Hrvatska književnost, naziv za sva književna djela Hrvata, nastala na hrvatskom jeziku od 11. stoljeća do suvremenog doba. Bitan je dio hrvatske kulture. Među kanonskim autorima hrvatske književnosti su Marko Marulić, Marin Držić, Ivan Gundulić, Ivan Mažuranić, August Šenoa, Ivana Brlić-Mažuranić, Antun Gustav Matoš, Miroslav Krleža, Marija Jurić Zagorka, Ivo Andrić i mnogi drugi.

 Srednjovjekovna književnost

Najraniji primjeri književnosti

mini|200px|lijevo|Baščanska ploča
Najstarija hrvatska književna djela pisana su na hrvatskome i latinskome jeziku. Rabila su se tri pisma: latinica, glagoljica i hrvatska ćirilica. Najstariji primjeri hrvatske književnosti sežu u srednji vijek. Baščanska ploča, ispisana glagoljicom, smatra se najstarijim pisanim dokumentom na hrvatskome jeziku. Otkrivena je u 19. stoljeću u Baškoj na otoku Krku. Nastala oko 1100., sadrži zahvalu opata Držihe kralju Dmitru Zvonimiru za zemlju darovanu za gradnju crkve.LZMK, Hrvatska enciklopedija, Baščanska ploča (pristupljeno 2. lipnja 2018.) Povaljska listina je najstariji dokument pisan ćirilicom. Potječe s otoka Brača. Napisan je na listu pergamene 1. prosinca 1250., na arhaičnome čakavskome narječju, a svjedoči o događajima iz 1184.Povaljska listina, Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje (pristupljeno 2. lipnja 2018.) Vinodolski zakonik (1288.) je najstariji zakonski tekst na hrvatskom jeziku.LZMK, Proleksis enciklopedija online, Vinodolski zakonik (pristupljeno 2. lipnja 2018.) Značajni dokumenti su i Statut grada Vrbnika te Statut grada Kastva.

Kasniji srednji vijek
mini|200px|lijevo|Vinodolski zakonik
U srednjovjekovnoj književnosti nije moguće strogo jednoznačno lučiti vrste i žanrove jer je kriterij razlikovanja drukčiji od onoga normiranoga u ranom novovjekovlju. Pri pokušaju žanrovske klasifikacije u obzir valja uzeti ne samo oblikovne, već i tematske, pa čak i neke izvanknjiževne determinante. Svaka će podjela biti uvjetna, jer medu srednjovjekovnim žanrovima postoje sličnosti, čak i preklapanja. Dvije velike kategorije u koje je moguće svrstati hrvatske prozne tekstove ovoga razdoblja jesu, s jedne strane, pripovjedna proza u kojoj kao dominantni kompozicijsko-strukturni čimbenik funkcioniraju pripovijedanje, fabula i siže, te moralnopoučna ili refleksivna proza, u kojoj prevladavaju refleksija, uvjeravanje, komentar i opis.

Pripovijedna proza
Najpoznatije su podvrste pripovjedne proze: apokrifi, hagiografsko-legendarni tekstovi, mirakuli, vizije, prenja i romani. U pripovjednoj je prozi najčešći stupnjevit tip razvijanja fabule: zbivanje teži cilju, a lik mora savladati prepreke. Prstenastu fabulu ima Dundulova vizija (počinje i završava kao legenda, a središnji dio je vizija) i apokrif Kako bi prineseno lice Isukrsrovo v Rim, dok mirakul O djevojci bez ruku ima dvije usporedne fabularne linije koje se na kraju stapaju. Apokrifi su heterogena skupina ostvaraja koji govore o biblijskim temama i osobama, a nisu ušla u kanon Biblije. Kao odlomci ili cjelovita djela nalaze se u tridesetak hrvatskoglagoljskih kodeksa (zbornika i brevijara), te čine jednu od najbrojnijih i najznačajnijih skupina proznih tekstova hrvatskoga srednjovjekovlja. Manji je broj apokrifa sačuvan u latiničnim (npr. Dubrovački legendarij, 17. st.) i ćiriličnim (dubrovačko Libro od mnozijeh razloga, 1520.) spomenicima. Sadržajno se mogu podijeliti u dvije velike skupine: starozavjetne i, mnogobrojnije u nas, novozavjetne apokrife, te na podvrste kao što su: djela apostolska, apostolske pasije, evanđelja, poslanice, vizije, prenja, te na neke skupine koje dosad nisu genološki u dovoljnoj mjeri određene. Mnogo brojniji su oni koji se oslanjaju na opće crkvenoslavensko naslijede, čije je glavno rasadište bilo na slavenskom jugoistoku, i koji crpe iz grčko-bizantskih vrela.

Apokrifi se uvjetno mogu nazvati "religioznom beletristikom", jer je u njima zabavna funkcija izrazita, a doktrinarni sadržaj potisnut, osobito u nekim Djelima apostolskim. Fabula je razrađena, s nizom zapleta i dinamičnim pripovijedanjem. U njima su se glagoljaši nerijetko ostvarili kao vješti prevoditelji, skloni i individualnim zahvatima. Apokrifi na dramatičan način pripovijedaju o životu prvih ljudi (Život Adama i Eve); o pojedinostima iz života Bogorodice (Protoevanđelje Jakovljevo); o djetinjstvu Kristovu (Pseudo-Tomino evanđelje, sa zanimljivom karakterizacijom Isusa kao razigrana, pomalo i okrutna djeteta). Odlomak Nikodemova evanđelja pripovijeda o Kristovu silasku nad had/limb, odakle je oslobodio pravednike. Priča O prekrasnom Josipu u hrvatskoj redakciji počinje u antičkoj maniri invokacije božanstva i paralelama Josip-Krist. Vrlo su popularni bili apokrifi o doživljajima apostola koji su propovijedali vjeru u raznim krajevima svijeta. Primjerice, Djela apostola Andrije i Mateja u gradu ljudoždera gotovo su pustolovni roman s uzbudljivom radnjom punom obrata i čudesa, s mnogo sukoba i dramatičnim epizodama.

Ljetopis popa Dukljanina
Od moralno-didaktičnih spisa najpoznatiji su »Kniga Kata mudroga«, »Cviet od krjeposti«, dok je među ljetopisima najglasovitiji »Ljetopis popa Dukljanina«.

Stihovi i dramski oblici
Pobožna drama, koja se razvila iz dijaloških dijelova liturgijske igre, poznata je po prijepisima iz XV. i XVI. stoljeća (»Prikazanje od muke Spasitelja našeg« i središnje hrvatsko srednjovjekovno prikazanje »Muka svete Margarite«). Stihovi zapisani na jednome dubrovačkom carinskom statutu, u trećem desetljeću XV. st, dvostruko su rimovani dvanaesterci. Iz XIV. stoljeća sačuvani su slobodni stihovi pjesme »Poj želpo!«, rimovana »Pisan svetogo Jurja«, jedna Gospina pohvala, poznata pod imenom »Šibenska molitva«, nekoliko pjesama u simetričnom osmercu, neke pjesme u sedmercima poput prepjeva latinske božićne pjesme (»U se vrime godišća«) te jedna satirična pjesma o pokvarenosti svećenstva (»Svit se konča«). Mnogo su zreliji čakavski dvanaeseterci iz svetačkih legendi koje potječu iz XV. st. (»Transit sv. Jeronima« i dr.). Do posljednjih desetljeća XV. stoljeća, kada je počelo novo razdoblje, hrvatska je srednjovjekovna književnost dosegnula punu zrelost. Sama djela, zbornici i zapisi, kao i prepisivači i minijaturisti, tiskare u Senju, Kosinju i Rijeci svjedoče o usponu i cvatu. Pjesme, dijaloški stihovi, prikazanja, u vrhu su te književnosti.

Humanizam i renesansa
mini|lijevo|Naslovnica Marulićeve Judite
mini|lijevo|Naslovnica Zoranićevoga romana Planine
mini|lijevo|Kip Petra Hektorovića, autora Ribanja i ribarskog prigovaranja
Potkraj XV. i početkom XVI. stoljeća prihvaćaju se nove poetičke norme. Razvijaju se renesansne teme, forme i vrste, u skladu s talijanskim i zapadnoeuropskim književnim zbivanjima. Podloga je tomu bila književnost hrvatskih latinista. Latinski je bio uvriježen u svim hrvatskim zemljama, a do 1847. i službeni jezik u Saboru. U drugoj se polovici XVI. stoljeća renesansa polako gasi te posljednjih desetljeća XVI. stoljeća i u prvom desetljeću XVII. stoljeća prevladava manirizam, prijelazno razdoblje između renesanse i baroka.

Latinisti, s kojima je započeo humanizam, zauzimaju istaknuto mjesto u hrvatskoj književnosti, a dio njih i u europskoj. U XV. stoljeću rođeni su Juraj Šižgorić, Ivan Česmički (Janus Pannonius), Marko Marulić, Ludovik Crijević Tuberon,  Jakov Bunić, Koriolan Ćipiko, Juraj Dragišić, Vinko Pribojević; u XVI. stoljeću Antun Vrančić, Blaž Jurjević, Matija Vlačić Ilirik, Pavao Skalić, Faust Vrančić, Markantun de Dominis i dr. Mnogi su pisali na latinskome i u XVII. stoljeću, u doba baroka (Ivan Lucić, Pavao Ritter Vitezović, Ignjat Đurđević).

Marko Marulić (Judita, 1501.)
Početak hrvatske književnosti XVI. stoljeća u znaku je djela Marka Marulića, koji svojim latinskim djelima pripada među prve europske humaniste onoga doba (»De institutione bene vivendi per exempla sanctorum«, »Davidias«, najbolji ep hrvatskoga humanizma, otkriven tek u XX. stoljeću i dr.). Svoje najznačajnije hrvatsko djelo, ep »Juditu« (»Libar Marka Marula Splićanina u kom se uzdarži istorija svete udovice Judit u versih harvacki složena«) dovršio je 1501.
Dubrovački petrarkisti
Prvi dubrovački petrarkistički pjesnici pojavili su se u drugoj polovici XV. stoljeća. Najviše je njihovih pjesama sačuvano u zborniku Nikše Ranjine, započetu 1507. Dok je Šiško Menčetić pjevao konvencionalne ljubavne pjesme u dvostruko rimovanom dvanaestercu, Džore Držić pisao je pod jačim utjecajem usmenoga pjesništva. Jedan od najplodnijih i žanrovski najraznovrsnijih renesansnih književnika je Mavro Vetranović. Njegovo »Posvetilište Abramovo« izvedeno je 1546., a potkraj XX. stoljeća s uspjehom su se izvodile njegove crkvene drame.
Marin Držić (Novela od Stanca, Dundo Maroje, Skup)
Pjesnik i dramatičar Nikola Nalješković svojim je komedijama prethodnik Marina Držića, čiji književni opus pokazuje veliko poznavanje onodobnoga talijanskog i antičkoga kazališta i najviši je umjetnički domet starije hrvatske književnosti. Držić je počeo s pjesmama, ali je mnogo veći uspjeh postigao pastirskim igrama (»Tirena«, »Venere«, »Grižula«). Njegov se talent potpuno ostvario u stihovanoj komediji »Noveli od Stanca« i u nekoliko drugih komedija. Osim izgubljenoga »Pometa«, napisao i danas često izvođenoga »Dunda Maroja«, te potpuno ili djelomično sačuvane komedije kao što je plautovski »Pjerin« i »Skup«.
Hvarski krug: Hanibal Lucić, Petar Hektorović
U drugoj polovici stoljeća djelovali su pjesnici Dinko Ranjina i Dominko Zlatarić. Zlatarić je cijenjen i kao najbolji renesansni prevoditelj (Sofoklova »Elektra«, Ovidijeva »Ljubav Pirama i Tizbe« i Tassova »Aminta«). Medu mnogim Dubrovčanima koji su u drugoj polovici stoljeća pisali stihove valja istaknuti Horacija Mažibradića, koji pripada prijelaznomu razdoblju manirizma Hvarskomu knjiž. krugu, osim Hanibala Lucića i Petra Hektorovića, pripadaju Mikša Pelegrinović (oko 1500. – 62.) i Martin Benetović (oko 1550. – 1607.). Iako Lucić u poeziji polazi od Petrarce i Bemba, iz naslijeđa petrarkističke tradicije izdvaja se oslanjanjem na pučko pjesništvo (»Jur nijedna na svit vila«). Njegova »Robinja«, jedan od najranijih dramskih tekstova sa svjetovnom tematikom u hrvatskoj književnosti, postala je u sljedećim stoljećima pučkom igrom. Petar Hektorović je u »Ribanju i ribarskom prigovaranju«, pisanu u obliku poslanice 1556., književno oblikovao svijest o ugroženosti baštine te zapisao prve narodne bugarštice. Mikša Pelegrinović autor je maskerate »Jeđupka«, jednog od najpopularnijih djela starije hrvatske književnosti, koja je utjecala na mnoge pjesnike XVI. i XVII. stoljeća, Marin Benetović komedije »Hvarkinja«, nastale u duhu eruditne komedije i Marina Držića.
Petar Zoranić (Planine, 1536.)
Zadar je već u XV. stoljeću dao pjesnika Jeronima Vidulića (umro 1499.), u XVI. stoljeću Petra Zoranića, Brnu Karnarutića (između 1515. i 1520. – 73.) i Jurja Barakovića. Zoranić je autor prvog originalnoga hrvatskog romana »Planine« (napisana 1536.). U njemu se nalaze odrazi lektire od Vergilija i Ovidija do Dantea, Petrarce do Marulića, ali i iskreno domoljublje. Brne Karnarutić poznat je po »Vazetju Sigeta grada«, prvom epu s temom iz nacionalne povijesti u hrvatskoj književnosti. Juraj Baraković u spjevu »Vila Slovinka« bio je nadahnut idejama slavenskog zajedništva i brigom za ugroženu hrvatsku baštinu, a stilom je navijestio barokni način izražavanja.
Matija Vlačić-Ilirik
Protestantski je pokret samo periferno zahvatio hrvatsku književnost, ali su Hrvati dali protestantizmu jednoga od istaknutih pisaca i ideologa Matiju Vlačića Ilirika (1520. – 75.), čiji je »Ključ Svetoga pisma« (1567.) bio najglasovitiji biblijski leksikon onoga doba.
Kajkavsko pjesništvo
Početak kajkavske pismenosti na sjeveru vezan je, kao i one na jugu, za stare glagoljske pobožne tekstove i za neke srednjovjekovne pripovijetke, koje su se prepisivale sve do XVII. Stoljeća. Najstarija kajkavska pjesmarica iz 1593. (»Prekomurska pjesmarica«) osim crkvenih pjesama sadrži i ljubavne i didaktične, pa čak i jedan epski spjev o padu Sigeta. Dva najpoznatija pisca s toga područja, Ivan Pergošić (?-1592.) i Antun Vramec (1538. – 88.), tiskali su svoje spise, "Decretum" (1574.), "Kroniku" (1578.) i "Postillu" (1586.), i to je uz čakavsko-štokavsko-kajkavski molitvenik »Raj duše« (1560.) Nikole Dešića gotovo sve što je tiskano u XVI. stoljeću.

Barok: Ivan Gundulić, prva gramatika, prvi opsežniji rječnik

mini|180px|Veliki hrvatski književnik Ivan Gundulić Dubrovnik
Hrvatska barokna književnost povezuje se uz pojavu protureformacije koja je zahvatila mnoge europske zemlje. Bartol Kašić piše prvu gramatiku hrvatskoga jezika. Jakov Mikalja je napisao Blago jezika slovinskoga Pavao Ritter Vitezović sastavlja Leikon latino-illyricum (rječnik latinsko-hrvatski). Šime Budinić predlaže mješavinu narodnoga staroslavenskoga, češkoga i poljskoga jezika. Pokušava uvesti u uporabu dijakritičke znakove za slova č i ž. Juraj Habdelić je autor djela Prvi oca našega Adama grieh, Zrcalo Marijansko (crkvene propovijedi) i Dictionar (kajkavski rječnik). Ivan Belostenec je napisao Gazofilacij, prvi potpuniji hrvatsko-latinski rječnik (Gazophylacium, seu latino-illyricorum onomatum aerarium).LZMK, Hrvatska enciklopedija, Belostenec, Ivan (pristupljeno 2. lipnja 2018.) Petar Zrinski je autor epa Adrianskoga mora sirena, dok je Ana Katarina Frankapan napisala pjesme Putni tovaruš. Fran Krsto Frankapan piše zbirku pjesama Gartlic za čas kratiti. Od pjesnika iz Dubrovnika najpoznatiji su Ivan Gundulić, Ivan Bunić Vučić, Junije Palmotić i drugi. Istaknuta Gundulićeva djela su religiozna poema "Suze sina razmetnoga" (1622.), pastoralna drama Dubravka, i posebno junačko-viteški ep Osman u 20 pjevanja, kojem 14. i 15. pjevanje nedostaju.LZMK, Hrvatska enciklopedija, Gundulić, Ivan (pristupljeno 2. lipnja 2018.)

Prosvjetiteljstvo, klasicizam i racionalizam
U XVIII. stoljeću, koje se naziva i vijekom prosvijećenosti i racionalizma, nastaje u Hrvatskoj nov odnos prema književnosti.Uzroci toga su oslobođenje većega dijela Dalmacije i Slavonije od turske vlasti, prodiranje prosvjetiteljskih i racionalističkih ideja iz zapadne Europe, i društvene reforme Marije Terezije i Josipa II. u sjevernom dijelu Hrvatske.

Iako po umjetničkom dosegu djela ovoga razdoblja zaostaju za renesansnim i baroknim, njihova veća rasprostranjenost i integracija u književnoj produkciji Dalmacije, Bosne, Hercegovine, Slavonije, Dubrovnika i sjeverozapadne Hrvatske prethodi nacionalno-političkim integracijskim procesima koji će obilježiti 19. stoljeće. Stvorena su dva jezična standarda, većinski novoštokavski i manjinski kajkavski, što je završilo u prvoj polovici 19. stoljeća Ilirskim pokretom i proširenjem modificiranoga novoštokavskoga na cijelu Hrvatsku i sadašnju BiH. Kačićevi i Relkovićevi bestseleri temeljna su književna djela ovoga razdoblja, dok je Stullijev rječnik najopsežniji dopreporodni leksikografski rad.

