dodirivao svijet mitskog (…) Kao da sam već onda želio i ja biti libretist neke opere iako mi se činilo nevjerojatnim da bih ja mogao jednoga dana raditi sa samim Gotovcem" ("Jakov Gotovac", Zagreb, 2003.). Tomičić nadalje piše o nehotičnim kontaktima s maestrom koji su sasvim slučajno otpočeli njegovim uređivanjem novina "Hrvatski književni list", gdje je već u prvom broju napisao uvodnik pod naslovom: "JAKOV GOTOVAC – 50. obljetnica umjetničkog rada". Bilo je to 1968. godine, a kao točku polaznicu Tomičić je uzeo Gotovčev scherzo za mješoviti zbor, Aj, moj Mijo, koji je napisan ljeta Gospodnjega 1918. (Tomičić se, zacijelo, bio malo preračunao, jer je Gotovac počeo skladati i ranije).
U svakom slučaju, jednu od najljepših epizoda koje su mu se u životu dogodile, Tomičić deskibira ovim riječima: "Jednoga dana došao mi je moj prijatelj televizijski redatelj Danijel Marušić i rekao mi da me treba skladatelj Jakov Gotovac. Gotovac je, naime, govorio Marušiću da mu treba libretist za njegovu operu Petar Svačić koju je on zamislio još u ranoj mladosti i odlučio da to bude njegovo zadnje djelo. Marušić me odveo k njemu da se upoznamo i dogovorimo o suradnji. Tako je to počelo. Bilo je to 1966." (ibidem).
Baš u to vrijeme Gotovac je ostao udovac, i to je ostavilo traga na njemu. A, pročitavši iznovice prvu verziju libreta, u pismu od 25. kolovoza 1966. što ga je skladatelj uputio Tomičiću iz Zadra, stoji i ovo: "Ovih sam dana ponovno (nakon prvog čitanja u Zagrebu!) temeljito proučio Vaš koncept, i sebi pribilježio i obradio u prvom naletu jednu zaokružniju verziju budućeg libretta opere! – Sve je odlično i prvorazredno pjesnički i literarno, što ste napisali, i ja sam na mnogim mjestima uzdrhtao od uzbuđenja i izraženih misli i napomena! – Ali, nažalost, cijeli taj tekst neće moći ući u muzičko-scensko djelo, jer su mnoga mjesta preopširna za potrebe muzike, a samo onaj divni monolog Petra Svačića, uglazbljen, trajao bi kao jedna veća kantata?!?"
Za razliku od brojnih skladatelja u povijesti operopisanja, Jakov Gotovac pomno je vagao svaku riječ u libretu, kao i odnose među likovima i dramaturškim situacijama. Stoga ne čudi što je s Tomičićem bio u gotovo dnevnoj komunikaciji, uvijek iznova ištući škare i lijepak: izbacivanje jednog krta, umetanje drugog, preobrazbu određenog odlomka, preradbu tijeka radnje… Libretist je strpljivo udovoljavao skladateljevim prohtjevima, pa je nakon tri godine uglazbljivanja partitura opere Petar Svačić bila dovršena. Ali, nasuprot logici i očekivanjima, kad se dospjela partitura "problemi" za skladatelja nisu bili zgotovljeni; dapače, oni su tada tek otpočeli!
U raljama jugoslavenskoga gušenja "Hrvatskoga proljeća"
Zadnju kajdu Gotovac je u ovaj svoj operni almanah ucrtao 1970. godine, a već sljedeće bila je predviđena praizvedba u Zagrebačkoj operi. Premda su pokusi već bili krenuli, naglo je skinuta s programa uz obrazloženje kako se "pesimistički ugođaj djela" ne pristoji trenutku. Jasno, godina je 1971., narod je naelektriziran silnicama i iskrama koje frcaju iz pokreta Hrvatskog proljeća, a sam Zlatko Tomičić urednik je spomenutog prohrvatskoga glasila "Hrvatski književni list", pa je on samim time bio eksponent i (makar jedan) metak u pucnjavi hrvatskog nacionalizma. Za ondašnje komunističke tovariše njegovo ime, list koji je uređivao i tema koju je Gotovac obradio bili su rešt češnjaka na prozorima komesarijata i glogovi kolci na zidovima komiteta! Čak je Tomičić bio optužen daje pobjegao u inozemstvo, na što je on dvadeset godina kasnije u jednom intervjuu rekao: "Niti jedne jedine sekunde nisam nikamo pobjegao, odsjedio sam u zatvoru i iskusio kojekakva poniženja, ali sam bio tu, a posljedica svojeg tog cirkusa nije bilo samo skidanje Petra Svačića nego i moje drame Kain, koju je nekako u istom tom razdoblju i u istom kazalištu trebao postaviti Ljudevit Galic" ("Vjesnik", 13. V. 1992.).
U svojem slovu o sjećanju na suradnju s Gotovcem, Tomičić prenosi i atmosferu oko priprema praizvedbe. Ponajprije, donosi priču iz dnevnika "Vjesnik", koji je tada imao rubriku "Poznate ličnosti odgovaraju na pitanja javnosti". Ivan Zornjak iz Zagreba, tako, bio je izvolio pitati Jakova Gotovca ovo: "Nakon galame oko vaše posljednje opere 'Petar Svačić', pročitao sam da je konačno uvrštena u repertoar Hrvatskoga narodnoga kazališta za sljedeću sezonu. Kako je dugo ta partitura ležala u ladici zagrebačke operne kuće?!" Na upit je Gotovac odgovorio ovako: "Nikakvih sukoba nije bilo između mene i sadašnjeg opernog rukovodstva oko izvedbe opere 'Petar Svačić'. 'Galamu', kako je vi nazivate, podigli su profesionalni novinari, moji prijatelji, po vlastitoj inicijativi da stvar pokrenu s mrtve točke, a ja sam bio lično uvrijeđen da tek nakon devet mjeseci čekanja napokon dobijem nekakav odgovor od operne administracije. Ja u svojim poznim godinama ne mogu i neću da čekam! – Ili djelo primiti, ili djelo odbiti, pa da u negativnom slučaju potražim druge mogućnosti. Sada je sve u redu, i ja ostajem i dalje kao i do sada 'vjeran sin' hrvatske opere, u kojoj sam doživio devet mojih glazbeno-scenskih djela" ("Vjesnik", 4. V. 1971.).
Sljedeća stvar je jako znakovita, sadrži u sebi mnogo od onoga što se tih mjeseci odvijalo iza kulisa zagrebačkoga kazališta, pa treba dosljedno citirati izvadak iz dijarijsko-ljetopisnog napisa Zlatka Tomičića: "Još su prije toga Večernje novosti iz Beograda pisale u ožujku 1971. o tom pkandalu oko opere Petar Svačić. Članak pod naslovom: Da li je trebalo šutjeti napisao je Bora Đorđević. Nadnaslov tog članka bio je Zašto Hrvatsko narodno kazalište ne obavještava kompozitora Jakova Gotovca hoće li izvesti njegovu davno dovršenu operu 'Petar Svačić'.
Tu se opisuje kako Gotovac uzalud čeka odgovor od HNK-a oko izvođenja svoje opere, opisuje se njegovo ogorčenje, posebno zbog odnosa Nikše Bareze prema njemu. Zatim se spominje kako su Mladen Bašić i Danijel Marušić odlučili da u suradnji s riječkom operom postave Petra Svačića na Trsatu. I na kraju je izjava direktora opere HNK Nikše Bareze koji kaže da je 'maestro Gotovac bio malo nepotrebno nervozan, a i ostali koji se interesiraju za izvođenje 'Petra Svačića'.'…
No nije bio iskren. Jednog dana kada je Gotovac po ne znam koji put pitao kada će mu već postaviti i izvesti tu operu, Bareza je dreknuo:– Nikada!" ("Jakov Gotovac", Zagreb, 2003.). I u godinama dok je skladao ovu operu (dakle, kasne šezdesete godine prošlog stoljeća), Gotovac je bio svjestan njezine delikatnosti, pa je već u jednom pismu Ivanu Boškoviću u Split – datiranom 19. ožujka 1966. – pišući o operi Stanac, imao potrebu podcrtati: "Mnogo bi me veselilo, ako bi mogli objaviti Vaše predavanje o mome životu i radu, ali bih Vas ipak molio, da nikako još ne objavljujete moju dugogodišnju namjeru o želji da komponiram operu 'Petar Svačić', jer još nije sigurno, da li ću uspjeti to oživotvoriti?! – Sada sam u pregovorima za suradnju sa hrvatskim pjesnikom Zlatkom Tomičićem, sa kojim me je 'ukopčao' baš redatelj Danijel Marušić, moj neumorni 'stimulator' za za daljnji moj stvaralački rad!" ("Hrvatsko slovo", 23. VIII. 1996.).
A u razgovoru s Ivanom Boškovićem, koji je Gotovac bio dao po uglazbi konačnog libreta, rekao je: "'Svačić je kao opera-oratorij više statičan nego moja ranija djela, tako da se može i koncertno izvoditi, a u pogledu stila i tehnike ostao sam vjeran svom nacionalnom realizmu, iako svjesno prema unutra i van više pojednostavljen i rekao bih, pisan u nekom muzičkom asketizmu.
Glavni lik nije opisan kao šablonski operni junak, nego kao idealizirano herojsko biće, što se i u tretmanu partiture može uočiti . Harmonijsko je tkivo kompaktno, jednostavno, po mom mišljenju onako kako treba da odgovara potrebama ovakvog djela" ("Slobodna Dalmacija", 7. II. 1970.). No, meni su najdraže misli kojima sam skladatelj stavlja točku na i priče o radu na ovoj operi: "Sretan sam što sam uspio dovršiti partituru davno zamišljene skladbe. Zadovoljan sam jer sam ostvario onakvo djelo kakvo sam želio i koje smatram, bez obzira na sve moguće pravce i stilove, izljevom svoga vlastitog umjetničkog govora, te bez straha očekujem susret s publikom i nepristranom stručnom kritikom" (ibidem).
Na žalost, do tog susreta nikada doći neće, jer je Gotovac umro prije nego što je djelo praizvedeno, baš kao i Vatroslav Lisinski, koji nikad nije čuo svoj Porin. Djelo Lisinskog izvedeno je prvi put tek 43 godine nakon što ga je prekrila studena ploča nadgrobnica, a Gotovčevo djelo izvelo se deset godina od njegovog preminuća i više od dvadeset godina kasnije nego što je bilo dovršeno!
Siniša Vuković
Samo registrirani korisnici mogu dodavati komentare