Pavao Ritter Vitezović
Senjanin Pavao Ritter Vitezović (1652. – 1713.) je bio povjesničar, književnik i leksikograf, te kulturni djelatnik i poslanik u Beču i Požunu. Hrvatsku verziju svog prezimena (njem. Ritter: vitez) prvi put koristi u "Odiljenje sigetsko", svom prvom pjesničkom djelu na hrvatskom jeziku objavljenom u Linzu 1684. Sudjeluje u borbama s Osmanlijama u Senju, Slavoniji i ugarskoj Podravini, a nakon sklapanja mira je član komisije za utvrđivanje granice. U djelu "Oživjela Hrvatska" (Croatia rediviva, 1700) zastupa tezu da su svi Južni Slaveni zapravo Hrvati. Reformator slovopisa (grafije), osnivač tiskare, pisac kronika i kalendara - Vitezović je bio ispred svoga vremena, i utjecao na Ljudevita Gaja. Mnoge njegove ideje o književnom jeziku i pisanju slova su se ozbiljile u Ilirskome pokretu.LZMK, Hrvatska enciklopedija, Vitezović Ritter, Pavao (pristupljeno 2. lipnja 2018.)
Antun Kanižlić
Slavonac Antun Kanižlić (1699. – 1777.), autor stihovane pripovijesti "Sveta Rožalija", prvi je pisac sjeverne Hrvatske koji se izravno ugledao na dubrovačke pjesnike, a posebno na Đurdevića. Kanižlić je jedan od prvih protagonista "Slavonskoga duhovnoga preporoda" - snažne kreativne djelatnosti što je uslijedila po oslobođenju zemlje, a koja je nezamisliva bez utjecaja južnohrvatske književnosti Dalmacije i Dubrovnika.
Dubrovački krug
U Dubrovniku je u to doba bilo nekoliko istaknutih učenjaka, filozofa i latinskih pisaca, npr. Ruđer Bošković, Bernard Džamanjić, Džono Rastić, te na prijelazu u XIX. stoljeće Đuro Hidža (1752. – 1833.), Marko Bruerević-Desrivaux (1770. – 1823.) koji su pisali na latinskom, talijanskom i na hrvatskom jeziku. Zadnje veliko djelo toga razdoblja, koje zapravo stoji na prekretnici epoha, golemi je rječnik Dubrovčanina, franjevca Joakima Stullija. Poznati latinist u sjevernoj Hrvatskoj je kroničar Baltazar Adam Krčelić, dok su Slavonac Matija Petar Katančić (autor prvoga hrvatskoga tiskanoga prijevoda "Biblije") i Tituš Brezovački (najvažniji dramatik kajkavskoga područja) pisali i na hrvatskome.
Andrija Kačić Miošić (Razgovor ugodni naroda slovinskoga, 1756.)
Posebno mjesto u književnosti XVIII. stoljeća zauzimaju pučki pjesnik i narodni mučenik Filip Grabovac (1697. – 1749.) i franjevački autor Andrija Kačić Miošić. Grabovčev "Cvit razgovora naroda i jezika iliričkoga aliti rvackoga", 1747. godine; ujedinjuje predaju hrvatske srednjovjekovne književnosti, ljetopisačku literaturu i književnost bosanskih franjevaca, dok je Kačićev "Razgovor ugodni naroda slovinskoga" iz 1756. godine, u stihovima i prozi, bila je svojedobno najčitanija knjiga na hrvatskom jeziku (prevedena je na desetak jezika i doživjela je skoro 70 hrvatskih izdanja do konca 20. stoljeća !): sklop "slovinske" protuturske ideologije, dinarsko-deseteračke apologije i idealizacije hrvatskih (i srpskih, albanskih, pa i muslimanskih) ratnika, harambaša i lokalnih poglavica. To je djelo, zajedno s Relkovićevim, definitivno označilo pobjedu novoštokavskoga idioma među Hrvatima, što će nešto kasnije oglasiti i preostali kajkavski džep u sjeverozapadnoj Hrvatskoj, u pokretu poznatom kao Hrvatski narodni preporod. Tomu je snažno pridonijela plodna spisateljska djelatnost (vjersko-poučna, leksikografska, gramatičarska, historiografska) bosanskih franjevaca među kojima se ističu Filip Lastrić, Nikola Lašvanin i Hercegovac Lovro Sitović Ljubušak.
Matija Antun Relković (Satir iliti divji čovik, 1762.)
U Slavoniji se pojavilo, osim Kanižlića, više pisaca koji su pisali moralno-didaktične i prosvjetiteljske spise u stihovima. Najjače svjedočanstvo o prisutnosti prosvjetiteljskih ideja u hrvatskoj književnosti djelo je Matije Antuna Relkovića, koji je kao zarobljenik u Dresdenu, uspoređujući Slavoniju s Njemačkom, napisao spjev "Satir iliti divji čovik", 1762. godine. Oko "Satira" se razvila živa polemika, u kojoj su sudjelovali i pisac "Aždaje sedmoglave bojnim kopjem udarene i nagrđene" (1768.), Ličanin Vid Došen (1719-78.) te franjevac Matija Petar Katančić (1750. – 1825.), posljednji značajniji pisac toga razdoblja, koji je djelovao i u XIX. stoljeću, autor prvoga cjelovitoga tiskanoga prijevoda «Biblije» u Hrvata-pristaša teze o hrvatstvu Ilira.
Drama: Tituš Brezovački
Kazalište je u XVIII. stoljeću u različitim oblicima djelovalo gotovo u svim primorskim središtima od Dubrovnika, Hvara i Korčule do Zadra, Senja i Rijeke te u sjevernoj Hrvatskoj od Zagreba i Varaždina do Požege i Osijeka. U Dubrovniku su prevedena i prikazana 23 Moliereova djela, što je za ono doba iznimna pojava. «Kate Kapuralica»  Vlaha Stullija (1768. – 1846.) najbolji je dramski tekst XVIII. stoljeća napisan na hrvatskom jeziku. Veliki komediograf toga razdoblja Tituš Brezovački (1757. – 1805.) pisao je na kajkavskome («Matijaš grabancijaš dijak», «Diogeneš»), no neke njegove štokavsko-ijekavske pjesme kao da predkazuju smjer kamo će krenuti Hrvatski narodni preporod.
Ostali autori
Treba izdvojiti Adama Baltazara Krčelića (1715. – 1778.), najviše zbog latinskih uspomena «Annuae» koje su važan izvor za političke, kulturne i društvene događaje druge polovice XVIII. stoljeća. Na kraju toga razdoblja u sjevernoj Hrvatskoj djelovalo je nekoliko kajkavskih pisaca kojih rad zahvaća i početke preporodnoga doba, a među njima su najistaknutiji Tomaš Mikloušić (1768. – 1833.), jedan od posljednjih zagovornika kajkavskoga narječja kao književnoga jezika, te Ignac Kristijanović (1796. – 1884.), posljednji kajkavski pisac toga razdoblja.

 Romantizam 1835. – 1881. - Hrvatski narodni preporod
mini|150px|Stanko Vraz, hrvatski pjesnik i preporoditelj
mini|150px|Ljudevit Gaj, hrvatski pjesnik i vođa Ilirskoga pokreta
Ljudevit Gaj: Pravopis, novoštokavština
Temeljna značajka hrvatskog romantizma njegova je nacionalna sastavnica. Osim domaće baštine, u buđenju nacionalne svijesti znatnu su ulogu imali i zakasnjeli utjecaj njemačkog romantizma te nacionalno osvješćivanje drugih slavenskih naroda u Habsburškoj Monarhiji. Preporodni, ilirski pokret (ilirizam) započeo je manji krug uglavnom mlađih intelektualaca, predvođenih Ljudevitom Gajem (1809. – 72.) i okupljenih oko »Danice ilirske« (1835.); oni su potaknuli planove kulturnog, znanstvenog, prosvjetnog i gospodarskog uzdizanja Hrvatske po uzoru na razvijenije europske zemlje. Ilirsko ime bilo je prihvaćeno na temelju tradicionalnoga uvjerenja da su Hrvati, pa i svi južnoslavenski narodi, potomci starih Ilira. Povezujući nadom u slavenstvo, i posebno u južnoslavensku uzajamnost, probuđenu inteligenciju i građanstvo, ilirski pokret snažno je potaknuo politički i kulturni život u Hrvatskoj. Središte Gajeve djelatnosti postala je ideja o hrvatskoj slovopisnoj i književnojezičnoj reformi. Godine 1830. u Budimu tiska čuveno djelo "Kratka osnova horvatsko-slavenskoga pravopisaňa" na hrvatskom i njemačkom jeziku. U njemu nudi rješenje za pisanje slova po uzoru na Husovu češku abecedu, te nastoji za svaki fonem u hrvatskom jeziku uvesti jedan grafem latiničkoga pisma. U početku je mislio da kajkavsko narječje najbolje čuva obilježja starijega stanja književnog jezika, a poslije je temelj jedinstvenoga književnog jezika pronašao u bogatoj hrvatskoj književnoj baštini, osobito dubrovačkoj. Novoštokavština, kao osnovica zajedničkoga književnog jezika, i moderan Gajev pravopis definitivno su prihvaćeni; tako je riješeno pitanje koje se postavljalo nekoliko stoljeća i uspostavljen je kontinuitet u hrvatskoj književnosti i kulturi. Književnost je za Gaja i većinu iliraca imala služiti prije svega političkoj akciji, pa je bila uglavnom domoljubno tendenciozna i romantično-budničarska.
Ivan Mažuranić, Stanko Vraz, Petar Preradović
Najistaknutiji su pisci toga razdoblja bili Ivan Mažuranić, Stanko Vraz i Petar Preradović. Mažuranićev spjev »Smrt Smail-age Čengića« (1846.) je najzrelije djelo hrvatskog romantizma, spoj dubrovačke (gundulićevske) i narodne epske (kačićevske) tradicije. Slovenac Stanko Vraz (1810. – 51.) u početku je pisao slovenski, a poslije se posve priklonio hrvatskoj književnosti. Časopis »Kolo«, što ga je 1842. pokrenuo s D. Rakovcem i Lj. Vukotinovićem, prvi je put u hrvatskoj periodici postavio čvršće estetske i kritičke kriterije. Njegov kanconijer »Đulabije« (1840.) i tematikom i obradbom odudara od pisanja onodobnih pjesnika. Pišući domoljubne, ljubavne i refleksivne stihove pod dojmom iliraca i romantičkog, osobito njemačkog pjesništva, Petar Preradović (1818. – 72.) je postao najplodnijim i najpopularnijim pjesnikom razdoblja. D. Demeter (1811. – 72.), autor domoljubne epske pjesme »Grobničko polje« (1842.), postavio je temelj novijemu hrvatskom kazalištu, i kao organizator i kao pisac; najznačajnije mu je djelo drama iz staroilirske povijesti »Teuta« (1844.).
Putopisi, drama, kritika
Prozom siromašno, to je razdoblje dalo i dva dobra putopisca. A. Nemčić (1813. – 49.), autor žanrovske iznimke onodobne drame, komedije »Kvas bez kruha« (1846.), napisao je jedan od naših najboljih putopisa, »Putositnice« (1845.), a putopis »Pogled u Bosnu« (1842.) M. Mažuranića (1817. – 81.) najbolja je proza toga razdoblja. Ivan Kukuljević Sakcinski (1816. – 89.), političar, znanstveni radnik, utemeljitelj moderne hrvatske historiografije, pisac prve izvedene drame novije hrvatske književnosti »Jurana i Sofije« (1839.), također je pisao putopisne tekstove. Lj. Vukotinović (1813. – 93.) počeo je pisati na kajkavskom narječju, a prihvativši ilirizam objavljivao je pjesme, novele i kritičke osvrte i uz Vraza je jedan od začetnika književne kritike. Pjesništvo P. A. Kazalija (1815. – 94.) više je vezano s europskim pjesništvom XIX. st. nego s hrvatskim romantizmom.
Protorealizam: August Šenoa
U razdoblju nakon 1848. djelovao je novi naraštaj književnika, kojima je zadaća bila očuvanje stečevina ilirizma. Neki književni povjesničari to razdoblje, obilježeno književnim radom Augusta Šenoe, nazivaju protorealizmom (1865. – 81.). U to doba djelovali su pjesnik, dramatičar i novelist M. Bogović (1816. – 93.), pripovjedači D. Jarnević (1812. – 75.), M. Vodopić (1816. – 93.), I. Perkovac (1826. – 71.), L. Botić (1830. – 63.) i J. Jurković (1827. – 89.). F. Marković (1845. – 1914.) bio je pjesnik, kritičar i dramatičar.

Jedan od najsvestranijih kulturnih djelatnika toga razdoblja, A. Veber Tkalčević (1825. – 89.), bio je kao filolog među vodećim predstavnicima zagrebačke škole. Političar i publicist Ante Starčević (1823. – 96.) pisao je pjesme, drame i književne kritike, a Fran Kurelac (1811. – 74.) bio je predstavnik riječke filološke škole. Vatroslav Jagić (1838. – 1923.) i A. Šenoa upozoravali su već 1865. da je hrvatska književnost daleko od narodnoga života, a njezina je osnovna zadaća umjetničkim ostvarenjima pozitivno djelovati na život nacije. Pokroviteljstvo biskupa J. J. Strossmayera omogućilo je stvaranje JAZU (1866.) i Sveučilišta (1874.). Istodobno je pokrenut časopis »Vienac« (1869.), koji je sve do 1903. bio žarište hrvatskoga književnog života. Najpoznatiji je njegov suradnik, poslije i urednik, bio August Šenoa (1838. – 81.): u njemu je objavio prvi moderni hrvatski roman »Zlatarovo zlato« (1871.) i većinu ostalih svojih djela, pjesama, pripovijesti, feljtona i povijesnih romana, po kojima je postao najistaknutijim hrvatskim književnikom XIX. st.

U doba zaokreta hrvatske novelistike prema realizmu djelovao je humorist V. Korajac (1839. – 99.). Josip Eugen Tomić (1843. – 1906.) pisao je pjesme, komedije, pripovijesti i romane. Na glas je došao povijesnim romanom u Šenoinu stilu »Zmaj od Bosne« (1879.). Tipičan predstavnik književnosti Šenoina razdoblja bio je R. Jorgovanić (1853. – 80.), pjesnik i pripovjedač. Nadaren pjesnik, ali izvan matice tzv. središnje nacionalne književnosti, bio je M. Bastian (1828. – 85.), začetnik novijega istarskoga kruga; posvetivši se domoljubnomu novinarstvu, pjesnički je dar žrtvovao nacionalnom programu u Istri. Slična je i sudbina vođe hrvatskoga nacionalnog pokreta u Istri, M. Laginje (1852. – 1930.).

Realizam (1881. – 1892.)
Šenoini zahtjevi da se književnost približi puku utirali su put realizmu. Kulturni okvir unutar kojega se javio hrvatski realizam bio je opterećen nacionalnim i političkim pitanjima, pa su mnogi mlađi književnici politički bili vezani ponajviše uz Stranku prava. Velik broj pripovjedača iz različitih hrvatskih pokrajina omogućio je konačnu afirmaciju hrvatske književnosti, a posebno njezina kontinuiteta i cjelovitosti.
Eugen Kumičić, Ante Kovačić, Ksaver Šandor Gjalski
Prvi hrvatski pisac koji je s novim smjerom došao u dodir na samome izvoru bio je Eugen Kumičić (1850. – 1904.), pisac Istre, Zagreba i hrvatske prošlosti. Boraveći u Parizu, oduševio se tehnikom koja se u hrvatskoj književnosti nije mogla primijeniti, pa se zapravo kretao između romantizma i naturalizma (»Olga i Lina«, 1881.). Mlađi, ali mnogo borbeniji, radikalniji i jedan od najosebujnijih talenata hrvatske književnosti XIX. st., Ante Kovačić (1854. – 89.) napisao je niz pjesama, pripovijesti i romana te najbolji hrvatski roman XIX. st. »U registraturi« (1888.). Dok je Šenoa pjesnik Zagreba, Kovačić je kritičar i analitičar zagrebačkoga života. Ksaver Šandor Gjalski (1854. – 1935.) obrađivao je teme iz zagorske plemenitaške sredine (»Pod starimi krovovi«, 1886.) pod utjecajem Turgenjevljeva poetskoga realizma te nastojao kritički osvijetliti političko stanje u Hrvatskoj (»U noći«, 1887.).
Vjenceslav Novak, Josip Kozarac, Silvije Strahimir Kranjčević
Najplodniji pisac hrvatskog realizma Vjenceslav Novak (1859. – 1905.), polazeći od rodnoga Senja, obuhvaćao je i šire područje, sve do Zagreba i Praga. U svojem najboljem romanu »Posljednji Stipančići« (1899.) obradio je propast senjske patricijske obitelji. Prodor stranoga kapitala u dotada patrijarhalnu Slavoniju (»Mrtvi kapitali«, 1890.; »Tena«, 1894.) prikazivao je Josip Kozarac (1858. – 1906.). Psihološke novele, pri samome kraju realističkoga razdoblja i u doba moderne, pisao je Janko Leskovar (1861. – 1949.). Njegovi junaci nisu borbeni i glavno im je obilježje pasivnost. Po tome je Leskovar najavio modernu. A. Harambašić (1861. – 1911.) pisao je domoljubne pjesme pravaške idejne usmjerenosti. Silvije Strahimir Kranjčević (1865. – 1908.) najveći je hrvatski pjesnik XIX. st. (»Bugarkinje«, 1885.; »Izabrane pjesme«, 1898.; »Trzaji«, 1902.). U rodoljubnoj lirici preteče su mu bili Šenoa i Harambašić, u socijalnoj, sarkastičnoj, Kovačić, refleksivnost je naslijedio od Preradovića, melankoliju od Vraza, svijest o ulozi svojega naroda od svih njih, a posebno od Mažuranića. Ne pripadajući ni jednoj stilskoj formaciji potpuno, Kranjčević je bio uzor i hrvatskim modernistima. J. Draženović (1863. – 1942.) najviše se približio romanskomu tipu realizma, gotovo verizmu; njegove »Crtice iz primorskoga malogradskoga života« (1893.) sugestivnom snagom prikazuju ljude i odnose u Hrvatskome primorju potkraj XIX. st. Na prijelazu u modernu djelovao je i pjesnik, dramatičar, novelist i romanopisac A. Tresić Pavičić (1867. – 1949.), stvaralac široke kulture i bogata izraza, koji je pod utjecajem klasičnog i talijanskog pjesništva unio u hrvatsko pjesništvo neke klasične forme. Zbirkama »Valovi misli i čuvstava« (1903.) i »Sutonski soneti« (1904.) znatno je utjecao na neke mlađe suvremenike (V. Nazor). Realizam je omogućio i književnu kritiku u modernome smislu riječi. Osvrti J. Iblera (1862. – 1926.), M. Šrepela (1862. – 1905.), a osobito J. Čedomila (1868. – 1928.) ističu umjetnički kriterij kao osnovu književne ocjene. Realistički smjer pripovijedanja nastavio je Istranin V. Car Emin (1870. – 1963.), koji je svoje najbolje djelo, romansiranu kroniku »Danuncijada«, objavio tek 1946. R. Katalinić Jeretov (1869. – 1954.) javio se u istome krugu kao pjesnik rodoljubne tematike i istarsko-primorskih motiva.

Moderna (1892. – 1914.)

U hrvatskoj književnosti moderna je stilski raznoliko razdoblje na prijelazu iz XIX. u XX. st., od doba dezintegracije realizma s prozom J. Leskovara do izlaska zbornika »Hrvatska mlada lirika« (1914.). Pokret se proširio na likovne umjetnosti i na kulturni i nacionalni život uopće. Od početka je krenuo po dvjema linijama: jedna je bila (M. Dežman) uglavnom apolitička, kozmopolitska, larpurlartistička (»Mladost«, »Hrvatski salon«, »Život«), a druga (M. Marjanović) naprednjačka, masarykovska (»Nova nada«, »Hrvatska misao«, »Novo doba«, »Narodna misao«, »Glas«). Uza sve to, neki istaknuti pisci toga razdoblja nisu imali izravne veze s pokretom (Antun Gustav Matoš, Dinko Šimunović). Borba između »starih« i »mladih« trajala je još cijelo prvo desetljeće XX. st.