Question: who wrote the music for the opera petar snačić

Question: when was the opera petar snačić written

Question: who composed the opera petar snačić

Question: who composed the opera 'petar snačić'

Question: who painted the opera petar snačić

Question: when was the last opera by petar snačić written

Question: who wrote the song petar snačić

Petar Snačić in art is painted in the works of the painter Otona Ivekovića composer Jakov Gotovac in 1969 composed the opera " Petar Svačić"Siniša Vuković , " Petar Svačić " - the last opera of the great master , www.hrvatski-fokus.hr , published on September 16 , 2011 , accessed on December 19 , 2012 poet Vladimir Nazor wrote the song " Petar "


Petar Kružić (oko 1490. – okolica Solina, 12. ožujka 1537.), bio je hrvatski vojskovođa, kapetan kliški i senjski, te knez kliški. Oko 1513. godine službovao u Klisu i postao kapetan 1520. godine, a od 1522. godine kapetan Senja. Pobijedio je Turke 1524. godine kraj Klisa i opet 1525. godine kraj Senja, a 1532. godine oslobodio je Solin od turske vlasti. Jedan od najvažnijih hrvatskih ratnika u protuturskim ratovima. Poginuo je prigodom turskog osvajanja Klisa.Kružić, Petar, Proleksis enciklopedija, (pristupljeno 28. lipnja 2013.)

 Podrijetlo

Petar Kružić bio je rodom iz mjesta Krug u Nebljuhu, kotaru Lapačke županije. No, kasniji su ga kroničari, polihistori i povjesničari, najčešće iz lokalpatriotskih razloga, pokušavali prisvojiti i predstaviti kao jednoga od svojih zemljaka jer je uživao nevjerojatnu popularnost kao protuosmanski borac, osobito u predjelima iz kojih su i potekli branitelji Klisa.Ivan Jurković, “Veliki i osobit razbojnik” u službi pape – Petar Kružić, kapetan najjužnijeg dijela protuosmanskoga obrambenog sustava Hrvatske // Zbornik Odsjeka za povijesne znanosti Zavoda za povijesne i društvene znanosti Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti, sv. 25, str. 153–181., Pula, 2007. , str. 153–154.

Neke od teorija o podrijetlu Petra Kružića:
 Teorija koja je istinita je ona da Petar Kružić potječe iz mjesta Krug u Nebljuhu, po kojem je i dobio prezime Kružić.
 Teorija da je Petar Kružić rođen u Poljicama, ta teorija nastala je jer je mnogo branitelja Klisa bilo iz Poljica.
 Teorija da je Petar Kružić podrijetlom iz Trsata (Vitezović).Anđelko Mijatović, Petar Kružić – kliški i senjski kapetan // Senjski zbornik: prilozi za geografiju, etnologiju, gospodarstvo, povijest i kulturu, sv. 17, br. 1, 1990., str. 25-34., , str. 25., pristupljeno 23. listopada 2021.
 Teorija da je Petar Kružić rođen u Lupoglavu (Valvasor).
 Teorija da je Petar Kružić rođen u Zvečaju na rijeci Mrežnici, istočno od Bosiljeva (Perojević, Lopašić).

O njegovim roditeljima nije ništa poznato, a zna se kako je imao dvije sestre, Jelenu i Katarinu.

 Vojno djelovanje
mini|Obiteljski grb Kružića
mini|Petar Kružić u borbi s Turcima
mini|Ploča u crkvi Gospe Trsatske, latinski natpis u prijevodu znači: Ovdje je pohranjena glava presvijetloga kliškog viteza Petra Kružića, † 1537.Horvat, Zorislav. Sačuvani nadgrobni spomenici nekih Senjana i osoba značajnih za Senj – u Senju i drugdje // Senjski zbornik: prilozi za geografiju, etnologiju, gospodarstvo, povijest i kulturu,, sv. 29, br. 1., 2002., 47–86., , str. 73.

Petar Kružić je svoju vojnu karijeru počeo 1513. godine kad se priključio braniteljima Klisa. Već u početku obavljao je vojnu dužnost podkaštelana, dok ga hrvatski ban Petar Berislavić nije postavio za kapetana Klisa (1518. ili 1519. godine). Petar Kružić krajem 1521. godine imenovan je Senjskim kapetanom, zajedno s Grgurom Orlovčićem kojeg je kralj imenovao za sukapetana Klisa. Oni su te dužnosti obavljali zajedno sve do pogibije Grgura Orlovčića u Bitci na Mohačkom polju.

U veljači 1524. godine Petar Kružić je došao na veću kušnju kada je turski vojvoda Mustafa opkolio Klis s 3000 vojnika, koji se unatoč nestašici vode i hrane držao 2 mjeseca. Petar Kružić je netom prije opsade otišao u Senj gdje je sa svojim sukapetanom Grgurom Orlovčićem okupio 1500 pješaka i 60 konjanika (u okupljanju ove vojske mnogo je pridonio i Toma Niger koji je donio Papinu pomoć u novcu, naoružanju i hrani), te s 40 brodova ploveći samo noću stigao do Solina gdje su se iskrcali 10. travnja, odakle su krenuli prema Klisu gdje su razbili vojsku koja je opsjedala Klis, zajedno s nekoliko uskočkih vojnika predvođenih banom Nehorićem koji su došli iz svoje tvrđave, danas u Neoriću. Za tu akciju kralj Ludovik je darovao Kružiću i Orlovčiću kaštel Breznicu.

Unatoč uspješnim obranama i pobjedama Klis nije imao predaha, a nakon bitke na Mohačkom polju 1526. godine i pada Obrovca započeli su teški dani za okruženi grad.

Prilike na bojnome polju u Hrvatskoj južno od Velebita bile su sve teže, djelomično i zbog nedostatne pomoći koja je pristizala od kralja Ferdinanda. Njegovu je blagajniku Kružić još 1528. godine uputio potresno upozorenje:

Turci su stalno vrebali i kružili, a 4. lipnja 1532. godine u vrijeme izbivanja kapetana Kružića koji je otišao po pomoć, velika turska vojska je pod vodstvom Mlečanina Nikole Querinija uspjela preko izdajnika zauzeti Klis. Međutim ubrzo je Kružić sa svojih 2000 ratnika doplovio iz Ancone i s lakoćom oslobodio Klis, a 18. rujna uspio je osvojiti i manju tursku utvrdu u Solinu. Kapetan Kružić je savjetovao kralju Ferdinandu I. neka iskoristi tu pobjedu tako što bi sagradio utvrdu na solinskom polju, ali od toga nije bilo ništa. U to doba su i Mlečani stvarali probleme želeći zauzeti Klis, ali papa Klement VII. i papa Pavao III. su puno pomagali Kružića, tako je i sam sultan Sulejman I. izjavio da je Klis "papinski grad".

Nakon još nekoliko bezuspješnih pokušaja 1535. godine Turci su probali osvojiti Klis izdajom. Tako su podmitili uskoka Matu Tvrdosalića kojih ih je pustio u grad na zadnju noć poklada, ali je o svemu prethodno obavijestio svoje uskoke koji su im tako pripremili "lijepo" i nezaboravno iznenađenje.