Pokret je bio srodan sličnim pojavama u Europi. Jedan od osnovnih zahtjeva bila je sloboda stvaranja i otvorenost prema europskim poticajima: proučavale su se francuska, njemačka, talijanska, pa ruska, poljska i češka književnost i ostavljale sve više tragova. U borbi za slobodu književnog stvaranja i za larpurlartizam u umjetnosti posebno se istaknuo jedan od ideologa moderne, M. Dežman Ivanov (1873. – 1940.). M. Marjanović (1879. – 1955.) pripadao je, naprotiv, onomu dijelu »mladih« koji su, uza sve isticanje estetskih mjerila, smatrali da hrvatska književnost mora biti glavna pokretačka snaga u političkoj borbi naroda. Najbliži njegovu shvaćanju bili su stvaraoci kao A. Kovačić, S. S. Kranjčević i V. Nazor.
Milutin Cihlar Nehajev
M. Cihlar Nehajev (1880. – 1931.), novelist (»Veliki grad«, 1919.) i dramatičar, napisao je niz studija i eseja o domaćim i stranim književnicima, a njegov »Bijeg« (1909.) smatra se najtipičnijim romanom hrvatske moderne. U njemu je prikazao ono što je započeo Leskovar: otuđenu, zbunjenu hrvatsku inteligenciju na početku XX. st., koja svoj individualni i nacionalni problem rješava – bijegom.

Lirika: Milan Begović, Vladimir Vidrić
Područje na kojem se moderna osobito istaknula bila je lirika. Slobodno izraženom erotikom, ovozemaljskim zanosom i pobunom protiv svih stega života, »Knjiga Boccadoro« (1900.) Milana Begovića (1876. – 1948.) djelovala je kao pravi manifest i ostala trajnom stečevinom hrvatske lirike. Poslije se Begović istaknuo kao dramatičar i prozaik, ali taj njegov rad pripada razdoblju između dvaju svjetskih ratova. Begovićevu pjesništvu slično je po dekoru i zvonkosti pjesništvo D. Domjanića (1875. – 1933.), ali je u opreci s njim upravo po lirskoj, sentimentalnoj kantileni čovjeka koji se osjeća izgubljeno i gotovo suvišno. Mnogo uspjeha imalo je njegovo kajk. pjesništvo (»Kipci i popevke«, 1917.). Drugi znameniti pjesnik toga razdoblja bio je Vladimir Vidrić (1875. – 1909.), čije se pjesništvo uklapa u poetiku europskog simbolizma.
Ivo Vojnović, Dinko Šimunović, Vladimir Nazor
Moderna je hrvatskoj književnosti dala vrijedne dramske prinose, u prvom redu djelima Ive Vojnovića (1857. – 1929.). Dramom »Ekvinocij« (1895.) potpuno je osvojio publiku. Premda je u ranim djelima obrađivao kozmopolitske teme, Dubrovnik je ostao glavnim nadahnućem njegova stvaranja. Njegova »Dubrovačka trilogija« (1903.), vrhunac je hrvatske drame: iako tematikom vezana za realizam, tehnikom i inspiracijom posve je modernistička. V. Treščec Branjski (1870. – 1932.) i S. Tucić (1873. – 1940.) pisci su umjetnički zrele proze. Tucić je bio i pisac naturalističkih drama. U to je doba počeo stvarati Vladimir Nazor (1876. – 1949.), jedan od najplodnijih i najsvestranijih književnika epohe (»Slavenske legende«, 1900.). Bavio se tematikom hrvatske povijesti: nakon »Velog Jože« (1908.) objavio je »Hrvatske kraljeve« (1912.), »Istarske priče« (1913.) i »Medvjeda Brundu« (1915.).
Drama »Banović Strahinja« M. Ogrizovića prikazana je 1912.U prozi je moderna razrađivala realističke tradicije. Najkvalitetnije pripovjedačke tekstove pisao je Dinko Šimunović (1873. – 1933.); u novelama, koje su vrhunac modernističkoga pripovijedanja, on opisuje seoski svijet Dalmatinske zagore. Hrvatska moderna dala je još dva uspjela dramatičara. M. Ogrizović (1877. – 1923.) obrađivao je teme iz narodnih pjesama (»Hasanaginica«), ali je poslije zahvaćao i sukobe iz strasti (»Vučina«, 1921.), po uzoru na J. Kosora (1879. – 1961.), posebno u drami »Požar strasti« (1912.). Pripovjedač F. Horvat Kiš (1876. – 1924.) uglavnom je prikazivao Hrvatsko zagorje, a I. Kozarac (1885. – 1910.), autor romana »Đuka Begović« (1911.), Slavoniju.
Janko Polić Kamov
Kranjčevićev učenik u pjesništvu, preteča moderne proze za gotovo pola stoljeća, bio je i Janko Polić Kamov (1886. – 1910.), pjesnik (»Psovka«, »Ištipana hartija«, 1907.), pripovjedač, inovativan romanopisac (»Isušena kaljuža«, objavljena tek 1957.), dramatičar, esejist i kritičar. Njegova je proza i danas moderna kako po strukturi tako i po interesima.
Antun Gustav Matoš
Najpotpuniji je, najeuropskiji i ujedno najhrvatskiji književnik toga razdoblja Antun Gustav Matoš (1873. – 1914.), koji se u književnosti javio 1892. novelom »Moć savjesti«. Sve što je pisao (eseji, kritike, novele, pjesme, feljtoni, putopisi) ostavljalo je traga, a najviše njegova briljantna impresionistička kritika. I Wiesnerova reprezentativna antologija »Hrvatska mlada lirika« (1914.), kojom je predstavljen novi književni naraštaj, sva je bila pod dojmom Matoša pa u njoj prevladavaju matoševski motivi. Mnogi pjesnici okupljeni u njoj postali su velika imena hrvatske književnosti između dvaju svjetskih ratova. Fran Galović (1887. – 1914.), plodan pisac modernističkih novela i drama, najviši je umjetnički domet postigao pjesmama na rodnome podravskom narječju (»Z mojih bregov«, objavljene 1925.). Pjesme Vladimira Čerine (1891. – 1932.) uklapaju se u krug »Hrvatske mlade lirike« (»Raspeće«, 1912.).

Ivana Brlić Mažuranić
Prinos proznomu izrazu dala je Ivana Brlić-Mažuranić (1874. – 1938.), ostvarivši najuspjelije bajke hrvatske književnosti (»Priče iz davnine«, 1916.), u kojima se fantastika nar. pripovijesti prepleće s realistički zahvaćenim prikazivanjem karakterâ i sredinâ. Likovi su iz pretkršćanske, slavenske mitologije. Već 1920-ih "Priče iz davnine" su objavljene u New Yorku i Londonu ("Croatian Tales of Long Ago"), a u idućim deseljećima prevedene na niz svjetskih jezika. Brlić-Mažuranić je bila i dvostruka kandidatkinja za Nobelovu nagradu za književnost. Novinarka M. Jurić Zagorka (1873. – 1957.) pisala je povijesne romane koji su postigli iznimnu popularnost. A. G. Matoš u tom je razdoblju objavljivao kritičko-publicističke tekstove »Naši ljudi i krajevi« (1910.) i »Pečalba« (1913.) te pisao feljtone i pjesme. Politički događaji na početku stoljeća djelovali su i na pisce moderne, pa su neki od njih pokušali djelovati s pozicija jugoslavenskog nacionalizma. Ivo Vojnović se u tom razdoblju bavio vidovdanskim mitom, S. Tucić objavio »Osloboditelje« (1914.).

 Hrvatska književnost 1914. – 1945.
Avangardne težnje, jugoslavenske težnje
Razdoblje koje je izravno prethodilo I. svjetskom ratu obilježeno je pojavom djela koja su nagovijestila nove književne tendencije: Matoševe fantastičke proze i pjesma »Mora«, pjesme, proza i drame J. Polića Kamova, proza F. Galovića, J. Baričevića (1884. – 1919.) i M. Radoševića (1884. – 1942.), okupljanje mladih zadarskih futurista 1914. oko časopisa »Zvrk« (koji će stjecajem okolnosti ostati netiskan), nagovijestili su avangardističku, tj. futurističku i ekspresionističku poetiku koja će obilježiti djelovanje novoga naraštaja pisaca u doba I. svjetskog rata i nakon njega.

Osim avangardističkim težnjama književnost toga razdoblja obilježena je snažnom politizacijom. Oko časopisa »Vihor« (1914.) V. Čerine okupljala se skupina mladih pisaca projugoslavenske orijentacije. Nakon raspada Austro-Ugarske dodatno su ojačane jugoslavenske integralističke tendencije među hrvatskim književnicima. Snažan utjecaj na mlađe pisce imala su poetička i ideološka stajališta kipara Ivana Meštrovića te književnikâ I. Vojnovića i V. Nazora, koji su pred I. svjetski rat svojim djelima oživljavali zajedničku slavensku mitologiju. Većina je pisaca (M. Marjanović, V. Čerina, M. Krleža, T. Ujević, A. B. Šimić, A. Cesarec, U. Donadini, G. Krklec i dr.) prešla na ekavicu; glavnina časopisa zagovarala je platformu »narodnoga jedinstva«; osobito se u tom isticao »Književni jug«, u uredništvu kojega su, uz odgovornog urednika B. Mašića, bili i I. Andrić, M. Crnjanski, N. Bartulović i dr. Projugoslavenska orijentacija navela je Andrića i Bartulovića, podrijetlom Hrvate, da se s ostalim urednicima potkraj 1919. presele u Beograd i nastave djelovati unutar srpske književnosti. Razočaran srpskim hegemonizmom, koji je gušio hrvatski identitet u novoj državi, većina drugih hrvatskih pisaca koji su u ime narodnog jedinstva prihvatili ekavicu postupno je odustajala od koncepcije jezičnog unitarizma, a 1928., nakon ubojstva Stjepana Radića, praktično su svi hrvatski pisci, osim onih koji su se preselili u Beograd, napustili ekavicu.
Književni časopisi, Matica hrvatska
Avangardističke poetičke tendencije zagovarane su u časopisima U. Donadinija »Kokot« (1916.) i A. B. Šimića »Vijavica« (1917.), »Juriš« (1919.) i »Književnik« (1924.). »Plamen« (1919.) M. Krleže i A. Cesarca zagovarao je, uz avangardističku (uglavnom ekspresionističku) poetiku, i lenjinističke revolucionarne ideje; »Zenit« (1921. – 23. u Zagrebu; 1924. – 26. u Beogradu) Lj. Micića najradikalnije je promicao avangardizam u književnosti, glazbi, slikarstvu i na filmu zagovarajući »zenitizam« kao sintezu izvornoga balkanskog duha i suvremenih europskih strujanja (futurizam, ekspresionizam, dadaizam, nadrealizam). Osim navedenih avangardističkih glasila značajnu je ulogu u tom razdoblju imao i časopis DHK »Savremenik« (izlazio s prekidima 1906. – 41.), koji je okupljao pisce različitih naraštaja i poetičkih usmjerenosti, ali je njegov urednik J. Benešić u ratnom razdoblju pokazao posebno zanimanje za pisce novijega naraštaja; »Hrvatska njiva« (1917. – 26.; od 1919. »Jugoslavenska njiva«) bila je na umjereno tradicionalističkim poetičkim stajalištima kao i »Vijenac« (1913. – 28.). »Nova Evropa« (1920. – 41.) urednika i vlasnika M. Ćurčina, časopis građansko-liberalne i unitarnojugoslavenske orijentacije, imala je velik utjecaj u prvoj polovici 1920-ih. Krleža je 1923. pokrenuo svoj drugi časopis »Književnu republiku« (ugašen nakon zabrane 1927.), koji je okupljao vodeće pisce lijeve orijentacije; časopis je obilježavala oštra kritika vladajućega sloja u Jugoslaviji, nacionalne neravnopravnosti i društvene nepravde.

Nakon atentata na S. Radića i uvođenja šestosiječanjske diktature početkom 1929., među hrvatskim književnicima ojačala je spoznaja o nužnosti nacionalne homogenizacije i pojačanog otpora velikosrpskom hegemonizmu. Budući da je mogućnost legitimne političko-stranačke djelatnosti bila bitno smanjena Zakonom o zaštiti javne bezbednosti i poretka u državi, znatan se dio političke djelatnosti odvijao u kulturnim udrugama i književnim glasilima. Matica hrvatska postala je središtem književnog i intelektualnog okupljanja, u njezinu su radu uz dominantne desne krugove bili agilni komunistički orijentirani pisci poput Krleže i Cesarca. Njezin časopis »Hrvatska revija« (1928.) postao je središnjim hrvatskim književnim glasilom toga doba i okupio ponajbolje hrvatske književnike svih orijentacija. No u Matici su za uprave F. Lukasa postupno prevladale desne tendencije: početkom 1930-ih, a definitivno nakon Lukasova članka »Ruski komunizam spram nacionalnog principa« (»Hrvatska revija«, 1933.), ljevičari, s Cesarcem i Krležom na čelu, bivaju istisnuti iz Matice.
Okupljanja i raskoli
Uz Matičina izdanja, nacionalno i katolički orijentirani intelektualci okupljali su se i oko časopisa »Hrvatska smotra« (1933. – 45.), »Hrvatska prosvjeta« (1914. – 40.) i katoličkog dnevnika »Hrvatska straža« (1929. – 41.). Vodeći katolički intelektualci (V. Rieger, J. Šimrak, I. Lendić, Lj. Maraković, M. Ujević, P. Grgec, D. Žanko, A. R. Glavaš, V. Nikolić i dr.) zagovarali su hrvatski kulturni identitet zasnovan na vjerskim i obiteljskim vrijednostima i polemizirali ne samo s hrvatskom »bezbožničkom« lijevom inteligencijom (prije svih s M. Krležom) već i s liberalno-masonskim građanskim krugovima. Hrvatska lijeva inteligencija okupljala se oko »Književnika« (1928. – 39.), koji je u prvim godinama izlaženja bio otvoren i prema liberalnim idejama, zatim oko časopisa »Kritika« (1928.), »Literatura« (1931. – 33.), »Kultura« (1933.) i »Izraz« (1939. – 41.). Potkraj 1920-ih i na početku 1930-ih previranja u lijevom pokretu na svjetskoj pozornici (I. međunarodna konferencija revolucionarnih pisaca 1927., Harkovski kongres 1930., Moskovski kongres sovjetskih pisaca 1934.), sukobljavanja lijevih avangardista i zagovornika ideološki angažirane socijalne književnosti (odnosno socijalističkoga realizma) imala su odjeka i u Jugoslaviji. Najistaknutiji lijevi književnik, M. Krleža, odbio je normativnu koncepciju književnosti podređene obrani ideoloških ciljeva, zbog čega se sukobio sa zagovornicima socijalne književnosti. Te su polemike bile osobito izražene u razdobljima izlaženja Krležinih časopisa »Danas« (1934.) i »Pečat« (1939. – 40.), a kulminirale su njegovim opsežnim polemičkim esejom »Dijalektički antibarbarus« (»Pečat«, 1939.), koji ga je doveo u izravan sukob s vodstvom Komunističke partije Jugoslavije (ona je odgovorila tiskanjem zbornika »Književne sveske« 1940.).

Utjecaj socijalne književnosti, koji se očitovao u povratku realističkomu (katkad i naturalističkomu) pripovjedačkomu postupku, a na tematskome planu u zanimanju za pučke slojeve (osobito gradsku i seosku sirotinju), osjetio se i među piscima bliskima HSS-u (S. Kolar, M. Pavlek Miškina, I. Kozarčanin, I. G. Kovačić i dr.), pa i među katoličkim piscima. Unatoč načelnom odbacivanju normativne poetike socijalne književnosti, i Krleža je pokazao sklonost tematiziranju prizora socijalne bijede i puntarskoga duha obespravljenih slojeva (»Knjiga pjesama«, 1931.; »Balade Petrice Kerempuha«, 1936.). U cjelini, za 1930-e karakterističan je povratak realističkomu pristupu, zasnovanomu na socijalnoj analitičnosti, psihološkoj metodi u razradbi unutarobiteljskih odnosa te mjestimičnim infiltratima modernističkih tehnika koje su obilježile 1920-e. Neki autori (M. Šicel) za dominantan stil toga razdoblja rabe označnicu sintetički realizam.
Stradanje Cesarca i Keršovanija, prelazak Nazora i Kovačića u NOB
Uspostava NDH 1941. pobudila je u dijelu hrvatskih književnika nadu da će rušenje monarhističke Jugoslavije osloboditi novu kreativnu energiju. No snažna vezanost ustaške vlasti za sile Osovine i za faš. ideologiju, a posebno represivna praksa ustaškoga režima (ubojstva Cesarca, Keršovanija, Miškine i niza drugih intelektualaca, progon komunista i pripadnika nacionalnih manjina) udaljili su većinu intelektualaca od režima. Poseban je odjek imao prelazak dvojice istaknutih nekomunističkih književnika V. Nazora i Ivana Gorana Kovačića 1942. u partizane. Iako je nepoćudnim lijevim piscima koji nisu likvidirani bilo onemogućeno objavljivanje (primjerice Krleži), ustaška je vlast nastojala privući književnike, organizirati snažnu izdavačku djelatnost: u Hrvatskome izdavalačkom bibliografskom zavodu tiskan je niz sabranih djela hrvatskih pisaca, izdavane su reprezentativne antologije pjesništva i proze, nastavljeno je izdavanje »Hrvatske enciklopedije«. No i na teritoriju pod partizanskim nadzorom bila je snažna književna djelatnost. Osim Nazora i Kovačića u NOB-u su sudjelovali i Joža Horvat, M. Božić, Jure Kaštelan, I. Dončević, Jure Franičević Pločar, M. Franičević, Vjekoslav Kaleb, V. Popović, Ž. Jeličić, J. Barković i dr. Iako je veći dio njihove književne produkcije obilježen utilitarnom funkcijom, stvorena su i potresna umjetnička djela, poput poeme »Jama« I. G. Kovačića. Ivan Goran Kovačić (1913. – 43.), pjesnik, pripovjedač, kritičar i novinar, bio je zagovornik politike HSS-a, sljedbenik S. Radića; u ranoj zbirci novela »Dani gnjeva« (1936.) pisao je o rodnome Lukovdolu poetizirajući sklad prirode i čovjeka, kritički tretirajući socijalnu nepravdu. U pjesmama, sabranima u posmrtnoj knjizi »Ognji i rože« (1945.), na zavičajnome kajk. dijalektu pjevao je o arkadijskim krajolicima rodnoga kraja. Iznimnu ekspresivnost postigao je u poemi »Jama« (1944.), ostavivši djelo univerzalne umjetničke vrijednosti, potresno svjedočanstvo o ratnome zločinstvu.
Aktivni pisci iz ranijih razdoblja
U razdoblju između dvaju svjetskih ratova književno je bio djelatan i niz pisaca koji su se afirmirali u prethodnom razdoblju; najistaknutiji su među njima Ksaver Šandor Gjalski (»Ljubav lajtnanta Milića i druge pripovijetke«, 1923.; »Pronevjereni ideali«, 1925.), Ivo Vojnović (»Maškerate ispod kuplja«, 1922.), Vladimir Nazor (»Arkun«, 1920.; »Niza od koralja«, 1922.; »Nove priče«, 1922. – 26.; »Priče s ostrva, iz grada i sa planine«, 1927.; »Pjesme moje mladosti«, 1930.; »Fantazije i groteske«, 1931.), Dinko Šimunović (»Mladost«, 1921.; »Porodica Vinčić«, 1923.), Milan Begović (»Dunja u kovčegu«, 1921.; »Pustolov pred vratima«, 1926.; »Giga Barićeva«, 1931.; »Bez trećega«, 1931.), Josip Kosor (»Žena«, 1920.; »Razvrat«, 1923.; »Miris zemlje i mora«, 1925.), Milutin Cihlar Nehajev (»Veliki grad«, 1919.; »Vuci«, 1928.), Đuro Arnold (»Na pragu vječnosti«, 1935.), Viktor Car Emin (»Nove borbe«, 1926.; »Vitez mora«, 1939.), D. Domjanić (»Kipci i popevke«, 1917.; »Po dragomu kraju«, 1933.), M. Marjanović (»Vladimir Nazor kao nacionalni pjesnik«, 1923.; »Stjepan Radić«, 1937.; »Mi budale«, 1939.), Ante Tresić Pavičić (»Govori i pisma iz ere užasa i oslobođenja«, 1922.; »Ivan Meštrović«, 1925.; »Plavo cvijeće«, 1928.) i dr.
Miroslav Krleža
Središnju ulogu u književnom životu između dvaju svjetskih ratova, utemeljenu ne samo na opsežnom književnom opusu već i na širem javnom angažmanu, imao je Miroslav Krleža (1893. – 1981.): pokretao je utjecajne časopise i vodio mnogobrojne polemike o kulturnim ali i o političkim problemima; njegov se utjecaj očitovao u pojavi niza sljedbenika, tzv. krležijanaca, među mlađim intelektualcima. Za I. svjetskog rata napisao je niz avangardističkih kratkih drama, tzv. legendi (»Kraljevo«, »Kristofor Kolumbo«, »Michelangelo Buonarroti«) te pjesme utemeljene na slobodnom stihu i ekspresivnoj slikovnosti (»Tri simfonije«, 1917.; »Pjesme I« i »Pjesme II«, 1918.; »Pjesme III« i »Lirika«, 1919.); u razdoblju nakon I. svjetskog rata tiskao je antiratne novele iz ciklusa »Hrvatski bog Mars«. U drugoj polovici 1920-ih, u glembajevskom ciklusu (drame »U agoniji«, »Gospoda Glembajevi«, »Leda«) napustio je avangardističku poetiku i tehnikom psihološkog realizma analizirao krizu svijesti građanske klase. U romanima »Povratak Filipa Latinovicza« (1932.) i »Na rubu pameti« (1938.) bavio se sudbinom osjećajna pojedinca sukobljena s društvenom sredinom, a u »Banketu u Blitvi« (I., 1938., II., 1939.), analizirao sukob pojedinca i despotske političke vlasti. Oživljujući jezik stare kajkavske književnosti, u »Baladama Petrice Kerempuha« (1936.) stvorio je kompleksnu sliku hrvatske povijesti. Objavio je i niz knjiga eseja, putopisa i polemika, koje su imale velik odjek u javnosti.
Tin Ujević
Vodeći pjesnik međuratnoga razdoblja Tin Ujević (1891. – 1955.) svoj je talent najavio 1914. u antologiji »Hrvatska mlada lirika«. U razdoblju oko I. svjetskog rata bio je politički angažiran kao jugoslavenski nacionalist, ali je nakon rata, razočaran, napustio politiku i posvetio se književnosti kao profesionalni pisac i prevoditelj. Osim pjesama pisao je i feljtone, eseje o stranim i domaćim piscima, prozne zapise, novinske članke i dr. U pjesništvu ranoga razdoblja bio je blizak Matošu, potom je baštinio i pjesničko iskustvo Baudelairea, Whitmana i Rimbauda. Suvremeni pjesnički izraz često je spajao s autohtonim izražajnim sredstvima, primjerice izrazito stilizirane narodne naricaljke, čime je postigao snažnu ekspresiju osjećajnih stanja, osobne tragike, osamljenosti i intenzivne, strasne, ali netjelesne ljubavi, osobito u ranim zbirkama (»Lelek sebra«, 1920.; »Kolajna«, 1926.). Potonje mu se pjesme (»Auto na korzu«, 1932.), osim nadrealističkom slikovnosti odlikuju i filoz. refleksivnosti. Reprezentativnim izborom iz pjesništva »Ojađeno zvono« (1933.) i eruditskim esejima i feljtonima (zbirke »Ljudi za vratima gostionice«, 1938.; »Skalpel kaosa«, 1938.) definitivno se potvrdio kao iznimna osobnost međuratne književnosti.
Ivo Andrić
Bosanski Hrvat Ivo Andrić (1892. – 1975.) također je bio jedan od darovitih pjesnika što ih je predstavila antologija »Hrvatska mlada lirika«. Iako je nakon preseljenja djelovao unutar srpske književnosti, s obzirom na očuvanu povezanost s hrvatskom kulturnom tradicijom može se smatrati piscem dvojne pripadnosti. Njegova rana djela (»Ex Ponto«, 1918.; »Put Alije Đerzeleza«, 1920.; »Nemiri«, 1921.) pisana su ijekavicom (koja se i poslije pojavljuje u njegovim djelima, osobito u govoru bosanskih fratara). Nakon prelaska u Beograd objavio je tri prozne zbirke (»Pripovetke«, 1924., 1931., 1936.). Stilistički virtuozna, s istančanim smislom za psihološku analizu, prožeta nenametljivom misaonošću, njegova proza analizira civilizacijske i religijske prijepore na bosanskome tlu. Zajedno s poslijeratnim romanima, nakon II. svjetskog rata doživio je svjetski prijam, okrunjen Nobelovom nagradom 1961.
Antun Branko Šimić
Za kratkotrajna života Antun Branko Šimić (1898. – 1925.) napisao je jedan od najizrazitijih pjesničkih i kritičko-esejističkih autorskih opusa hrvatske književnosti. Isprva je nasljedovao pjesnička iskustva impresionizma i simbolizma, a potom i njemačkog ekspresionizma. Vrhunac je dosegnuo u pjesmama u kojima, zgusnutim stihom, bez verbalne ornamentike, govori o prolaznosti ljudskoga tijela i o siromasima. Za života je objavio zbirku »Preobraženja« (1920.), a posmrtno su mu tiskane »Izabrane pjesme« (1933.). Kao kritičar istaknuo se radikalnim poricanjem hrvatskih klasika (Preradović, Vidrić, Vojnović, Nazor), ali i mlađih suvremenika (Andrić, Krleža). August Cesarec (1893. – 1941.) autor je opsežna knjiž. opusa: pjesnik, novelist, romanopisac, dramatičar, politički publicist. Politički je pripadao lenjinističkoj ljevici; strastveno se angažirao u društvenim polemikama; ekspresionističku strukturu njegovih prvih stihova i proze postupno je zamijenio kritički realizam, kojim je analizirao probleme poput hrvatskoga nacionalnog pitanja ili društvene nepravde (»Careva kraljevina«, 1925.; »Zlatni mladić«, 1928.; »Bjegunci«, 1933.). Ulderiko Donadini (1894. – 1923.) javio se 1915. zbirkom »Lude priče«, a potom je objavio niz romana (»Vijavice«, 1917.; »Kroz šibe«, 1921.; »Bauk«, 1922.), drama (»Bezdan«, 1919.; »Igračka oluje«, 1921.; »Gogoljeva smrt«, 1921.). Žanrovski svestran, pisao je i pjesme, feljtone i eseje. Polazio je od matoševske simbolističko-impresionističke poetike, oduševljavao se i Dostojevskim; u njegovim djelima prevladava duh groteske s izrazito neurotiziranim likovima. Javno djelovanje M. Budaka (1889. – 1945.) snažno je obilježeno politikom. Istaknuti pripadnik ustaškoga pokreta, pokretač novina »Hrvatski narod« 1938., ministar u vladi NDH, književna je djela intenzivno objavljivao 1930. – 45. Najznačajniji dio njegova opsežnog opusa bavi se ličkim selom, odnosno raspadom tradicionalnih vrijednosti u zatvorenoj patrijarhalnoj zajednici (»Opanci dida Vidurine«, 1933.; »Ognjište«, I–IV, 1938.; »Kresojića soj«, I–III, 1944. – 45.). Pisao je i socijalno angažirane romane u kojima je analizirao gradsku sredinu (»Direktor Križanić«, 1938.; »Rascvjetana trešnja«, I–IV, 1939.) i memoarsku prozu (»Ratno roblje«, I–II, 1941.).
Slavko Kolar, Vjekoslav Majer
Slavko Kolar (1891. – 1963.) s izrazitim je humorističkim darom analizirao hrvatsko selo i provinciju. U najboljim novelističkim zbirkama »Ili jesmo ili nismo« (1933.) i »Mi smo za pravicu« (1936.) dojmljivo je prikazao sudbine likova koji žive u uvjetima posvemašnje oskudice; također je satirički slikao i provincijsku inteligenciju i činovništvo, osobito polit. karijerizam i oportunizam. Iako su prve pjesničke zbirke G. Krkleca (1899. – 1977.) imale i ekspresionističkih elemenata (»Lirika«, 1919.; »Srebrna cesta«, 1921.), njegovu je pjesničkomu senzibilitetu više odgovarao tradicionalistički, impresionistički izraz i vezani stih (»Izlet u nebo«, 1928.; »Darovi za Bezimenu«, 1942.). Njegova duhovitost osobito je došla do izražaja u epigramima i feljtonima. Vjekoslav Majer (1900. – 75.) pjesnik je zagrebačkih prizora, formalno blizak Matošu; pokazao je i socijalnu osjetljivost prema sirotinji (zbirke »Lirika«, 1924.; »Pjesme zabrinutog Evropejca«, 1934.). U prozi (»Iz dnevnika malog Perice«, 1935; »Pepić u vremenu i prostoru«, 1935. – 38.; »Život puža«, 1938.; »Dnevnik Očenašeka«, 1938.) s toplim je humorom iz vizure maloga čovjeka opisao zagrebačku svakodnevicu.
Dobriša Cesarić, Nikola Šop
Pjesnik Dobriša Cesarić (1902. – 80.) nasljedovao je duh romantizma (prevodio je ruske i njemačke romantičare), a na stilsko-izražajnome planu baštinio je pjesnike hrvatske moderne, pisao vezanim stihom, s izrazitim osjećajem za glazbenost stiha. U pjesmama su mu učestali pejsažni prizori koji poprimaju simboličku funkciju pa njegova prividno jednostavna poezija dobiva dublji, filozofski smisao. Bavio se i prizorima iz života gradske sirotinje priključujući se tako pokretu socijalne književnosti (zbirke »Lirika«, 1931.; »Spasena svijetla«, 1938.). Postigao je veliku popularnost u širim čitateljskim krugovima. Đuro Sudeta (1903. – 27.) pisao je melankolične stihove prožete kršćanskom duhovnošću (zbirke »Osamljenim stazama«, 1924.; »Kućice u dolu«, 1926.) u kojima je tematizirao vlastito djetinjstvo, osamljenost i slutnju skore smrti. U proznome dijelu opusa vrijednošću se izdvaja fantastička pripovijest »Mor« (1930.). Nikola Šop (1904. – 82.) u svojoj poeziji, prožetoj dubokom duhovnošću i zasnovanoj na vezanome stihu, pokazao je ljubav za svijet običnih, malih ljudi, svijet sirotinje i skitnica. On je očovječio Isusov lik, doveo ga među ljude i životinje, proveo kroz svakodnevicu maloga čovjeka (»Pjesme siromašnog sina«, 1926.; »Isus i moja sjena«, 1934.; »Za kasnim stolom«, 1943.). U potonjim pjesmama napustio je temu malih ovozemnih radosti i bavio se simbolikom astralnih prostora. Vjekoslav Kaleb (1905. – 96.) u zbirkama novela »Na kamenju« (1940.) i »Izvan stvari« (1942.) škrtim, zgusnutim izrazom prikazao je sredinu i ljude Dalmatinske zagore te postigao vrhunski pripovjedački domet, kakav nije dosegnuo opsežnim pripovjedačkim opusom objavljenim nakon II. svjetskog rata.
Dragutin Tadijanović, Ivo Kozarčanin
Dragutin Tadijanović (1905. – 2007.) bavio se uglavnom tematikom izgubljenoga djetinjstva kao arhetipske vrijednosti; pjesništvo mu odlikuju jednostavnost jezika i intencionalna naivnost vizure lirskoga subjekta u pokušaju rekonstrukcije izvornih slika djetinjstva koje simbolizira autentičnost egzistencije (»Lirika«, 1931.; »Sunce nad oranicama«, 1933.; »Pepeo srca«, 1936.; »Dani djetinjstva«, 1937.; »Tuga zemlje«, 1942.). Ivo Kozarčanin (1911. – 41.), pjesnik, kritičar i novelist, umjetnički je vrhunac dosegnuo u romanima »Tuđa žena« (1937.) i, osobito, »Sam čovjek« (1937.) baveći se psihološkom analizom neurotiziranih likova koji se teško prilagođavaju malograđanskoj sredini. Pjesme su mu prožete intenzivnim erotizmom i osjećajem osame (»Mrtve oči«, 1938.).
Ostali pisci i književni kritičari
U razdoblju do 1945. istaknutu ulogu u književnom životu imali su također: Milan Šufflay (1879. – 1931.), Julije Benešić (1883. – 1957.), M. Hanžeković (1884. – 1955.), Lj. Wiesner (1885. – 1951.), M. Pavlek Miškina (1887. – 1942.), Đ. Vilović (1889. – 1958.), D. Angjelinović (1891. – 1963.), V. Škurla-Ilijić (1891. – 1971.), T. Strozzi (1892. – 1970.), S. Galogaža (1893. – 1944.), Z. Kolarić-Kišur (1894. – 1990.), J. Pavičić (1895. – 1963.), D. Pfanova (1897. – 1989.), A. Cettineo (1898. – 1956.), M. Balota (1898. – 1963.), I. Jakovljević (1898. – 1948.), N. Pavić (1898. – 1976.), M. Feldman (1899. – 1976.), J. Kulundžić (1899. – 1970.), M. Lovrak (1899. – 1974.), K. Mesarić (1900. – 83.), L. Perković (1900. – 48.), V. Vlaisavljević (1900. – 43.), A. Bonifačić (1901. – 86.), P. Ljubić (1901. – 52.), Stjepan Mihalić (1901. – 84.), S. Batušić (1902. – 79.), S. Košutić (1902. – 65.), F. Alfirević (1903. – 56.), D. Gervais (1904. – 57.), V. Kušan (1904. – 85.), S. Šimić (1904. – 60.), H. Kikić (1905. – 42.), A. Nametak (1906. – 89.), N. Simić (1906. – 81.), V. Kovačić (1907. – 59.), G. Senečić (1907. – 92.), Z. Remeta (1909. – 64.), O. Delorko (1910. – 2000.), Zlatko Milković (1911. – 47.), I. Balentović (1913. – 2001.), E. Čolaković (1913. – 76.), G. Karlovčan (1913. – 42.), A. Nizeteo (1913. – 2000.), M. Čović (1915. – 83.) i dr.

Među književnim povjesničarima i književnim kritičarima isticali su se M. Kombol (1883. – 1955.), A. Haler (1883. – 1945.), Lj. Maraković (1887. – 1959.), A. Barac (1894. – 1955.), S. Ježić (1895. – 1969.), Josip Horvat (1896. – 1968.), I. Hergešić (1904. – 77.), J. Bogner (1906. – 36.) i dr.

Hrvatska književnost nakon 1945.