Krajem kolovoza 1536. godine skupila se velika turska vojska koja je obnovila utvrdu u Solinu i izgradila još dvije kako bi potpuno ogradila Klis i tako ga prisilila na predaju. Kliška posada se je kao i uvijek hrabro i junački branila, a kad je u ožujku 1537. godine stigla pomoć s mora, 3000 njemačkih vojnika kralja Ferdinanda Habsburškog i 700 talijanskih vojnika koje je poslao papa Pavao III., i još nekoliko Uskoka bana Nehorića s kopna, zajedno su navalili predvođeni kapetanom Kružićem i njegovom vojskom, te su uspjeli razvaliti dvije turske utvrde. Provaljujući u posljednju utvrdu, iznenada se pojavio Murat-beg sa svojih 2000 vojnika koji su navalili na kršćane divlje urlajući, pa su talijanski i njemački vojnici misleći da Turaka ima puno više nego njih stali bježati prema obali. Kružić je pokušavao zaustaviti i smiriti redove kršćanske vojske, ali sve je bilo uzalud. Nije bilo druge, pa su on i njegovi ratnici tražili spas povlačeći se prema obali gdje su bile kršćanske lađe. Petar Kružić, koji je među zadnjima došao do obale, nije se uspio izvući. Ubrzo su ga opkolili Turci, a kapetan je junački poginuo.

Kako su Klišani ostali bez izvora vode i svoga kapetana koji je svojim junaštvom pronio glas o Hrvatskoj diljem kršćanskog svijeta, nije bilo druge nego prihvatiti ponudu Turaka koji su im obećali slobodu ako im mirno prepuste grad. Tako je Klis 12. ožujka, na blagdan sv. Grgura, 1537. godine došao pod tursku vlast. Građani grada Klisa su se raselili na sve strane, a mnogi uskoci su otišli u Senj, odakle su nastavili ratovati protiv Turaka.

Kružiću su Turci odsjekli glavu a njegovo tijelo pokopano je u kapeli sv. Petra kraj franjevačke crkve BDM na Trsatu. Kružićeva sestra Jelena njegovu je glavu za 100 dukata (uz posredovanje Bartola Kačića) kasnije otkupila od Turaka, te je i Kružićeva glava stavljena u grobnicu zajedno s tijelom.Marko Perojević, Petar Kružić: kapetan i knez grada Klisa, Matica hrvatska, Zagreb, 1931., str. 202. Kapela sv. Petra s grobnicom za Petra Kružića sagrađena je dvije godine nakon njegove smrti. Na grob stavljena je ploča s latinskim natpisom:

HOC PETRI CRVSSICH MARMOR TEGIT OSSA PEREMPTI
PROH DOLOR A TVRCIS, QVOS SEGNA, CLISSAQVE NVNQVAM
VIVENTE TIMVIT. MORS CORPVS, SPITITVS ASTRA
POSSIDET ET CESTAS CELEBRAT RES FAMA PERENNIS SVPERSTES&
ELOGIVM PIE APPOSITVM

MAVSOLEO CLARISSIMI EQVITIS
AVREATI PETRI CRVSSICH
MDXXXVII.

(U prijevodu na hrvatski jezik: Ova kamenita ploča pokriva kosti Petra Kružića, kojega Turci, jaoh, pogubiše. Dok je on bio živ, Senj i Klis nikada se ne bojahu Turaka. Zemlja uze njegovo tijelo, nebo i dušu. A njegovo junaštvo raznosi po svijetu neumrla slava. Ovaj je natpis postavljen na grob slavnog viteza Petra Kružića g. 1537.).Horvat, Zorislav. Sačuvani nadgrobni spomenici nekih Senjana i osoba značajnih za Senj – u Senju i drugdje // Senjski zbornik: prilozi za geografiju, etnologiju, gospodarstvo, povijest i kulturu,, sv. 29, br. 1., 2002., 47–86., , str. 71.

Na jednoj od tri ploče u osi oltara Svetog Petra u crkvi Gospe Trsatske u podu stoji latinski natpis koji u prijevodu znači: Ovdje je pohranjena glava presvijetloga kliškog viteza Petra Kružića, † 1537.Branko Fučić, Terra incognita, str. 63.

 Potomci
Od Kružićeve djece poznati su samo sin Franjo i nezakoniti sin Ivan.
Karlovački povjesničar Radoslav Lopašić u svom djelu Oko Kupe i Korane kaže da su se rođaci Petra Kružića još 1533. godine sklonili pod tada frankopanski grad Kladušu, a u drugoj polovici 16. stoljeća naseljeni su u naselje Zadobarje (Zadoborje) uz rijeku Dobru kraj Karlovca. Potomci ove obitelji, od koje potječe Ivan Kružić koji je 1650. godine bio sudac zagrebačke županije, cijelo su to vrijeme održali prezime i svijest o svom plemenitom podrijetlu čuvajući svoja starinska obiteljska pisma iako su stoljećima živjeli kao obični seljaci. Legenda govori da je središte Zadobarja, Klistra, nazvana tako upravo u spomen na junačku obranu Klisa i njegovog zapovjednika Petra Kružića. Po njima se naziva i jedan od zadobarskih zaselaka koji se često isticao kao zasebno naselje.

 Povezani članci
 Stube Petra Kružića

 Bilješke
Bartol Kačić bio je Kružićev uhoda.Marko Perojević, Petar Kružić: kapetan i knez grada Klisa, Matica hrvatska, Zagreb, 1931., podrubnica 47 na str. 202.
Ploča više ne postoji.
Ploča je nedavna.

 Izvori

 Povijesna postrojba Kliški uskoci – Petar Kružić
 Radoslav Lopašić, Oko Kupe i Korane, mjestopisne i povjestne crtice, archive.org

 Vanjske poveznice
 Povijesna postrojba Kliški uskoci – Petar Kružić
 Kružić, Petar, Ivan Majnarić (2013.), hbl.lzmk.hr
 Marko Perojević, Petar Kružić, kapetan i knez grada Klisa, crohis.com, (u međumrežnoj pismohrani archive.org 4. travnja 2007.)
 Ante Jelavić, Petar Kružić – heroj Klisa, Hrvatski vojnik, broj 534, 7. runja 2017.

Kategorija:Hrvatski vojni zapovjednici
Kategorija:Povijest Hrvatske (1102. – 1527.)
Kategorija:Hrvatska povijest (1527. – 1790.)
Kategorija:Životopisi, Klis

Kružić, Petar, kapetan senjski i knez kliški (? – Solin, 12. III. 1537). Oko 1513. službovao u Klisu, postao kapetan 1520. Od 1522. kapetan Senja. Pobijedio Osmanlije kraj Klisa (1524) i Senja (1525) i doveo pomoć opkoljenom Jajcu. Godine 1529. odrekao se dužnosti kapetana Senja i posvetio obrani Klisa, a 1532. oslobodio Solin od Osmanlija. Djelovao i na moru ugrožavajući Osmanlije i Mlečane. Ubraja se u najvažnije hrvatske ratnike u protuosmanskim ratovima. Poginuo prilikom osmanskog osvajanja Klisa, presudnog događaja za opstojnost Dalmacije.

Question: when did kružić become captain of clyse

Question: when did kružić liberate solin from turkish control

Question: when did kruz become captain of clyse

Question: where did petar kružić serve in 1513

Question: when did kružić defeat the turks

Question: who did petar kružić become captain of in 1522

Question: what was the name of the captain of solin in 1522

Around 1513 he served in Clyse and became captain in 1520 , and from 1522 , captain Senja .

He defeated the Turks in 1524 at the end of Klisa and again in 1525 at the end of Senja , and in 1532 he liberated Solin from the Turkish authority .

Around 1513 he served in Clyse and became captain in 1520, and from 1522, captain Senja. He defeated the Turks in 1524 at the end of Klisa and again in 1525 at the end of Senja, and in 1532 he liberated Solin from the Turkish authority.

Some of the theory about the origin of Peter Kružić: The theory that is true is that Peter Kružić originates from the site of Krug in Nebluh, after which he was named Kružić.