Književni život u prvim godinama nakon II. svjetskog rata bio je snažno obilježen političkim događajima: nakon sloma ustaške vlasti i dio književnika otišao je u emigraciju. Neki, koji su obnašali visoke dužnosti u NDH, bili su osuđeni. Mile Budak osuđen je kao ratni zločinac na smrtnu kaznu. U Društvu hrvatskih književnika (koje je promijenilo naziv u Društvo književnika Hrvatske) provedena je revizija članstva; dijelu pisaca izrečena je kazna privremene zabrane objavljivanja. Glavnu ulogu u organizaciji književnog života preuzeli su pisci sudionici partizanskog pokreta. Pokrenut je časopis »Republika« (1945.) kojemu je namijenjena uloga središnjega književnoga glasila. Vodeći međuratni lijevi književnik, M. Krleža, koji se zbog sukoba s KPJ nije aktivno priključio NOB-u, postupno se uključio u javni život; njegova je uloga bitno ojačala tek nakon sukoba jugoslavenskih komunista sa Staljinom. On je 1950. osnovao u Zagrebu Leksikografski zavod FNRJ (preteča današnjeg Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža), u koji je primio i niz građanski i katolički orijentiranih književnika i intelektualaca.
Socijalistički realizam
U prvim godinama nakon rata prevladavala je poetika socijalističkog realizma. Velik utjecaj na književna strujanja i ukupni kulturni život imao je Agitprop, u kojem su djelovali i neki od vodećih pisaca partizanskog naraštaja. Socrealistička poetika najviše traga ostavila je u kritici i esejistici; roman kao reprezentativni socrealistički žanr praktično nije postojao; u prvim poratnim godinama bio je osobito popularan oblik poeme (Marin Franičević, »Govorenje Mikule Trudnega«; V. Popović, »Oči«; Jure Kaštelan, »Tifusari«; Ž. Jeličić, »Koliba u inju«; O. Šolc, »Noć«); tematski su uglavnom bile vezane za NOB ili su govorile o pobuni hrvatskog. čovjeka, seljaka protiv socijalne nepravde. Popularne su bile i zbirke pripovijedaka o partizanskom ratu (I. Dončević, »Bezimeni«; Joža Horvat, »Za pobjedu«; V. Kaleb, »Brigada«). Odmah nakon rata tiskan je i niz zbirki pjesama te kraćih dramskih tekstova koji su u ratu izvođeni na partizanskim priredbama. No i u tom je razdoblju ideološkog pritiska tiskan niz knjiga koje su odudarale od socrealističkih poetičkih normi i ostale trajnom estetskom vrijednošću: romani P. Šegedina »Djeca božja« (1946.) i »Osamljenici« (1947.), pjesme V. Parun »Zore i vihori« (1947.), pripovijetke R. Marinkovića »Proze« (1948.), roman V. Desnice »Zimsko ljetovanje« (1950.). I. Andrić tiskao je 1945. tri romana koja su mu donijela svjetsku slavu: »Na Drini ćuprija«, »Travnička hronika« i »Gospođica«.
Književnici u emigraciji
Književnici u emigraciji također su se nastojali konsolidirati i započeti književno djelovanje. F. Nevistić i V. Nikolić u Buenos Airesu pokrenuli su polumjesečnik »Hrvatska«. V. Nikolić i A. Bonifačić počeli su 1951. izdavati »Hrvatsku reviju«, pozivajući se na tradiciju međuratnoga Matičina knjiž. časopisa; iako se većina suradnika, ne odustajući od državotvorne ideje, distancirala od stege ustaškoga nacionalističkog programa, na knjiž. je planu ukus većine autora bio izrazito konzervativan. Među istaknutijim suradnicima bili su i B. Radica (1904. – 93.), R. Kupareo (1914. – 96.), D. Žanko (1904. – 80.), A. Kadić (1910. – 98.), a poslije i najdarovitiji emigrantski pjesnik, koji se, za razliku od većine ostalih odlikovao modernističkim senzibilitetom, Boris Maruna (1940. – 2007.). U Argentini je pjesnički djelovao i nekadašnji Krležin suradnik iz »Pečata« Viktor Vida (1913. – 60.), koji je svoju poetiku oblikovao oslanjajući se na talijanski hermetizam. Njegove se knjige od početka 1970-ih objavljuju i u Hrvatskoj.
Oslobađanje od socrealističke poetike
Nakon sukoba jugoslavenskog rukovodstva sa Staljinom, početkom 1950-ih postupno je popuštao rigidni pritisak ideologije nad književnošću. Poseban je poticaj oslobađanju umjetnosti od stege socrealističke poetike bio Krležin govor na III. kongresu Saveza književnika Jugoslavije u Ljubljani 1952. On je označio stvaranje nove kult. paradigme, koja je dopuštala slobodu izbora izražajnih sredstava, otvaranje prema književnim poticajima sa Zapada te nešto slobodniji tretman knjiž. tema (potpuna sloboda kritike polit. sustava, vodeće uloge Saveza komunista i J. Broza i dalje neće biti dopuštena).
Petar Šegedin, Vladan Desnica, Ranko Marinković
U prvim godinama nakon rata afirmirao se niz pisaca koji su svojim opusima obilježili hrvatsku književnost druge polovice XX. st. Petar Šegedin (1909. – 98.) pisac je izrazito intelektualističke proze; najznačajnija je u njegovu romanesknom opusu tzv. egzistencijalistička trilogija, kojoj uz spomenuta dva poratna romana pripada i »Crni smiješak« (1969.). Objavio je i niz zbirki novela, eseja i putopisa, a velik su odjek imali njegovi eseji u kojima je problematizirao hrvatsko nacionalno pitanje (»Svi smo mi odgovorni«, 1971.). Vladan Desnica (1905. – 67.) objavio je četiri zbirke novela, koje kritika obično razvrstava u dva tematsko-formalna kruga: realistički koncipirane novele vezane za dalmatinsku sredinu i maternistički strukturiranu psihološko-meditativnu prozu. Vrhunac je postigao u jednom od najboljih hrvatskih proznih djela, modernistički koncipiranu romanu »Proljeća Ivana Galeba« (1957.), u kojem je u obliku niza esejističkih digresija tematizirao problematiku umjetničkog stvaranja. Ranko Marinković (1913. – 2001.) reprezentativni je pisac hrvatskoga modernizma. Stilski je virtuozan, djela su mu zasićena rafiniranom ironijom; bavio se sukobom osjetljiva pojedinca sa sredinom, nemogućnošću ostvarenja autentičnog identiteta. Okušao se u različitim žanrovima; uspješan kao novelist (»Ruke«, 1953.), dramatičar (»Glorija«, 1956.), romanopisac (»Kiklop«, 1965.), esejist (»Geste i grimase«, 1951.).
Vesna Parun, Jure Kaštelan, Radovan Ivšić
Vesna Parun (1922. – 2010.) autorica je pedesetak pjesničkih zbirki, knjiga proze i drama; istaknula se prije svega ljubavnom poezijom prigušene senzualnosti i bujne slikovnosti uglavnom vezane za prirodu. U potonjim zbirkama pokazala je sklonost satiričnom žanru. M. Matković (1915. – 85.) okušao se kao esejist i putopisac, a najpoznatiji je kao dramatičar; deklarirani krležijanac, vlastiti je dramski izraz najbolje artikulirao potkraj 1950-ih i u 1960-ima u dramskim tekstovima po antičkim motivima. J. Kaštelan (1919. – 90.) pjesnik je koji se vraćao arhetipovima djetinjstva i zavičaja kao simbolima vitalnosti i mladosti. U izrazu je kombinirao ujevićevsko-matoševsku tradiciju, usmeno pjesništvo i nadrealističku slikovnost. R. Ivšić (1921. – 2009.) najradikalniji je zagovornik nadrealizma u hrvatskoj književnosti; ne slažući se s polit. sustavom i kult. situacijom, emigrirao je 1954. u Francusku; njegovo pjesništvo i, osobito, nadrealističke drame na pravi su način vrjednovane tek 1970-ih. Pjesništvo D. Ivaniševića (1907. – 81.) u početku, uoči II. svjetskog rata, bilo je pod snažnim utjecajem nadrealizma i talijanskoga hermetizma; autentičan izraz postigao je u čakavskim stihovima 1970-ih. Elementi nadrealističke poetike utjecali su i na pjesništvo Š. Vučetića (1909. – 87.), u kojem je u početku prevladavao socijalni angažman, a potom preispitivanje vlastitih unutarnjih nemira i priviđenja; djelovao je i kao esejist i kritičar. M. Franičević (1911. – 90.) također je u početku pisao čakavske, socijalno angažirane stihove; poslije se okrenuo intimističko-pejsažnim motivima; kao kritičar prošao je put od strastvenoga zagovornika socijalnog realizma do istraživača renesansne književnosti. J. Franičević Pločar (1918. – 94.) pisao je pjesme na čakavskome i štokavskome, ali se afirmirao u prvom redu kao romanopisac nizom romana o razdoblju NOB-a pisanih bez patetike, zasnovanih na prikazu složenih psihičkih stanja likova. Joža Horvat (1915. – 2012.) također se u prozi bavio ratnom tematikom, pokazujući sklonost humorističkoj pripovjedačkoj vizuri; u potonjim djelima pisao je o vlastitoj opsesiji prirodom, lovom i avanturističkom plovidbom. Mirko Božić (1919. – 95.) najveći je domet postigao u kurlanskoj romanesknoj trilogiji prikazujući sirotinjski život u Dalmatinskoj zagori s izrazitim smislom za portretiranje likova i ekspresivnim stilom zasnovanim na ruralnoj štokavštini obogaćenoj neologizmima; istaknuo se i kao dramatičar. Pero Budak (1917. – 2008.) autor je niza drama iz seoskoga, ličkoga života, s naglašenim smislom za komiku, vrlo popularnih 1950-ih. Nakon početnoga, poratnoga razdoblja, u kojem je pisao izrazito ideologizirane stihove, kritiku i eseje, Ž. Jeličić (1920. – 95.) od kraja 1950-ih napisao je niz zbirki novela i romana modernističke narativne strukture. Ivan Raos (1921. – 87.) plodan je novelist, romanopisac i dramatičar; služio se različitim oblikovnim postupcima: od humorom protkanog realističkog pripovijedanja do modernističkog eksperimentiranja. V. Jelić (1921. – 2004.) bavio se uglavnom tematikom života Srba u Kninskoj krajini, primjenjujući često modernističke postupke u naraciji. U poratnome razdoblju ističu se i E. Šinko (1898. – 1967.), M. Beretin (1907. – 88.), I. Vujčić-Laszowski (1907. – 92.), I. Dončević (1909. – 82.), D. Popović-Dorofejeva (1910. – 82.), V. Popović (1910. – 95.), G. Vitez (1911. – 66.), A. Stipčević (1912. – 99.), M. Matić-Halle (1912. – 86.), O. Šolc (1913. – 94.), J. Barković (1918. – 2011.), Đ. Šnajder (1919. – 93.), Z. Črnja (1920. – 91.), D. Oblak (1921. – 98.), B. Stopar (1921. – 88.), I. Katušić (1923. – 85.), N. Disopra (1923. – 90.), F. Hadžić (1922. – 2011.), D. Roksandić (1922. – 2003.), B. Pavlović (1922. – 2001.) i dr.
Krugovaši: Novak, Slamnig, Šoljan
Za razvoj hrvatske književnosti 1950-ih iznimno je bila značajna uloga časopisa »Krugovi« (1952. – 58.), oko kojega se okupila skupina pisaca rođenih uglavnom oko 1930. Osnovna je kohezivna crta toga naraštaja suprotstavljanje poetici socijalističkoga realizma i otvaranje prema najraznolikijim poticajima iz svijeta, od nadrealizma, ruskih avangardista, egzistencijalizma do američke tzv. tvrdokuhane proze. Temeljna im je svjetonazorska komponenta ironija kao znak odustajanja od kolektivnog optimizma poratnoga doba, što je vjerojatno utjecaj i američkih novokritičara, koji upravo u ironiji vide osnovnu poetsku kvalitetu.

Među piscima toga naraštaja najznačajniji je prozni opus ostvario Slobodan Novak (1924.), koji se u zbirkama »Izgubljeni zavičaj« (1955.), »Tvrdi grad« (1961.), »Izvanbrodski dnevnik« (1977.) i u romanu »Mirisi, zlato i tamjan« (1968.) bavio dvojbama suvremenog intelektualca, osjećajem egzistencijalnog apsurda. Novak pokazuje izrazit smisao za psihološko nijansiranje stanja likova i za profinjeno oslikavanje zavičajnih mediteranskih ambijenata. Slavko Mihalić (1928. – 2007.), vodeći je pjesnik krugovaškoga naraštaja, autor dvadesetak pjesničkih zbirki, počevši od »Komorne muzike« 1954. kojom je već utvrdio osebujnost svojega talenta. Zaokupljen je idejom ljudskoga poraza, nemogućnošću realizacije autentične egzistencije, što je pjesnički artikulirano u nizu semantički slojevitih slika. Ivan Slamnig (1930. – 2001.), autor mnogih pjesničkih zbirki (»Aleja poslije svečanosti«, 1956.; »Odron«, 1956.; »Naronska siesta«, 1963.), romana »Bolja polovica hrabrosti« (1972.), zbirki novela, radiodrama, književnokritičkih i znanstvenih tekstova te prevoditelj, sklon je kalamburu, ironiji, pjesništvo mu je zasićeno intelektualnim referencijama. osobito se istaknuo versološkim studijama. Antun Šoljan (1932. – 93.), po mnogima paradigmatični pisac toga naraštaja, okušao se u svim književnim rodovima: kao pjesnik, prozaik (»Izdajice«, 1961.; »Kratki izlet«, 1965; »Luka«, 1974.), dramatičar, kritičar, feljtonist, antologičar, urednik nekoliko časopisa i prevoditelj. Kao dobar poznavatelj aktualnih tokova svjetske književnosti, bavio se u pjesništvu modernističkom transpozicijom mitova i legendi, resemantizacijom klasičnih motiva i oblika, a u prozi je analizirao sukob pojedinca s društvenim konvencijama. M. Slaviček (1929. – 2012.) također je bio iznimno plodan pjesnik. Služio se svakodnevnim govornim izrazom; pisao je o naizgled malim stvarima, ali je uspijevao u prizore običnog življenja ugraditi elemente lirske meditativnosti o vremenu i prolaznosti. Nikola Milićević (1922. – 99.) bio je jedan od urednika »Krugova«, ali su ga zbog sklonosti jasnu izričaju i klasičnim formama kritičari najčešće povezivali sa starijim naraštajima hrvatskih pjesnika. Pisao je i književnopovijesne eseje te prevodio. Pjesnik i povjesničar starije hrvatske književnosti Josip Pupačić (1928. – 71.) u svojim je pjesmama pokušavao ostvariti harmoničan odnos književne baštine i modernoga izraza. Z. Golob (1927. – 97.), pjesnik, pisac šansona, književne i likovne kritike i esejistike, najizrazitiji je zagovornik nadrealističke poetike unutar krugovaškoga naraštaja.

I. Vrkljan (1930.) također se kao pjesnikinja nadahnjivala nadrealizmom; velik je uspjeh doživjela 1980-ih ispovjednom, feministički angažiranom prozom. Pjesništvo V. Krmpotić (1932.) zaokupljeno je traganjem za mističkim simbolima života. Z. Tomičić (1930. – 2008.) zasnivao je stihove na fragmentima mitološkog i filozofskog znanja, pjesme su mu zasićene slikama iz grčke mitologije i »Biblije«. Vlado Gotovac (1930. – 2000.) odlikovao se izrazito intelektualiziranim tipom iskaza; kritika ga je često nazivala »filozofskim pjesnikom«. Istaknuo se i kao urednik »Hrvatskog tjednika« u razdoblju Hrvatskog proljeća te kao kult. radnik i političar koji je strastveno zagovarao ideju liberalne demokracije i hrvatske nacionalne emancipacije. Pjesnik M. S. Mađer (1929.) snažno je vezan za zavičajni slavonski krajolik. S. Juriša (1927. – 89.) pisao je pjesme o tzv. malim ljudima prožete jednostavnom meditativnošću. I pjesništvo D. Ivančana (1931. – 82.) odlikuje se jednostavnošću, komprimiranošću izraza, što je posljedica utjecaja haiku poezije. Pjesme pišu i J. Ricov (1929.), I. Ladin (1929. – 2001.), A. Petričević (1930.), Petar Gudelj (1933.), Veselko Koroman (1934.), V. Pavlović (1935. – 96.), I. Martinac (1938. – 2005.) i dr.

Vrijedne pjesničke i prozne opuse, osobito u dijelu stvaralaštva koji su namijenili djeci, ostvarili su Z. Balog (1932.), S. Škrinjarić (1931. – 2004.), N. Iveljić (1931. – 2009.) i V. Stahuljak (1926. – 2011.). Među autorima dječje proze izdvajaju se M. Bjažić (1924.), Z. Furtinger (1912. – 86.), N. Pulić (1926. – 2005.), M. Matošec (1929. – 82.), P. Katalinić (1927. – 2013.) i dr. Romane za djecu (s glavnim likom dječakom Kokom) pisao je Ivan Kušan (1933. – 2012.), koji je također pisac većeg broja zapaženih djela za odrasle; proza i drame zasnovani su mu na jezično-stilističkoj virtuoznosti i duhovitosti koja povremeno prelazi u grotesku. Rado je pastiširao književne stereotipe iz domaće i svjetske književnosti. Vojislav Kuzmanović (1930. – 76.) jedan je od najdarovitijih pripovjedača krugovaškoga naraštaja i jedan od prvih nasljedovatelja moderne američke proze; njegove radiodrame imale su svjetsku recepciju. K. Špoljar (1930. – 77.) istaknuo se kao pripovjedač. Č. Prica (1931. – 2009.) pisao je pjesme, drame, eseje, dnevničko-memoarsku prozu i putopise. Proza S. Vereša (1928. – 92.) obilježena je prepletanjem elemenata različitih žanrova: putopisa, feljtona, eseja, dnevnika i fikcijskoga štiva. Fedor Vidas (1924.), prozaik, plodan filmski i televizijski scenarist, uspješan je osobito kao autor kratkih priča pisanih u hemingwayskoj tradiciji. Najistaknutiji je kritičar krugovaškoga naraštaja Vlatko Pavletić (1930. – 2007.). B. Popović (1928. – 2012.) u svojoj se esejistici nadahnjivao filozofskom literaturom, pa je bliži kritičarima razlogovskoga naraštaja nego krugovašima. M. Vaupotić (1925. – 81.) objavio je niz kritika i prigodnih tekstova uglavnom impresionističkoga karaktera. Premda vršnjak krugovaša, kritičar i prevoditelj Tomislav Ladan (1932. – 2008.) u hrvatskoj se književnosti pojavio tek na početku 1960-ih. Temeljito filološki naobražen, pisao je eruditske komparatističke eseje nadahnute metodom E. R. Curtiusa; prevoditelj je kapitalnih Aristotelovih djela (»Metafizika«, »Fizika«, »Politika«, »Nikomahova etika«). Sustavno se bavio kritikom modernoga pjesništva, a napisao je i eksperimentalni roman »Bosanski grb« (1975.) te enciklopedijsku knjigu »Riječi« (2001.). Predrag Matvejević (1932.) istražuje tradiciju lijeve književnosti i polemički analizira aktualna pitanja kult. politike; međunarodni uspjeh postigao je esejističko-leksikografskim djelom »Mediteranski brevijar« (1987.).

Prozaik Ivan Aralica (1930.) vršnjak je krugovaša, ali je u književnost ušao tek 1960-ih; njegovi su tematski interesi bili drugačiji. Afirmirao se potkraj 1970-ih nizom povijesnih romana u kojima se nadahnuo izričajem i tematikom starih putopisa i ljetopisa, narodne književnosti te andrićevskom narativnom tehnikom. U 1990-ima pisao je publicističke knjige i pripovjedačka djela u kojima se obračunavao s protivnicima HDZ-ove politike. Putopisi povjesničara umjetnosti M. Peića (1923. – 99.) odlikuju se zanimljivošću opažanja te osobito jezikom prepunim bizarnih metafora neologizama. Vitomir Lukić (1929. – 91.) u modernistički strukturiranoj proznoj formi zaokupljen je problemom alijenacije pojedinca u suvremenom svijetu. Feđa Šehović (1930.) u proznoj i dramskoj formi opisuje s izrazitim humorističkim smislom aktualne prilike (osobito lokalne dubrovačke). U potonjim se romanima bavi i povijesnim temama. Prozu i pjesme pišu i Lj. Car-Matutinović (1931.) i A. Vuletić (1933.). Miljenko Smoje (1923. – 95.) doživio je velik uspjeh duhovitim feljtonima i televizijskim serijama. Kao televizijski scenaristi istaknuli su se još Ivo Štivičić (1936.), Mladen Kerstner (1928. – 91.), Z. Dirnbach (1929.), M. Sabolović (1935. – 2005.), I. Ivanac (1936. – 88.), K. Klarić (1940.) i dr.