Danas smo se okupili kod
Gospe Trsatske da odamo počast jednom ratniku. Nije samo to razlog da smo se
našli ovdje što je sagradio stube, pa čak ni to što mu je ovdje grob. Kružić
nas je privukao na ovo mjesto jer je u nama prisutna svijest o njemu kao
branitelju. Veliki i neustrašivi ratnik zacijelo je i sam često molio: Pod tvoju se obranu utječemo, Sveta
Bogorodice, Gospo Trsatska!
U ono vrijeme sveopće
ugroženosti često su Mariju umjetnici predstavljali kako svojim plaštom štiti
sve vrste ugroženog naroda. Zacijelo je i na ovom mjestu jačao svoju želju da i
on bude drugima branitelj i zaštitnik.
Ne zna se gdje je rođen Petar
Kružić. Ima mišljenja da je rođen u lapačkom kraju u mjestu Kruge, od čega i
prezime Kružić. Drugo je mišljenje da je upravo s Trsata jer je vezan uz ovo
mjesto i svetište, a u okolici i danas ima prezimena Kružić. Treće je mišljenje
da potječe iz Istre. Ne zna se kada je rođen, ali se znade da je stradao 12.
ožujka 1537. kada je došao u obranu Klisa. Svakako je njegovo ime povezivalo
sve krajeve od Istre preko Trsata i Senja do Klisa. On je središnja osoba one
skupine koja će formirati jedan poseban način obrane Hrvatske i biti čitavo
stoljeće snažan čimbenik u „predziđu kršćanstva" na ovom našem području.
Poznati su pod imenom uskoci, odnosno senjski uskoci, jer je nakon pad Klisa
1537. njihovo središte i uporište bilo u Senju.
Pitat ćete se ima li u svemu
tome propovjedničke građe, jer je na meni da održim propovijed, a ne povijesno
predavanje. Odgovaram da ima dosta pobuda u tom vremenu, a posebno u životu i
stradanju Petra Kružića, koji je poginuo na sutrašnji dan pred 470 godina pod
Klisom.
Kružić je bio nepismen čovjek,
ali se i pored toga podigao do jedne od značajnijih osoba u našoj povijesti u
prvoj polovici 16. stoljeća. Možemo reći da je na tom njegovom usponu bilo
poteza zbog kojih ga ne trebamo veličati. Došao je u sukob i s crkvenim i
svjetovnim vlastima. Senjski biskup ga je jedno vrijeme izopćio iz Crkve, a
kralj Ferdinand ga zatvorio. Ima mišljenja da se nije najbolje ponio prema
biskupu i banu Berislaviću u vrijeme kada je bio opkoljen na Plješivici od
turske vojske. Dovoljno razloga da ga se osudi po ključu kako danas znamo
osuđivati branitelje.
No i pored toga ima još više
razloga da budemo ponosni
na njega. Taj ponos želio bih još više u vama
probuditi. Ja ću iznijeti samo dvije vrline
koje zaslužuju da budu trajno ugrađene u našu memoriju, u naše sjećanje.
To su:
a.
nije se opustio i prepustio vremenu i prilikama, nego se izložio i
založio za dobro svojih suvremenika;
b.
bio je branitelj. Stao je u obranu nemoćnih i ugroženih
Te njegove osobine nemaju samo
usko nacionalnu, hrvatsku vrijednost, one su opće ljudske i kršćanske vrijednosti.
I zato je dobro da se o njima progovori i u jednoj propovijedi, u jednom
svetištu.
a. Kružićevo vrijeme bilo je
ispunjeno opasnostima na svim razinama. Posebno je nesigurno i opasno bilo
živjeti na prostorima koji su bili izloženi stalnim turskim napadima i
pljačkama. To je bilo cijelo hrvatsko područje koje već nije bilo već zauzeto.
Mogao je Kružić tražiti svoj mirni kut negdje u zavjetrini, otići
u inozemstvo, dogovoriti se s jačim i prihvatiti njegove uvjete. Mogao je naći
pogodno mjesto gdje bi poput neplodne smokve širio svoje grane, ne dajući
nikakva ploda. Mogao je reći: ništa se ne može, prilike su takve, što ja tu
mogu, neka voda nosi sve. Kružić nije krenuo u tom smjeru. On je poput Mojsija
osjetio nevolju naroda svoga i prihvatio njegov križ na svoja leđa. To je važno
za svakoga koji je na vodstvenom položaju: da sluša kako je njegovu narodu i da
na svoja leđa prihvati obveze koje su potrebne. Morao je Mojsije slušati i glas
faraona, ali da je samo taj glas slušao ne bi mogao voditi svoj narod. Kružićev
kršćanski i ljudski osjećaj nije mu dopustio da se opusti i prepusti, nego da
se izloži i založi. Odgovoran je i za svoga bližnjega. Darove koje je primio
treba znati odgovorno koristiti. On je krenuo, dakle, težim putem, napornim
putem zato da bi drugima svojim životom stvorio više sigurnosti, da bi drugima
stvorio zaklon i mir. To simboliziraju i njegove stube: ne opustiti se i
prepustiti, nego se penjati, savladavati uspone, tražiti izlaze u teškoćama
svoga brata. Zar ne treba i danas isticati, i u Crkvi i u društvu, takve
vrline?
b. Kružić je dragovoljno
prihvatio ulogu i službu branitelja: braniti Klis, braniti
Senj, braniti ugroženi narod duž cijele hrvatsko-turske granice. Takvi ljudi naći će u svako vrijeme načina
kako razviti svoju braniteljsku želju na bilo koji način. Kružić je u ono
vrijeme procijenio da će se ta braniteljska želja najbolje očitovati ako u ratu
prihvati ulogu ratnika. Svako vrijeme pruža svoju sliku branitelja. Jednom to
znači uzeti u ruke pero, drugi put mač, treći put plug itd. Ima vremena kada te
ljubav prema tvome bližnjemu navodi da uzmeš i oružje u ruke. U njegovo vrijeme
trebalo je ratnika. Zar nije trebalo da se netko prihvati, u interesu naroda,
da se netko prihvati toga posla? Turci su tada govorili da branitelji uopće
nisu potrebni. Imamo i danas takvih koji govore da 1991. Hrvatsku i nije
trebalo braniti.
Prihvatiti ulogu branitelja
doista je vrlina nad vrlinama. To je tako nešto uzvišeno da je i Isus obećao
svojim apostolima i onima koji povjeruju evanđelju da će im poslati Branitelja.
Time je on obilježio ulogu Duha Svetoga u Crkvi. On je Branitelj. Bilo bi
neumjesno poistovjetiti ulogu branitelja Duha Svetoga s ulogom Kružića ili
naših branitelja, ali nije neumjesno tražiti tu neku sličnost. Stati u obranu
svoga brata kad je napadnut - to je božanska osobina i ljudska vrlina.
Ratno stanje je vrijeme kada su
branitelji potrebni, jer je mnogo tada ugroženih i na različite su načine
ugroženi. Jasno je da će napadač reći da su branitelji nepotrebni, odnosno
nastojat će njih kažnjavati. No ratno stanje je i vrijeme kada su jake napasti
da se braniteljstvo pretvori u napadanje. Nije uvijek lako uočiti granicu
između obrane i napada - to je božanska osobina i ljudska vrlina.
Pogledajmo zato osobine napadačkog
i braniteljskog mentaliteta.
a. Napadački mentalitet
ide za tim da se na drugoj strani uočavaju samo slabe strane. Što manje dobra a
više zla, veći je razlog za napad. Treba stvoriti dojam da na drugoj strani i
nema dobra. Zato se napadom samo dobiva jer se time zlo uklanja. Napadač sužava
vrijednost onoga kojeg napada na ono što ne valja, na ono što treba uništiti.
Cjelina ga ne zanima. Nastaje potreba za više zloće na drugoj strani. Onda se
ona povećava i umnaža. Prisjetite se kakva je bila predratna propaganda o
hrvatskom narodu i hrvatskoj državi (genocidan narod i zločinačka država!). To
je napadački mentalitet koji ima za cilj
uništavanje.
Takav mentalitet dolazi do
izražaja i u vrijeme kada oružje miruje. I tada se drugim sredstvima ističu
negativnosti onoga kojega se želi napasti. Dobro je razrađen sustav
optuživanja, a nerazvijen osjećaj za praštanje.
Cilj je isti kao i u ratu, samo što su metode drukčije. Uvijek se moglo
razjariti svjetinu da traži krv; uvijek će biti Pilata koji time opravdavati
svoje osude nedužnih.
Danas ne slušamo pucnjavu topova
i pušaka, ali i dalje smo svi u napasti da olako sudimo i osuđujemo svoju
braću, a teško nam je javno stati u njihovu obranu. Neki smatraju da su stekli
pravo da i javno pucaju po ljudima jer da postoji opravdana sumnja da su
počinili nešto zlo. I krenu nemilosrdne postrojbe da obračunaju s njime. Često
s novinskih stupaca i s TV ekrana čuju žestoki rafali po ljudima kojima nije
dokazana krivica. Ljudi su nemoćni, skrivaju se od drugih, ranjene duše liježu
i ustaju. Prijatelji ih napuštaju. Dobro je da nas smeta ubijanje pasa, ali se
još više trebamo zgroziti kada se često puca
i ranjava nevine ljude.
Trebalo je hrabrosti Kružiću da
se suprotstavlja stalnim napadima do zuba naoružanom neprijatelju. Znajmo se i
mi danas moliti s Kružićem: Gospo
Trsatska, jačala si volju Kružićevu da brani ugroženi narod; daj i nam snagu da
uvijek stanemo u obranu onih na koje se nemilosrdno puca u našim sredinama!
Daj da budemo branitelji svoje braće.
b. Braniteljski mentalitet
ide za tim da se zaštiti ugroženo dobro: pravda, sloboda, mir; tj. da se
ljudima osigura pravda, život u slobodi i miru. Branitelj gleda ljude i
vrijednosti koje treba zaštititi, spasiti. Kod branitelja je razvijen osjećaj
spremnosti na opraštanje i za zaštitu vrijednosti koje napadač posjeduje.
Za taj osjećaj nije potrebno
veliko znanje. Kružić je bio nepismen. Poznato nam je da prve redove obrane
napadnutih u Domovinskom ratu nisu ispunili oni najškolovaniji. Ne javljaju se
tako brzo ni sada kada se ranjava bez oružja. Vidimo da neki visoko školovani
kadrovi govore da i nije važno jesi li bio branitelj ili napadač, dapače da
pojam napadača i ne postoji u međunarodnom pravu. Pokazuje se snaga istočnog
grijeha: mnogi smatraju da imaju pravo uzeti ulogu Boga i određivati što je
dobro a što zlo.
Biti napadač nešto je nečasno i
za osudu; biti branitelj to je časno i za svaku pohvalu. Zato je i Isus zbog
načina djelovanja Duha Svetoga u svijet nazvao ga Braniteljem.
Dakako da se braniteljem ne
postaje samo lijepljenjem etiketa uz neko ime. No društvo koje ne pravi razliku
između obrane i napada slijepo je za razliku između dobra i zla. U tu
krizu upalo je ovo vrijeme, a mi osjećamo
i te kako posljedice takvih nejasnoća.
Mi ne znamo je li i u
kojoj je mjeri Petar Kružić u ono dugotrajno ratno vrijeme podlegao napasti da
se pretvori u napadača, ali svakako ostaje neprijeporna činjenica da je u njemu
živio braniteljski osjećaj. To nam kaže povijesna znanost, a to su u svoje
vrijeme osjetili Klis i Senj i cijelo područje kojim se kretao Kružić od
Lupoglava do južne Hrvatske. To je
potvrdio i napadač jer mu je odrubio glavu i slavio to kao uspjeh svoje agresije.
Bio je svjestan da je uklonio velikog branitelja. Na ovom mjestu gdje je
hodočastio, gdje je gradio stube i tako omogućio mnogima da se svojim
osjećajima i svojim korakom približe Trsatskoj Gospi, otpočinulo je njegovo
braniteljsko tijelo, a tu je nakon nekog vremena donesena i od Turaka otkupljena
njegova glava. Pokopan je u kapelici sv. Petra koju je sam sagradio. Vjerujemo
da ga je sveti Petar dobro primio na nebeskim vratima.
Petra Kružića naš je narod
prihvatio mučenikom za svoju slobodu. Njemu je mjesto u Crkvi hrvatskih
mučenika. Dakako ne u bogoslužnom prostoru - u kojem su samo od Crkve
proglašeni - nego u kripti koja će biti posvećena upravo ovakvim braniteljima
kao što je Petar Kružić, koji su svoj život do kraja izložili i založili za
slobodu, pravdu i mir na ovim našim hrvatskim prostorima.{/tabs>