Svojevrstan su međunaraštaj između krugovaša i razlogovaca D. Cvitan (1934. – 93.), pjesnik, romanopisac, novelist, feljtonist i kritičar, T. Sabljak (1934.), pjesnik, pripovjedač, kritičar i scenarist te B. Donat (1934. – 2010.), plodan kritičar koji je nastojao reaktualizirati zapostavljene pisce iz domaće baštine, odnosno predstaviti još nedovoljno poznate fenomene iz svjetske književnosti.
Razlogovci: Mrkonjić, Zuppa, Stamać, Maroević, Zidić
Početkom 1960-ih oko časopisa »Razlog« (1961. – 68.) i istoimene biblioteke okupili su se pisci rođeni uglavnom oko 1940., koje odlikuje izrazita svijest o naraštajnoj i estetskoj distinktivnosti prema ostalim skupinama unutar hrvatske književnosti. Za razlogovce je karakteristično oslanjanje na filozofsku lektiru (pa se toj skupini približuju i nešto stariji, filoz. orijentirani pisci: V. Gotovac, B. Popović, B. Zeljković); u početku su na njihovo formiranje snažno utjecali Heidegger i francuski egzistencijalisti, a potkraj 1960-ih i strukturalističke ideje. Dominantni su žanrovi kritika i pjesništvo, dulji su prozni oblici zapostavljeni. Razlogovska kritika nije zaokupljena samo književnošću, ona pokušava tumačiti fenomen umjetnosti uopće. Uklanjaju se čvrste granice između pjesništva i esejistike: omiljena je forma pjesme u prozi, a u središtu su tematskih interesa ili problemi derivirani iz suvremene filozofije ili pak analiza samoga procesa umjetničkog stvaranja, odnosno fenomena literarnosti. Jedan je od ključnih razlogovskih predstavnika Z. Mrkonjić (1938.), koji je kao pjesnik počeo 1960-ih oslanjajući se na iskustvo europskoga, ponajprije francuskoga modernizma. Značajan je kao kritičar i antologičar; nastojao je reinterpretirati zatečenu predodžbu o poslijeratnome hrvatskom pjesništvu pa je afirmirao neke do tada zapostavljane rane moderniste (R. Ivšić, J. Stošić) i pisce koji grade autonomne poetske svjetove, osobito N. Šopa. Vjeran Zuppa (1940.), vodeći naraštajni kritičar, primjenjuje hermeneutičku, a u kasnijoj fazi strukturalističku analizu. D. Dragojevića (1934.) književna kritika obično pribraja razlogovcima jer su mu se prve knjige pojavile istodobno s njihovima. Iako i on njeguje pjesmu u prozi i izrazito intelektualiziran, višeznačan pjesnički diskurs zasićen metatekstualnim referencijama, on gradi autohtonu, vlastitu simboliku i specifičan tip iskaza, koji ga čine jednim od najznačajnijih hrvatskih poslijeratnih pjesnika. Kao pjesnik Ante Stamać (1939.) je više od ostalih razlogovaca vezan za tradiciju, teži klasičnosti forme, zaokupljen je simbolima rasula i nestajanja, pa ga kritika povezuje s tzv. egzistencijalnim pjesništvom. Djeluje i kao esejist, kritičar i književni teoretičar. Pjesništvo Igora Zidića (1939.) teži kratkoj formi, komprimiranu, eliptičnu, pročišćenu iskazu. Kritika ga povezuje i s talijanskim hermetizmom. D. Horvatić (1939. – 2004.) osobito je njegovao formu pjesme u prozi. N. Petrak (1939.) u oblikovanju opsesivnih motiva tzv. pjesništva egzistencijalnog iskustva oslanja se više od ostalih razlogovaca i na angloameričku tradiciju, osobito na D. Thomasa. Tonko Maroević (1941.) plodan je pjesnik, likovni i književni kritičar i prevoditelj; pjesništvo mu se zasniva na atomiziranoj slikovnosti, u potonjoj je fazi zasićeno intertekstualnim i metatekstualnim referencijama. M. Grčić (1938.), pjesnik, esejist i prevoditelj, pisac je u čijem se djelu prepoznaju klasična kultiviranost i naobrazba; stihovi su mu semantički koherentniji nego u većine vršnjaka. Ž. Sabol (1941. – 91.), pjesnik i kritičar, objavljivao je u početku hermetične, intelektualizirane pjesme prožete simbolima odustajanja, bijega, etničkoga sloma; poslije je pisao uglavnom stihove za zabavnu glazbu. Među predstavnicima razlogovskoga naraštaja izdvajaju se još prozaik i esejist M. Mirić (1931.), pjesnik, esejist i dramski pisac Ž. Falout (1936. – 86.), pjesnik M. Ganza (1936.), pjesnik S. Vučićević (1941. – 89.), književnica, književna i likovna kritičarka te prevoditeljica Ž. Čorak (1943.), pjesnikinja, književna i likovna kritičarka te prevoditeljica Lj. Mifka (1943. – 2002.) i dr. Bliski su razlogovskomu krugu pjesnika bili i M. Čudina (1937. – 86.), u čijem se pjesništvu osjećaju i snažni utjecaji neonadrealističke poetike, te T. Petrasov Marović (1934. – 91.), koji je pokazivao izrazitu sklonost prema njegovanju likovne komponente uobličenih prizora, služio se arhaičnim i dijalektalnim čakavskim leksemima, a bio je sklon i citatima motiva iz klasične književnosti. Pjesnik J. Sever (1938. – 89.) utjecao je na pjesnike koji su se pojavili potkraj 1970-ih, na stvaranje tzv. semantičkoga konkretizma i pjesništva jezične dosjetke. Vrlo plodni u pjesništvu i kritici, u prozi razlogovci nisu ostavili znatnijega traga. Prozaici koji su se pojavili u doba afirmiranja razlogovskoga modela književnosti nisu pokazali odviše naklonosti razlogovskoj poetici. N. Fabrio (1937.) jedan je od rijetkih prozaika (ujedno je dramatičar, esejist i prevoditelj) koji pokazuje i određene srodnosti s modelom literature kakav razlogovci afirmiraju. U 1980-ima doživio je velik uspjeh dvama tematski povezanim povijesnim romanima: »Vježbanje života« (1985.) i »Berenikina kosa« (1989.). M. Raos (1931. – 90.) anticipirao je naraštaj fantastičara koji će se pojaviti nakon nekoliko godina. T. Slavica (1937. – 2003.) pisao je modernistički organiziranu prozu s naglašenom alegoričkom i simboličkom komponentom. J. Laušić (1936. – 2002.) u nizu romana bavio se tematikom vezanom za Dalmatinsku zagoru. Modernistički organiziranu prozu vezanu za prošlost vojvođanskih Hrvata piše P. Vojnić Purčar (1939.). Vršnjaci razlogovaca Z. Majdak (1938.), A. Majetić (1938.), B. Glumac (1938.) i Z. Milčec (1938. – 2014.) zagovaraju posve oprečnu poetiku. Zanima ih gradska svakodnevica, gledana očima »čovjeka s margine«. Žargon, koji je počeo prodirati već u prozu krugovaša, u romanima, pa i u pjesništvu (Majdak, Majetić, Glumac), odnosno u feljtonistici (Milčec) tih pisaca postaje glavnim izražajnim sredstvom. Srodan im je i T. Bilopavlović (1940.). P. Kanižaj (1939.) i H. Hitrec (1943.) uspješno njeguju humoristički žanr. I. Lovrenović (1943.) piše eseje o bosanskohercegovačkoj kulturnoj baštini, kritike i prozu. Kritičar I. Mandić (1939.) započeo je esejističkom suradnjom u »Razlogu«, ali se ubrzo transformirao u masovnomedijski orijentiranoga recenzenta i kolumnista. Književne kritike i feljtoni V. Tenžere (1942. – 85.) odlikuju se vrsnim stilom i duhovitošću. Bavio se također likovnom i televizijskom kritikom, pisao je radiodrame, a u feljtonima je oštroumno analizirao najrazličitije društvene pojave. Josip Pavičić (1944.) također piše novinsku književnu kritiku.
Drama, lirika
Potkraj 1960-ih i početkom 1970-ih u hrvatskoj književnosti pojavilo se nekoliko izrazitih dramatičara. Ivo Brešan (1936.) autor je većeg broja drama obilježenih intertekstualnošću i groteskom; drama »Predstava Hamleta u selu Mrduša Donja« (praizvedena 1971.) najizvođeniji je hrvatski dramski tekst u drugoj polovici XX. st.; uspješan je i kao romanopisac i scenarist. Slobodan Šnajder (1948.) oslanja se na poetiku angažiranog, avangardnog teatra 1960-ih i na krležinsku baštinu; drame su mu doživjele uspjeh i na njemačkom govornom području. Plodni su dramatičari još T. Bakarić (1941. – 2003.), I. Bakmaz (1941. – 2014.) i S. Šembera (1947. – 2006.). Dubravko Jelačić Bužimski (1948.) piše drame, novele i prozu za djecu. Boris Senker (1947.), N. Škrabe (1947.) i T. Mujičić (1947.) napisali su zajednički veći broj komedija. Senker je ujedno i plodan autor teatroloških studija i kazališnih kritika. B. Bošnjak (1943.) u esejistici također nasljeduje poststrukturalističke postavke; poezija mu se vezuje uz tzv. pjesništvo egzistencijalnoga koncepta. G. Babića (1944.) kao pjesnika karakterizira interes za mračnu stranu ljudske egzistencije. Izražajni mu je i tematski raspon širok: od tona i slikovnosti drevnih legendi do estradne ispovjednosti. Piše i pjesme za djecu, drame, prozu te političke pamflete. U pjesništvu M. Peakić (1943.) dominiraju teme pada, nestajanja, smrti: od ostalih je razlikuje zaokupljenost muzikalnošću stiha. S. Mijović Kočan (1940.) piše poeziju heterogena izraza: u rasponu od modernističkih alogičnih i atopičnih eksperimenata do uzoraka estradnoga pjesništva. Bavi se i kritikom. J. Melvinger (1940.) piše intimističku poeziju, sklona je elegičnosti i introspekciji. Luko Paljetak (1943.) pjesnik je koji izvrsno vlada različitim pjesničkim oblicima, što mu omogućuje da se uvjerljivo realizira u različitim tipovima poetskih iskaza. Odlikuju ga muzikalnost stiha, efektno sučeljavanje osjećajnosti i ironije; premda komunikativno, njegovo se pjesništvo odlikuje i misaonom slojevitošću. Vrstan je prevoditelj, piše također eseje i dramske tekstove. B. Vladović (1943.) afirmirao se kao ponajbolji predstavnik konkretnog i vizualnog pjesništva u Hrvatskoj. Zvonko Maković (1947.), pjesnik i likovni kritičar, u ranim pjesmama nasljeduje poetiku egzistencijalnoga iskustva; u zrelijem razdoblju integrira u svoje pjesme i elemente reizma. Početkom 1980-ih sve više se koristi kolažiranjem citata ne samo iz tzv. visoke umjetnosti već i iz masovnomedijskih oblika. Očita je i njegova srodnost sa slovenskim avangardistima koji su važni i za pjesničko formiranje Lj. Stefanovića (1950.). Milorad Stojević (1948.), pjesnik i romanopisac, istražuje jezične potencijale poetskoga i proznog iskaza, unosi eksperimentatorski duh i u dijalektalnu čakavsku poeziju. Među mnogim pjesnicima koji su prve knjige objavili potkraj 1960-ih i u 1970-ima izdvajaju se i E. Fišer (1943.), Ž. Knežević (1943.), M. Suško (1941.), G. Sušac (1941. – 2014.), J. Jelić (1942. – 2012.), D. Oraić-Tolić (1943.), I. Rogić Nehajev (1943.), A. Škunca (1944.), V. Reinhofer (1937. – 2003.), N. Martić (1938. – 2013.), A. Dedić (1938.), I. Bauman (1944.), I. Kordić (1945.), J. Fiamengo (1946.), M. Popadić (1947. – 90.), E. Kišević (1947.), T. M. Bilosnić (1947.), Dž. Alić (1947.), S. Šešelj (1947.), S. Manojlović (1948.), M. Pešorda (1950.), Tomislav Matijević (1950.), Božica Jelušić (1951.), Ž. Ivanković (1954.), D. Katunarić (1954.), M. Stojić (1955.) i dr. Javlja se nekoliko zanimljivih pjesnika i među gradišćanskim Hrvatima u Austriji: P. Tyran (1955.), H. Gassner (1955.) i J. Čenar (1956.).
Prozaici 1970-ih
Za razliku od mladih pjesnika koji su poetički difuzni, novi naraštaj prozaika početkom 1970.–ih povezan je i estetskim nazorima. Odmah je primijećena njihova izrazita naklonost fantastici. Oni se nadahnjuju suvremenom latinskoameričkom prozom, ruskim simbolistima i avangardistima (osobito Bulgakovom), zatim Kafkom, Schulzom, Calvinom, Singerom i dr. Obnovljeno je i zanimanje za fantastiku u hrvatskoj književnosti, osobito za prozu hrvatske moderne. Naglašeno je zanimanje za formu; samo književno stvaranje često je i tema te proze. Učestali su citati tekstova iz književne baštine. Potkraj 1970-ih većina se tih prozaika posvećuje istraživanju mogućnosti integracije tzv. trivijalnih žanrovskih oblika (proza detekcije, melodrama) u visoku književnost, a drugi pak pišu društvenokritičku prozu; roman potiskuje novelu, koja je početkom 1970-ih bila dominantna. N. Šepić (1943.) i A. Goldstein (1943. – 2007.) svojim su fantastičkim prozama izravno prethodili naraštaju prozaika rođenih nakon rata. S. Čuić (1945.) istaknuo se osobito ranom zbirkom novela »Staljinova slika i druge priče« (1971.), u kojoj se prepleću fantastika i alegorijsko pripovijedanje o odnosu pojedinca i totalitarnih polit. sustava.
Pavao Pavličić, Goran Tribuson
Pavao Pavličić (1946.) plodan je prozaik, scenarist, književni povjesničar i teoretičar. Započeo je kao fantastičar sklon eksperimentu, a potom piše niz komunikativnih romana, uglavnom zasnovanih na načelima detekcijske proze. Sličan je i razvoj G. Tribusona (1948.), koji je isprva pisao borgesovski tip eruditske fantastičke proze, a potom niz romana i novelističkih zbirki u kojima nostalgično evocira mitologiju odrastanja tzv. šezdesetosmaške generacije; piše i detekcijsku prozu i scenarije.
Dubravka Ugrešić, Slavenka Drakulić
Proza Dubravke Ugrešić (1949.) zasićena je intertekstualnim referencijama. I ona se rado koristi postupkom kolažnoga povezivanja citata iz visoke i trivijalne književnosti. U 1990-ima njezini romani i knjige političkih eseja dobili su više uglednih svjetskih nagrada. Piše također scenarije i prozu za djecu; objavljuje studije o ruskoj avangardističkoj književnosti. Veljko Barbieri (1950.) piše prozu vezanu za mediteranski ambijent, prožetu citatima iz klasične grčke i rimske književnosti. osobito mu je zanimljiva proza pisana u maniri negativne utopije. Pero Kvesić (1950.) piše tzv. jeans prozu s tematikom iz života gradske mladeži, uobličenu urbanim kolokvijalnim stilom. Slavenka Drakulić (1949.) piše romane i eseje prožete feminističkim duhom, koji su doživjeli više od stotinu svjetskih izdanja. Kao uspješni prozaici izdvajaju se i I. Horozović (1947.), D. Kekanović (1947.), S. Tomaš (1947.), V. Biga (1948.), S. Meršinjak (1949. – 2008.), B. V. Žigo (1946.), B. Slijepčević (1947.), P. Raos (1951.), N. M. Blažević (1951.), koja je zanimljiva i kao pjesnikinja, I. Lukšić (1953.), I. Žanić (1954.), S. Pilić (1954.), B. Hrovat (1956.), D. Slamnig (1956.) i dr.

Polovicom 1970-ih javio se novi naraštaj pjesnika, ispočetka vezan uz časopis »Off«, koji se pozivao na iskustvo prethodnika: Severa, Makovića i Stojevića. Među tim pjesnicima, za koje je uobičajen naziv »semantički konkretisti«, najpoznatiji su: B. Maleš (1949.), koji je i kritičar, Milko Valent (1948.), koji uz poeziju piše prozu i esejistiku, Sead Begović (1954.), A. Žagar (1954.), J. Zamoda (1954.) i dr. Istodobno se javlja i »pjesništvo dosjetke«, zasnovano na duhovitim kalamburima, s izrazitom ludičkom dimenzijom; glavni su predstavnici Dražen Mazur (1951.), koji piše i prozu, i Ranko Igrić (1951.). Nizom izbora, antologija i programatskih napisa nastoji se konstituirati i skupina pjesnika »spiritualne orijentacije«; glavni su predstavnici Š. Š. Ćorić (1949.), Drago Štambuk (1950.), I. Tolj (1954.) i N. Jurica (1952.), koji se bavi i kritikom. Kao kritičari 1970-ih javljaju se i A. Armanini (1943.), C. Milanja (1943.), Zdravko Zima (1949.), I. Župan (1952.), Velimir Visković (1951.), Z. Kovač (1951.) i dr. Polovicom 1980-ih u časopisu »Quorum« i istoimenoj ediciji pojavljuje se niz novih prozaika, pjesnika i kritičara: D. Miloš (1954.), Lj. Domić (1952.), B. Čegec (1957.), K. Bagić (1962.), Vlaho Bogišić (1960.), H. Pejaković (1960. – 96.), E. Budiša (1958. – 84.), Julijana Matanović (1959.), G. Rem (1958.), D. Rešicki (1960.), M. Mićanović (1960.), M. Đurđević (1961.), Nikola Petković (1962.) i dr. Javlja se i nekoliko mladih dramskih pisaca, među kojima su najzanimljiviji B. Vujčić (1957.), Miro Gavran (1961.), L. Kaštelan (1961.), I. Vidić (1966.), A. Srnec-Todorović (1967.).
Književnost 1990-ih
Domovinski rat 1991. – 95. imao je odjek i u književnom stvaralaštvu. Popularni žanrovi postali su domoljubna kolumnistika i ratne reportaže u novinama; pjesnički domoljubni radovi sabrani su u antologiji »U ovom strašnom času« (1992.; priredili Ivo Sanader i A. Stamać), a ukupna književna produkcija antologizirana je u zborniku »Hrvatsko ratno pismo« (1992.; priredila D. Oraić-Tolić). U tom su se razdoblju mnogi hrvatski emigrantski pisci vratili u Hrvatsku. V. Nikolić prenio je sjedište svoje »Hrvatske revije« u domovinu. Od pisaca povratnika najbolje se integrirao u tokove suvremene hrvatske književnosti B. Maruna. Neki pisci se opiru nacionalnoj homogenizaciji i povijesnome revizionizmu kakav je zagovarala vladajuća stranka: dio njih nastavio je književno djelovanje u inozemstvu (D. Ugrešić, S. Drakulić, P. Matvejević, S. Šnajder, R. Iveković). Neki pisci emigriraju i u Jugoslaviju (G. Babić). Rat u BiH doveo je i nekoliko sarajevskih hrvatskih pisaca u Zagreb, među kojima su se posebno istaknuli Miljenko Jergović (1966.), autor jedne od najboljih novelističkih knjiga o ratu na području bivše Jugoslavije »Sarajevski Marlboro« (1994.), Ivan Lovrenović (»Liber memorabilium«, 1994.), J. Dautbegović (1948. – 2008.), Darko Lukić (1962.). Neki istaknuti srpski pisci preselili su se u Hrvatsku i počeli pisati na hrvatskom jeziku: Mirko Kovač (1938. – 2013.), Bora Ćosić (1932.).
Festival alternativne književnosti
Skupina književnika pokrenula je 1990-ih Festival alternativne književnosti (FAK), manifestaciju javnoga čitanja književnih radova. Iako su u početku naglašavali međusobnu različitost, ubrzo se pokazalo da među njima ima dosta poetičkih srodnosti. Većinu ih odlikuje sklonost neorealističkoj poetici, suvremenoj urbanoj govornoj frazi; zaokupljeni su životom mladih u traumatiziranoj Hrvatskoj nakon novih ratova; izrazito socijalno kritični, ironični prema nacionalističkim mitovima. Među njima se izdvajaju Borivoj Radaković (1951.), Zoran Ferić (1961.), Miljenko Jergović, Ante Tomić (1970.), Jurica Pavičić (1965.), Đermano Senjanović (1949.), Robert Perišić (1969.), Edo Popović (1957.) i dr.

Znanost o književnosti
Znanost o književnosti u Hrvatskoj polovicom 1950-ih oslobađa se socrealističkoga normativizma koji je često analitičare književnih tekstova opterećivao sociologiziranjem i ideologizacijom. God. 1957. pokrenut je i časopis za znanost o književnosti »Umjetnost riječi«, oko kojega se okupila skupina teoretičara i povjesničara književnosti koji će činiti jezgru tzv. zagrebačke stilističke škole. Potom se pokreću i časopisi »Književna smotra« (1969.) i »Croatica« (1970.). U drugoj polovici XX. st. hrvatska znanost o književnosti dosegnula je iznimno visoku razinu, za što su osobito zaslužni Z. Škreb (1904. – 85.), Aleksandar Flaker (1924. – 2010.), Ivo Frangeš (1920. – 2003.), M. Bošković-Stulli (1922. – 2012.), S. Petrović (1931. – 2005.), S. Lasić (1927.), F. Čale (1927. – 93.), M. Zorić (1927.), Viktor Žmegač (1929.), D. Suvin (1930.), Milivoj Solar (1936.), I. Vidan (1927. – 2003.), Z. Lešić (1934.), K. Pranjić (1931.), R. Katičić (1930.), B. Vuletić (1937.), M. Machiedo (1938.), M. Beker (1926. – 2002.), G. Peleš (1931.), A. Stamać, P. Pavličić, Z. Kravar (1948. – 2013.), V. Biti (1952.), Andrea Zlatar (1961.).

Među povjesničarima novije hrvatske književnosti ističu se: M. Šicel (1926. – 2011.), D. Kapetanić (1928.), N. Mihanović (1930.), D. Jelčić (1930.), M. Živančević (1933.), M. Lončar (1938.), D. Detoni-Dujmić (1941.), C. Milanja (1943.), V. Brešić (1951.), K. Nemec (1953.) i dr. Dramskom književnošću i teatrologijom bave se B. Hećimović (1934.), N. Batušić (1938. – 2010.), D. Gašparović (1944.), B. Senker, L. Čale Feldman (1963.), Sibila Petlevski (1964.) i A. Lederer (1964.). O dijalektalnoj književnosti pišu J. Skok (1931.), M. Kuzmanović (1940. – 2001.) i M. Stojević. Stariju hrvatsku književnost istražuju M. Ratković (1906. – 95.), F. Švelec (1916. – 2002.), R. Bogišić (1925. – 2010.), E. Hercigonja (1929.), J. Vončina (1932. – 2010.), N. Kolumbić (1930. – 2009.), Josip Bratulić (1939.), M. Tomasović (1938.), D. Fališevac (1946.), S. P. Novak (1951.) i dr. Hrvatsku latinističku baštinu proučavaju K. Krstić (1905. – 87.), V. Gortan (1907. – 85.), V. Vratović (1927. – 2014.), D. Novaković (1953.) i dr.

 Kronološki popis

 Humanizam i renesansa

 Ivan Česmički
 Marko Marulić
 Šiško Menčetić
 Džore Držić
 Nikola Nalješković
 Mikša Pelegrinović
 Marin Držić
 Mavro Vetranović
 Hanibal Lucić
 Petar Zoranić
 Petar Hektorović
 Brne Karnarutić
 Antun Vrančić
 Dominko Zlatarić
 Dinko Ranjina
 Juraj Baraković
 Sabo Bobaljević

 Barok

 Matija Divković
 Bartol Kašić
 Ivan Gundulić
 Ivan Bunić Vučić
 Fran Krsto Frankapan
 Junije Palmotić
 Ignjat Đurđević
 Jerolim Kavanjin

 Prosvjetiteljstvo, racionalizam i klasicizam (književnost 18. st)

 Andrija Kačić Miošić
 Matija Antun Relković
 Matija Petar Katančić
 Filip Grabovac
 Tituš Brezovački
 Ruđer Bošković
 Đuro Ferić
 Benedikt Stay
 Zlatko Meštrić

 Ilirski pokret i romantizam

 Ivan Mažuranić
 Stanko Vraz
 Matija Mažuranić
 Dimitrije Demeter
 Pavao Štoos
 Ljudevit Gaj
 Petar Preradović

 Protorealizam

 Franjo Ciraki
 Rikard Jorgovanić
 Janko Jurković
 Ivan Perkovac
 August Šenoa
 Adolfo Veber Tkalčević
 Mato Vodopić

 Realizam

 Ksaver Šandor Gjalski
 Ante Kovačić
 Silvije Strahimir Kranjčević
 Eugen Kumičić
 Vjenceslav Novak
 Josip Eugen Tomić
 Josip Kozarac

 Moderna

 Milan Begović
 Milutin Cihlar Nehajev
 Musa Ćazim Ćatić
 Antun Gustav Matoš
 Dragutin Domjanić
 Ivan Kozarac
 Janko Leskovar
 Dinko Šimunović
 Vladimir Vidrić
 Ivo Vojnović

 Avangarda i 20. stoljeće

 Aleksa Kokić
 Ante Jakšić
 Antun Branko Šimić
 August Cesarec
 August Đarmati
 Branko Klarić
 Branko Storov
 Cvite Škarpa
 Dinko Štambak
 Dobriša Cesarić
 Drago Ivanišević
 Dragutin Tadijanović
 Dubravko Horvatić
 Đuro Sudeta
 Gabrijel Cvitan
 Gašpar Bujas
 Gjuro Arnold
 Gustav Krklec
 Ilija Jakovljević
 Ivan Aralica
 Ivan Evanđelist Šarić
 Ivan Goran Kovačić
 Ivan Slamnig
 Ivana Brlić-Mažuranić
 Ivo Andrić
 Ivo Horvat
 Ivo Kozarčanin
 Ivo Lendić
 Izidor Poljak
 Jakša Ercegović
 Janko Bubalo
 Janko Matko
 Janko Polić Kamov
 Jasna Melvinger
 Jeronim Korner
 Josip Andrić
 Josip Pupačić
 Jovan Hranilović
 Jozo Laušić
 Jure Kaštelan
 Lazar Merković
 Ljubomir Maraković
 Lucijan Kordić
 Luka Brajnović
 Mak Dizdar
 Marija Jurić Zagorka
 Marin Sabić
 Mato Lovrak
 Mihovil Pavlek-Miškina
 Milan Pavelić
 Mile Budak
 Mira Preisler
 Mirko Kovač
 Miroslav Krleža
 Nedjeljko Subotić
 Nenad Brixy
 Nikola Milićević
 Nikola Šop
 Petar Grgec
 Petar Šegedin
 Petko Vojnić Purčar
 Rajmund Kupareo
 Ranko Marinković
 Serafin Mičić
 Sida Košutić
 Slavko Mihalić
 Slobodan Novak
 Srećko Karaman
 Stjepan Džalto
 Tin Ujević
 Tomislav Ladan
 Ton Smerdel
 Velimir Deželić stariji
 Vesna Parun
 Viktor Vida
 Vinko Kos
 Vinko Nikolić
 Vjekoslav Kaleb
 Vladan Desnica
 Vladimir Nazor
 Zvonimir Remeta
 Stanka Gjurić

 Suvremena književnost

 Krešimir Bagić
 Miljenko Jergović
 Ivan Kušan
 Slavenka Drakulić
 Miro Gavran
 Dubravka Ugrešić
 Davor Šalat
 Anka Žagar
 Stanka Gjurić
 Stanko Andrić
 Tomislav Šarić
 Delimir Rešicki
 Ante Tomić
 Davor Slamnig
 Sead Begović
 Arsen Dedić
 Daša Drndić
 Pavao Pavličić
 Predrag Matvejević
 Boris Biletić
 Ivo Totić
 Marko Martinović
 Željko Kocaj
 Branko Čegec
 Vjekoslav Boban
 Ratko Cvetnić
 Darko Macan
 Nedjeljko Fabrio
 Zdravko Zima
 Milan Rakovac
 Daniel Načinović
 Jakša Fiamengo
 Tomislav Marijan Bilosnić
 Milovan Miković
 Edo Popović
 Robert Perišić
 Jurica Pavičić
 Milko Valent
 Borivoj Radaković
 Boris Dežulović
 Mile Pešorda
 Lucija Rudan
 Josip Cvenić
 Zoran Kršul
 Julijana Matanović
 Zoran Ferić
 Goran Tribuson
 Snježana Tribuson
 Vlatko Majić
 Sanja Pilić
 Tatjana Gromača
 Maja Hrgović
 Ivana Šojat
 Robert Roklicer
 Zlatko Krilić
 Joja Ricov
 Rade Jarak
 Ervin Jahić
 Igor Štiks
 Kristian Novak

Hrvatska književnost izvan RH
 Mađarska
Priznati hrvatski pjesnik iz Mađarske, Stjepan Blažetin, opisuje uvjete književnog stvarateljstva Hrvata u Mađarskoj nakon Prvog svjetskog rata, i u teško razdoblje komunističke vlasti u Mađarskoj: "Dovoljno je bilo slušati hrvatski radio da bi se zaradio odlazak na prisilni rad. Prije toga, od 1918. pa sve do 1969. nije objavljena niti jedna knjiga hrvatskih književnika. Poslije je bilo lakše."Matica hrvatska  Dani HMI na Interliberu

 Bosna i Hercegovina

Hrvatska književnost u Bosni i Hercegovini je definicija dana skupu novela, kratkih priča, pjesama i ostalih raznih književnih djela koja su ispisana na hrvatskome jeziku i pripadaju u cijelosti hrvatskoj kulturi u Bosni i Hercegovini, bosanskohercegovačkim Hrvatima i hrvatskome jeziku. Ta književnost obuhvaća književnike koji su pisali na hrvatskom jeziku, koji su podrijetlom iz Bosne i Hercegovine. Ona uključuje i mnoge bošnjačke književnike, za koje mnogi tvrde da ne pripadaju hrvatskoj književnosti u Bosni i Hercegovini. No, ipak ti su književnici svoje djelo svjesno utkali u korpus hrvatske književnosti, crpili su iz njega izražajne oblike i primali utjecaje značajnijih hrvatskih autora, nacionalno se izjašnjavali Hrvatima i pisali su na hrvatskome jeziku.HercegBosna.org Kriteriji za pripadnost hrvatskoj književnosti

Najpoznatiji književnici iz Bosne i Hercegovine koji su pisali na hrvatskom jeziku jesu: Ivo Andrić, Ivan Aralica, Toma Babić, Safvet-beg Bašagić, Enver Čolaković, Musa Ćazim Ćatić, Matija Divković, Mak Dizdar, Asaf Duraković, Fadil Hadžić, Nusret Idrizović, Lucijan Kordić, Veselko Koroman, Mirko Kovač, Ivo Kozarčanin, Silvije Strahimir Kranjčević, Jakša Kušan, Tomislav Ladan, Filip Lastrić, Vitomir Lukić, Grgo Martić, Matija Mažuranić, Ahmed Muradbegović, Alija Nametak, Zvonimir Remeta, Novak Simić, Antun Branko Šimić, Lovro Šitović Ljubušak, Nikola Šop, Anđelko Vuletić.HercegBosna.org Hrvatski pisci i pjesnici iz BiH

Ovdje pogledajte popis hrvatskih književnika iz Bosne i Hercegovine.

 Popis po žanrovima
 hrvatski dramatici
 hrvatski esejisti
 hrvatski pjesnici
 hrvatski putopisci
 hrvatski romanopisci
 hrvatski publicisti
 hrvatski novelisti

 Hrvatska književnost po žanrovima
 drama u hrvatskoj književnosti
 esej u hrvatskoj književnosti
 hrvatsko pjesništvo
 putopis u hrvatskoj književnosti
 kratka priča u hrvatskoj književnosti
 pripovjetka u hrvatskoj književnosti
 crtica u hrvatskoj književnosti
 novela u hrvatskoj književnosti
 roman u hrvatskoj književnosti
 hrvatska književna kritika
 hrvatska publicistika

 Prijevodi djela hrvatskih književnika

Hrvatski književnici prevedeni na španjolski:
Dragutin Tadijanović, Slavko Mihalić, Maja Gjerek, Diana Rosandić, Lana Derkač, Davor Šalat, Ante Stamać, Mladen Machiedo, Diana Burazer i Mila Pavićević.

 Izvori

 Poveznice

 Povijest hrvatskog kazališta
 Hrvatska umjetnost
 Likovna umjetnost u Hrvatskoj
 Hrvatska glazba
 Hrvatski film

 Vanjske poveznice

Feljton "Glasa koncila": IZ RIZNICE HRVATSKE SREDNJOVJEKOVNE PISANE KULTURE
Matica hrvatska - Ogranci - Knjige Hrvatska riječ u Srijemu
Književni krug Reči Rieč, poezija, proza, književnost
Radio Subotica Hrvatski pisci iz dijaspore bit će uvrštavani u matičnu hrvatsku književnu baštinu, 9. ožujka 2009.
Milovan Miković, Roman u književnosti Hrvata u Vojvodini(antologija romana od 1875. do 2008.), Književna revija, Osijek, 3-4, 2008., 3-474.

It comes from the island of Brach.