Question: where did kružić get his name

Question: what is the real name of peter krueger

Question: who is the real name of krupski

Question: who is the real name of kružić

Question: what is the theory about the origin of kruvski

Some of the theory about the origin of Peter Kružić : The theory that is true is that Peter Kružić originates from the site of Krug in Nebluh , after which he was named Kružić .

In February 1524, Peter Kružić came to a greater attempt when the Turkish Duchy Mustafa conquered Klis with 3,000 soldiers, who, despite the lack of water and food, held for 2 months.

POVIJESNE PRILIKE
Marko
Marulić (1450-1524) rodio se u vrijeme nepovoljnih vanjskopolitičkih prilika
na balkanskom i mediteranskom prostoru. Glavna su obilježja takvih prilika:
mletačka ekspanzija duž istočnojadranske obale i težnja Venecije što potpunijem
dominiju nad Jadranom, te istodobno stalno napredovanje turskoga gospodstva
prema zemljama zapadnog Balkanskog poluotoka i Podunavlja, uz stalan porast
suprotnosti i sukoba između turske sile i zapadnih, "kršćanskih", država
na Mediteranu. Marulićev rodni grad u središtu je borbi za vlast između
Mlečana, s jedne, i hrvatsko-ugarske krune, s druge strane. Split je bio
autonomna komuna oblikovana još u XIII. i XIV. stoljeću, fiksirana komunalnim
statutom. U početku je grad imao zakone i propise, Veliko vijeće, potestata
(načelnika) i vojnu posadu; kovao je čak i vlastiti novac, te sklapao
samostalno trgovačke ugovore s ostalim komunama i državama. Imao je zastavu
i grb, a samo je formalno priznavao vrhovnu vlast ugarsko-hrvatskog kralja.
Godine 1450, u vrijeme Marulićeva rođenja, Split je već trideset godina
priznavao vrhovnu mletačku vlast koja je postupno sužavala njegove komunalne
slobode. Godine 1463, kada je Marku Maruliću bilo 13 godina, pala je Bosna
pod navalom Turaka, i od tada oni postaju stalna i neposredna prijetnja
susjednoj Dalmaciji. Zavladala je trajna opća nesigurnost. Godine 1471.
zauzeli su Turci Počitelj na Neretvi, a nakon toga i čitavo područje između
Cetine i Neretve osim Makarskog primorja. Na Krbavskom polju 1493. godine
hrvatsko je plemstvo pod vodstvom bana Emerika Derenčina doživjelo težak
poraz. Preko poražene Hrvatske turske čete provaljuju na zapad i jug.
U mletačko-turskom ratu 1499-1502. Turci su osvojili Makarsku i pojavljuju
se pred zidinama Splita. Rat nije potrajao dugo; sklopljeno je primirje
1502. godine. Poslije 1502, kada je vladao službeni mir između Venecije
i Turske, hrvatski teritorij oko Splita i oko svih gradova Dalmacije bio
je neprestano neslužbeno napadan i pljačkan od strane turskih četa; otimani
su muškarci, žene, djeca i stoka. Za bolju obranu od Turaka podižu Splićani
na sjevernoj strani grada (na Pisturi) nove čvrste zidine. Već 1507. i
1508. ponovno je zaprijetila Splitu opasnost od turskih navala. U borbi
protiv Osmanlija, uz Marka Marulića i Tomu Nigera, posebno se isticao,
oružjem i na diplomatskom polju, splitski nadbiskup Bernardin Zane. Godine
1508. poginuo je u borbi protiv Turaka kod Sinja poljički knez Žarko Dražojević.
To nadasve teško vrijeme opisao je splitski nadbiskup Bernardin Zane godine
1513. na crkvenom sinodu u Lateranu. Mletačka vlada nije uspijevala spriječiti
turske napade, i nije se mnogo obazirala na te pogranične incidente. A
granica splitskog teritorija prema Turskoj bila je tek koji kilometar
od Splita. Toma Niger se između 1512-1514. godine angažirao u borbama
pučana i plemića koje su planule u Splitu, usporedo s onima na Hvaru i
u drugim mletačkim gradovima. Splitski su pučani Statutom 1312. godine
imali zajamčena građanska prava za razliku od novih doseljenika, uglavnom
prebjega pred Turcima, koji su naseljavali splitska predgrađa, varoše,
i nisu se smatrali splitskim građanima. Ali dok su prije i pučani neplemići
sudjelovali u upravi gradom, čak i u Velikom vijeću ono je 1470. godine
zatvoreno svim pučanima i postalo pristupačno samo onima koji su nekoliko
generacija bili plemići. Pučani su se obraćali mletačkoj vladi tražeći
zaštitu svojih prava pred težnjama gradskih plemića. U obrani svojih prava
okupljali su se u bratovštinama, religiozno-zanatlijskim društvima koja
su se brinula o njihovim općim interesima i uzajamnoj pomoći. Ako pučani
ni nakon utjecanja mletačkoj vladi ne bi uspjeli postići svoja osnovna
prava, pribjegavali su jedinom mogućem rješenju - pučkim bunama. Godine
1520. Turci ponovno napadaju Dalmaciju i u jednom od okršaja poginuo je
i hrvatski ban Petar Berislavić. Od tada se Turci još slobodnije zalijeću
do zidina dalmatinskih gradova i pljačkaju njihove posjede. Iste godine
dolazi na prijestolje sultan Sulejman II. (1520-1526), koji je već 1521.
godine osvojio Beograd i stigao do Beča. U daljnjem napredovanju 1522.
godine Turci su osvojili Knin, a 1524. počeli su opsjedati Klis, koji
je bio zadnja ključna obrana Dalmacije. U tim tužnim godinama uputio je
Marko Marulić pismo papi Hadrijanu VI. u kojemu ga poziva da se stavi
na čelo kršćanstva za rat protiv Turaka, uvjeren da će i njegov Split
i Hrvatska, u slučaju kršćanske pobjede, biti spašeni. I Toma Niger poduzima
sve da sačuva Klis od Turaka. Donio je Papinu pomoć u novcu, hrani i municiji,
a Petar Kružić s uskocima probio je opsadu Klisa, pobijedio Turke i učvrstio
se u njemu. Ali, tri mjeseca prije te velike pobjede umro je u Splitu
5. siječnja 1524. Marko Marulić koji je desetljećima riječju i perom pozivao
ne samo Splićane, nego i cijeli kršćanski svijet u borbu protiv Turaka.
Dolaskom Splita pod Veneciju nisu se izmijenili samo njegovi vanjski politički
odnosi, nego i unutarnji. Glavno upravno tijelo u gradu bilo je Veliko
vijeće, a sastojalo se od svih muških članova plemićkih obitelji koji
su navršili osamnaest godina života. Upravne poslove vodilo je Malo vijeće
koje se biralo unutar Velikog vijeća. Kneza je slala Venecija, a mijenjao
se u pravilu svake druge godine. On nije više predstavnik Velikog vijeća
i izvršilac njegovih zaključaka, nego predstavnik države. U gradu se i
dalje živjelo i upravljalo na temelju Statuta iz 1312. godine, ali su
mu Mlečani postupno, raznim izmjenama njegovih pravila tijekom vremena
ograničili važnost. Splitski je statut, iako umnogome tijekom stoljeća
okrnjivan u svom glavnom dijelu, ipak ostao na snazi sve do propasti mletačkog
vladanja u Dalmaciji. Razne administrativne poslove obavljali su pojedini
splitski plemići koje je za određeno razdoblje biralo Veliko vijeće. Ekonomska
moć Splita bila je u prvom redu u poljoprivredi i trgovini. Pomorstvo
je u srednjovjekovnom Splitu igralo presudnu ekonomsku ulogu i tek je
u kasnijim stoljećima sputavano monopolističkom politikom Mletačke Republike.
Split je u Marulićevo doba dosegao vrhunac demografskog i kulturnog razvoja.
Najutjecajnija osoba u gradu nakon kneza bio je nadbiskup. Do dolaska
Mlečana 1420. godine nadbiskupa su birali splitski svećenici i građani.
Ali od tada ga bira izravno rimski Papa, prema sugestijama Venecije. Najviše
crkveno tijelo u gradu bio je Kaptol stolne crkve. Istaknute organizacije
u životu grada bile su i bratovštine, od kojih su neke bile zanatlijske,
a druge religioznog karaktera, uglavnom pučana i težaka iz predgrađa sa
svrhom međusobnog pomaganja bratima i njihovih obitelji. Bila je samo
jedna plemićka Bratovština sv. Sakramenta. U Marulićevo doba bilo je u
Splitu 18 bratovština, a imale su popise članova i pravilnike matrikule
kojih su se morali svi pridržavati. Splitske su bratovštine bile najvažnije
sastajalište svih onih Splićana koji se nisu mogli sastajati u Velikom
vijeću. Split je još u doba pune autonomije imao javnu komunalnu školu
i svoje komunalne učitelje. Uglavnom se podučavala aritmetika i gramatika.
U Marulićevo doba postojale su u Splitu knjižnice samostana sv. Frane
i samostana sv. Marije na Poljudu. U XV. stoljeću u Splitu je bilo više
talijanskih učitelja, a Dalmatinci su odlazili na školovanje u Padovu,
Bolognu i vraćali se kao obrazovani humanisti. U gradu se postupno stvara
i humanistički kulturni krug, a Marko Marulić njegova je najsjajnija zvijezda.

Question: how many soldiers did mustafa have when he conquered klass

how many soldiers did mustafa have when Petar Kružić conquered klass

Question: how long did the turkish duchy hold klass

Question: who was the turkish leader who conquered klass in 1524

Question: when did the turkish duchy conquer klass

Question: when did peter kružić conquer klass

Question: who conquered klass in 1524 with 3,000 soldiers

Question: who conquered klass in 1524

In February 1524 , Peter Kružić came to a greater attempt when the Turkish Duchy Mustafa conquered Klis with 3,000 soldiers , who , despite the lack of water and food , held for 2 months .