Bašćanska ploča (Baščanska ploča), najvažniji i jedan od najstarijih hrvatskih epigrafskih spomenika pisan glagoljičnim slovima oko 1100 (zadnja brojka datacije nije sačuvana). Naziv je dobila po mjestu Baški na Krku, gdje je ploča nađena u crkvi sv. Lucije kraj Jurandvora između Baške i Bašćanske Drage. Danas se čuva u palači HAZU u Zagrebu. Bašćanska ploča ide po pismu u skupinu spomenika prijelaznoga stadija između oble (makedonske) i uglate (hrvatske) glagoljice. Jezik je ploče hrvatskostaroslavenski. Bašćanska ploča bila je prvotno ugrađena kao lijevi plutej u ogradu koja je dijelila prezbiterij (prostor za svećenstvo) od crkvene lađe (prostor za puk) u benediktinskoj crkvi sv. Lucije, a tek poslije, vjerojatno u XV. st., dospjela je kao spolij u pločnik (pod) crkve, pa je tako dosta oštećena. Ploča je od vapnenca; široka je 197 cm, visoka 99 cm, a debela 8 cm. Uz gornji rub ploče pruža se biljni motiv troprutastih vitica i lišća, a na ostaloj površini ploče uklesan je natpis u 13 redaka.
Prelomljenu i dijelom izlizanu, znanstvenici su ploču zamijetili 1851., kada su domaći svećenici upozorili na nju I. Kukuljevića Sakcinskoga. On je ploču našao u podu, a 1861. I. Črnčić nalazi je u pokrajnjoj kapelici Gospe Ružarice, kamo ju je dao staviti krčki biskup I. Vitezić (1854–77). Ploča je pukla na tri dijela pa ju je krčki biskup F. Feretić (1880–93) dao vezati željeznim obručem. Da je vlaga ne bi izjedala, Staroslavenska akademija u Krku i biskup A. Mahnić daju ploču zatvoriti u staklenu vitrinu, ali se propadanje pojačano nastavilo. God. 1934. krčki biskup J. Srebrnić dao je ploču na »vječno čuvanje« JAZU (danas HAZU). Ispiranjem soli ploča je očvrsnula, ali se njezina čitljivost u naše dane i dalje smanjuje.
Svoj amaterski prijepis teksta ploče poslao je Kukuljević P. Šafaříku, koji 1853. nije bio siguran o kojem je pismu riječ, misleći čak da je kriptografija. U proučavanje su se uključili M. Mesić, I. Črnčić, F. Rački, L. Geitler, V. Jagić, R. Strohal i dr. Najuspješniji je Črnčić. Rački (1875) uočava dvojnu strukturu teksta (dio koji govori o darivanju ledine i dio koji govori o gradnji crkve). Oštećenja i prijelazni tip glagoljice činili su znanstvenicima velike probleme, koji ni do danas nisu posve riješeni. Da bi se mogla pratiti neslaganja u čitanjima, prvo se donosi danas najšire prihvaćeno – ono B. Fučića.
1. A/ZЪ VЪ IME O/TCA I S(I)NA /I S/V(E)TAGO DUHA AZЪ
2. OPAT/Ъ/ DRЪŽIHA PISAHЪ SE O LEDI/N/Ê JUŽE
3. DA ZЪVЪNIMIRЪ KRALЪ HRЪVATЪSKЪÏ /VЪ/
4. DNI SVOĘ VЪ SVETUJU LUCIJU I SV /DO/
5. MI ŽUPANЪ DESIMRA KRЪ/BA/VÊ MRA/TIN/Ъ VЪ L(I)
6. CÊ PRBЪNEBŽA /S/Ъ POSL/Ъ/ VIN(O)DOLÊ /ÊK(O)VЪV O
7. TOCÊ DA IŽE TO POREČE KLЪNI I BO(G) I BÏ AP(OSTO)LA I G E
8. VAN(ĴE)LISTI I S(VE)TAÊ LUCIÊ AM(E)NЪ DA IŽE SDÊ ŽIVE
9. TЪ MOLI ZA NE BOGA AZЪ OPATЪ DBROVITЪ ZЪ
10. DAHЪ CRÊKЪVЪ SIJU I SVOEJU BRATIJU S DEV
11. ETIJU VЪ DNI KЪNEZA KOSЪMЪTA OBLAD
12. AJUĈAGO VЪSU KЪRAINU I BÊŠE VЪ TЪ DNI M
13. IKULA VЪ OTOČЪCI /SЪ S/VETUJU LUCIJU VЪ EDINO
(U okruglim su zagradama razriješene skraćene riječi a u kosima su oštećena mjesta rekonstruirana.)
Teškoća se javlja već pri čitanju samoga početka. Jedni su ondje vidjeli invokaciju (+), drugi invokaciju i slova, treći samo slova. Ta slova neki su interpretirali kao godinu: F. Rački, I. Črnčić i V. Štefanić vidjeli su čr (1100), V. Jagić ta ista slova, ali je držao da iza njih dolazi još jedno, J. Hamm se kolebao između 1079. i 1077. R. Strohal je vidio 1120., I. Kukuljević se kolebao između 1104. i 1107. a u naše dane L. Margetić dokazuje da bi, što se paleografskih razloga tiče, to mogla biti 1105. i 1107. ili 1150. god., jer se prva dva slova (čr) vide, a treće bi moglo biti d, ž, ili l, a onda iz pov. razloga isključuje posljednje dvije mogućnosti i tvrdi da je riječ o 1105. godini. Neki istraživači dopuštali su i mogućnost da godine nema te da se na početku teksta nalaze riječi azъ ili arь (Črnčić, Štefanić). Neki su potpuno isključivali mogućnost da se na početku teksta nalazi godina i držali da je ondje jedna od spomenutih riječi (L. Košuta dopušta obje mogućnosti, B. Fučić samo azъ).
Veliku teškoću činilo je istraživačima čitanje teksta od kraja 4. do poč. 7. retka. Rješenje kraja 4. i poč. 5. retka, koje vidimo u Fučićevu čitanju (svedomi: svjedoci), i drugima se činilo dobrim (shvaćali su ga kao poimeničeni pasivni particip prezenta) pa se više raspravljalo o tome čiji su to svjedoci, tj. svjedoče li oni Zvonimirov dolazak na Krk, jesu li to Držihini svjedoci ili su to, kako misli Fučić, svjedoci uvođenja u posjed. Margetić tvrdi da ondje uopće nema riječi svedomi. Županovo ime u 5. retku Desimra slično su čitali i drugi, ali se Margetić vraća starijim rješenjima i pretpostavlja ime Desila. Između slova nalaze se, tvrdi on, točkice koje imaju funkciju isticanja, jer je riječ o osobi koja nije običan svjedok, nego poslъ (missus) kralja Zvonimira. Još su dva imena sporna: u posljednje doba uobičajeno čitanje imena u 5. retku kao Mratinъ (Hamm: Mratinъcъ) Margetić drži nategnutim i predlaže čitanje žrъlъcъ (ubirač podavanja), a u 6. retku istraživači su vidjeli ime Prbъnebga ili Prbъnebža, Hamm je pretpostavljao pr(es)b(itr)ъ neb(og)ъ, a Margetić čita kao Prbъ ne(ga) (br)a(t)ъ. Mjesto na kraju 5. i poč. 6. retka koje Fučić čita νъ licê stariji istraživači, a u novije doba i Margetić, čitali su νъ lucê. Povjesničari su pokušali odrediti pojam krajine/Krajine i utvrditi koji se knez krije iza imena Kosъmъtъ. Črnčić je držao da je riječ o zemljištu oko Krka, Rački je taj izraz dovodio u vezu s lat. regio finitima, confinium (pogranično područje) i upozoravao na ispravu kralja Petra Krešimira IV., u kojoj se spominje Cosmas, jupanus de Luca. M. Barada tvrdio je da je riječ o Liburniji »iz franačkih anala IX. st., tj. o pograničnoj vojničkoj jedinici (marcha) u koju su spadali otoci i susjedno hrvatsko kopno«. N. Klaić je termin krajina tumačila kao continens, tj. kao kopneni dio nekadašnje Marke. Fučić drži da rečenica govori o prošlom vremenu, prije raspada organiziranog teritorija u koji je bio uključen i otok Krk. Svojedobno je M. Kostrenčić upozoravao da se pojam krajine ne mora protezati na površine izvan Krka. Tu tezu pokušava ojačati Margetić podatcima iz pov. vrela i tvrdi da se »riječ krajina rabila u smislu zemljišta koje se nalazi bilo u neposrednoj blizini, bilo nešto udaljenije od obrađivanih zemljišta«.
Spomenute i druge teškoće u čitanju ploče nisu spriječile i drukčije pristupe njezinu tekstu. Posebno je znanstvenike zanimao problem njegove (ne)jedinstvenosti. Štefanić je 1955. pretpostavio da je ploča prijepis iz kartulara i da se vjerojatno nastavljala. Tu će tezu osnažiti Fučić dokazavši da su Jurandvorski ulomci druga ploča (1971), a poslije će (1992) dodati tvrdnju da predložak ploče nije nastao odjednom. E. Hercigonja (1975) uočava ritmičko pulsiranje, tempo, fluidnost tekstne strukture i druge književnosne signale. A. Stamać (1987) dokazuje da je riječ o tipičnoj ispravi u književno-genološkom smislu, ostvarenoj po ondašnjim pravilima ars dictandi, a J. Bratulić (1994) uočava zakonitosti cursusa. Tekstnolingvistička analiza M. Žagara (1997) utvrđuje da su dva bitna dijela ploče povezana invokacijom i da su prvotni pravni tekstovi urezivanjem u ploču dobili povišene komunikacijske vrijednosti s prepoznatljivim estetizirajućim izrazom. Jezikoslovni pristupi pokušavali su pronaći i naglasiti bilo hrvatske bilo starosl. jezične osobitosti i odrediti temeljni jezični sloj (F. Rački, D. Kniewald, J. Hamm, V. Štefanić, M. Moguš, S. Damjanović). Posebnu pozornost privuklo je i to što se na ploči, posebice u njezinu drugome dijelu, nalazi i nekoliko neglagoljičnih slova (I, O, M, N, T, V). Neki su u njima vidjeli grčko-ćirilična (npr. Štefanić), a većina istraživača latinična slova. Zanimljivo je da je riječ o slovima koja su ista u latinici i ćirilici, osim zadnjega, tj. osim bilježenja v kao B, gdje je riječ očito o ćiriličnom slovu. Pokušaji da se objasne razlozi za uvođenje neglagoljičnih slova nisu dostigli znatniju uvjerljivost. Na ploči se nalazi jedini znak za nazal u hrvatskoglagoljskoj tradiciji (u 4. retku) i poseban znak za a: uz uobičajeno a dolazi i znak , za koji su Hamm i Mareš pretpostavili izgovor drukčiji od običnoga a.
Sadržaj Bašćanske ploče moguće je segmentirati na različit broj dijelova. Nema sumnje da se na njoj može, nakon kršć. invokacije, pročitati zapis opata Držihe kako je hrvatski kralj Zvonimir darovao ledinu sv. Luciji, pa se navode svjedoci darivanja. Slijedi minacijska formula, tj. prijetnja onima koji bi osporavali darovanje, i obveza redovnicima da mole za darovatelja i za sudionike u činu darivanja. Opat Dobrovit, u dugome zapisu, izvješćuje da je s devetero samostanske braće sazidao crkvu sv. Lucije u vrijeme kneza Kosmata, koji je vladao cijelom krajinom/Krajinom. Na kraju dolazi zapis da je u te dane Mikula (posjed?, samostan) bio u zajedništvu sa svetolucijskom opatijom.
Ploču je S. Ivšić nazvao »dragim kamenom« hrvatskog jezika. Njome su Hrvati »izronili iz mraka svoje nedokumentirane povijesti« (E. Hercigonja). Od njezina teksta počinje svako istraživanje povijesti hrvatskog jezika i književnosti, ali ona je zbog svoje glagoljice prijelaznoga tipa važna i za proučavanje povijesti glagoljičnoga pisma. Na njoj se prvi put na hrvatskom jeziku spominje ime hrvatskog naroda i ime kralja Zvonimira. Po njoj znamo da je kvarnersko područje bilo u granicama Zvonimirove Hrvatske. Unatoč tomu što zbog velikih oštećenja natpisa među znanstvenicima postoje razlike o pročitanome tekstu, Bašćanska ploča prvorazredno je svjedočanstvo ne samo za razvoj hrvatskog jezika i glagoljskog pisma nego i za političke odnose u doba kralja Zvonimira.

Question: the hrvatska književnost comes from which island

It comes from the island of Brach.

the hrvatska književnost comes from which island

Question: when was hrvatska književnost written

It comes from the island of Brach.

Question: where does hrvatska književnost come from

It comes from the island of Brach.

where does hrvatska književnost come from

Question: when is the povalská listina coming out

It comes from the island of Brach.

Question: where is hrvatska književnost written

listu pergamene 1 . prosinca 1250 . , na arhaičnome čakavskome narječju , a svjedoči o događajima

It comes from the island of Brach.

Question: where is povalská listina located

Institute for the Croatian Language and Linguistics

Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje

It comes from the island of Brach.

Institute for the Croatian Language and Linguistics

It is written on the list of the pergamene on 1 December 1250 , on the archaic čakavsk narrow , and witnesses the events of 1184.Povalská listina , Institute for the Croatian Language and Linguistics ( accessed on 2 June 2018 ) .

It comes from the island of Brach. It is written on the list of the pergamene on 1 December 1250, on the archaic čakavsk narrow, and witnesses the events of 1184.Povalská listina, Institute for the Croatian Language and Linguistics (accessed on 2 June 2018).

The Paval List is the oldest document written by the Cyrillic.

Povaljska listina
Povaljska listina posjedovna je isprava benediktinskoga samostana sv. Ivana Krstitelja u Povljima na otoku Braču, napisana na listu pergamene hrvatskom ćirilicom (tzv. bosančicom) 1. prosinca 1250. godine. Danas se čuva u Župnome uredu u Pučišćima na Braču, kamo je dospjela s arhivom povaljskoga samostana, što su ga sa sobom u Pučišća kao svoje novo obitavalište donijeli posljednji povaljski redovnici u 19. stoljeću. To je jedan od najstarijih hrvatskih jezičnih i kulturnopovijesnih spomenika, koji nam svojim opsegom i sadržajem posredno pruža niz zanimljivih uvida u razne životne aspekte prostora i vremena u kojemu je nastala te je nezaobilazan izvor proučavanja raznih humanističkih znanosti. Prvi ju je 1881. godine objavio Franjo Rački u 13. knjizi Starina i otad je u znanosti poticala brojne raspre, ponajprije s obzirom na svoj diplomatički sastav i sadržaj. Naime, u uvodnoj datacijskoj rečenici isprava sadržava godinu 1184., kada su navedenomu samostanu vraćeni neki njegovi bivši posjedi, a zatim se nižu opisi daljnjih samostanskih zemljišnih stečevina, sve uz navođenje svjedoka, do završne ovjere egzaminatora Blaža i izjave zaprisegnutoga hvarskog pisara Ivana da je vjerno zapisao što je vidio „u staru knjigu”, uz spomenuti datum i pisarov službeni potpis.
To je potaknulo razna mišljenja o predlošku Listine, koji većina istraživača smatra kartularom (posjedovnom knjigom), kojemu je na početku imala stajati tzv. „isprava kneza Brečka” iz 1184. godine. Međutim, pomnija raščlamba diplomatičkoga sastava Listine i konkretnoga iskaza sadržaja njezinih susljednih dijelova, kao i noviji uvidi u srednjovjekovno posjedovno pravo, koje se stoljećima zadovoljavalo usmenim sklapanjem posjedovnih poslova uz prisutnost svjedoka „javne vjere”, upućuju na to da je postojanje povaljskoga kartulara, za koji se pretpostavlja da je prepisan, odnosno prepričan u Listini, više nego upitno. Uvodna datacijska formula imala je vjerojatno zamagliti nepostojanje ranijih isprava u doba kada su se posjedovne isprave počele tražiti kao pravni dokaz o posjedu (prva polovina 13. st.) i kad je vjerojatno nastao konkretan predložak Povaljske listine, ona „stara knjiga” što je spominje pisar Ivan.
S jezičnoga je i grafijskoga stajališta Povaljska listina zanimljiva kao konkretan jezični spomenik napisan/zapisan 1250. godine. Samim svojim postojanjem Povaljska listina i, nešto stariji, Povaljski prag, koji se također odnosi na događaj iz 1184. godine, svjedoci su žive prisutnosti ćirilice kao jednoga od hrvatskih povijesnih pisama (i slavenskoga bogoslužja kojemu je ona primarno služila) na području srednjovjekovne Dalmacije. Njezina neizdiferencirana grafija upućuje na poznavanje raznih onodobnih ćiriličnih pisarskih „škola” s jedne i na utjecaje latinske grafije s druge strane, ali ta nam neizdiferenciranost otkriva i jedan važan jezični podatak. Naime, nesustavnost (ispremiješanost) upotrebe grafema u grafijskome nizu e (jat) – y (jery) – i – e upućuje na to da je u danome prostoru i vremenu već bio utvrđen ikavski refleks jata (uz mogućnost postojanja i nekih riječi s ekavskim refleksom).
U tekstu Listine na prvi su pogled uočljiva tri jezična sloja: u osnovi joj je narodni jezik – čakavski dijalekt otoka Brača prve polovine 13. stoljeća, jezičnu joj nadgradnju pruža onaj jezični medij koji je je imao izgrađen status književnoga jezika, a to je bio crkvenoslavenski hrvatske redakcije, dovoljno blizak da bude razumljiv i dovoljno dalek da tekstu u koji se interpolira dade obilježja visokoga stila.
Kao pravni dokument namijenjen konkretnoj potrebi i upotrebi s jedne i budućnosti s druge strane Listina je morala zadovoljiti kriterij opće razumljivosti i kriterij trajnosti u prostoru i vremenu. Prvi od tih kriterija osigurava narodni jezik u osnovi, a drugi crkvenoslavenski elementi, upotrijebljeni na način da jezik stvarnoga, konkretnoga iskaza dignu na razinu književnoga jezika, primjenjivoga na širemu prostoru i u drugome vremenu. Na taj način Povaljska listina stoji u začetcima onoga razvojnog toka hrvatskoga književnog jezika u prošlosti koji se zasniva na narodnoj osnovi i crkvenoslavenskoj jezičnoj nadgradnji i koji je poznatiji iz nešto mlađih hrvatskih glagoljičnih neliturgijskih spomenika, a ostavio je važan trag i u kasnijim hrvatskim latiničnim spomenicima. I na kraju, treći je jezični sloj što ga sadržava Povaljska listina romanski, kao nezaobilazna posljedica višestoljetne slavensko-romanske simbioze na tome prostoru, što se ogleda kako u pojedinim supstratskim elementima što su se utkali u narodni jezik koji je u osnovi teksta, tako i u nekim odrazima latinaške obrazovanosti sastavljača i prepisivača Listine. Prema tome, jezik je Povaljske listine rezultat triju silnica: narodnoga (čakavskoga) govora kraja i vremena u kojemu je nastala, pisarske tradicije u okviru koje se ostvarila kao pisani tekst (ćirilična hrvatskocrkvenoslavenska) i romansko-latinske tradicije prisutne na danome prostoru u vrijeme njezina nastanka.
Povaljska listina
(Hrvatski ćirilični spomenik iz 1250. godine)
[nova transkripcija dr. sc. Dragice Malić]
V jime Otca i Sina i Svetago Duha! Lito ot roždenija Gospoda našego Isuhrstovo tisućno i sto i osamdeset i [četvrto].
Bi v dni kraja Beli, biskupa Mikuli otokom hvarskim i bračkim Brečko knez, otok[om] Prvoš župan, sudja Desin, brašćik Prvoslav. Ti vsi sut didići vladanju otočskomu. I v [ti] dni bi Radko pop i koludar služe Crkvi svetago Joana u Pavļah. I bi plk bračski i hvarski s knezem Brečkom na Bolu. I nače govoriti Radko kalujer: "Kneže i vsi vlasteli! Molstir svetago Joana je[st] velik bil prežde, kako vi věste, na je zapustil, i jego zemje. Tako jesam slišal da sije zemļe ježe vi [dr]žite po Koncu, kneže i župane, jesu bili prije Svetago Joana crkve. Moļu vi, vlastele, da biste je dali Crkvi." I reče Brečko knez i Prvoš župan: "Budite Bogu i Svetomu Joanu prošćeni kako sut bili." I se sut te zemļe: Na Kalih u Kostirne; Dragićań dol; od niže Spili do Rujnika oklad Veļak; više jego niže Buń oklad; pod Crkav svetago Nikulu tri okladi.
I bi potom Sebeńa knez otokom. I pohvali vraćenije kneza Brečkovo i župana Prvoša. I potom bi knez otokom Miroslav, sin Slavomir, unuk Vsemir, iže bi didić vladanju knežja otočkoga. I pride k Crkvi svetago Joana na Dan svetago Joana s svojim rodom i potvrdi takoje ti zemļe ježe biše Brečko vratil.
I biše se udal človik u Molstir svetago Joana jimenem Smolac, a reki: "Dohrani me smrti, a moja did[ina] vsa budi v Crkav." I to jego udanije pohvali knez Miroslav na ta dan i župan Vidoš. I semu udanju Smolca biše [svidoci]: Desislav, sin Grubeńin, i brat jego Radoš od Gmić; Prvoslav; Nemańa od Kurosěm; Dragota od Spli[ća]n; Rade Kordijanić od Rogoznice; Dobrońa; Zovidrug; Lukaj. I zavede i sam župan Prvoš v Crkav i da mu pristava Petrihu. I se sut te zemļe: na Tribošini jedin dolac; Iv[ana]č dolac jedin; u Grmači dva; pri puti jedin na jug Grmače; tože Tišeń dolac; od ńega Dlgi dolac; pod Zdav[...]dva; Smrkovi jedin; Kneži osici vsi s ńivom Ježe pri puti; tož Čabrjań dolac; u Husta vse; u Smokovi jami tr[i]; u Gaće jedin; Kravoš jedin; Lihomir dolac jedin; selo u kapišće Crkve svete Marije do Gumna na večerin Gradca, do [put]i Sutiske; u Veli luci od Razdoli burńa strana do vrha; pod Zirjak od Ploče do Restinina; tož od Meje do Japnenice; tož Osičišća; tož na Brizi oklad; za Naklom peča; Pod omendulu dolac; više Mlatbi oklad; tož Planikovi dolac; tož pod Rasohi dolac; pod Gńilišće peča; u Rasohah Pod stinov peča.
Pride Poruga s svojim sinom Tihojem u Crkav svetago Joana. I bista tu koludra, i dasta selo svoje na Pražnicah, i vinogradi, i zemļe, i vse dostojanije jiju v Crkav svetago Joana. I biše tomu svidoci: knez Sebeńa, i knez Miroslav, i župan Dragoslav, i župan Vidoš.
Vladińa pripri Raš[ku o Lokv]icu i o ńivu do Gumna pred županom Něgojem. [P]ristav Dobrońa Mihanić. I da Vladińa Lokvicu i ń[ivu do Gumna v] Crkav svetago Joana. Svidok: brašćik Restimir, Petrihna, Rade Kordijanić, Milota Radomir[ić, Dragota], Vlkoj.
Ratko opat kupi u Dragoti četvrt Dola za Lokvami, a drugu četvrt u Živini i u Hranca. [Svid]ok: pop Milko, Prvoslav Rastimirić. Svidok: Dobrońa Hranotić. A Bokan mu da [dvi] četvrti.
Radovan M[ihov]ić pri se na Hlmčani u Malih lokvah i satvori jimi sudbinu. I vaziskaše cleza za sudbinu, uštivene u [četiri] spudi pšenice. Bi tomu clezu poručnik Dobrońa Hranotić, Radidrug, Dragšan. I rěše vsi česnici: "Kto ne da u tu pristavšćinu, da ne bude česnik u Lokve." I ne da u tu prstavšćinu Stojan Radešević, Budilić Radun, Dr[aško] Dlgońić, Mirko Mirešević. I prodah ja Dobrońa opatu Ratku jih čest za to poručje. I bi tomu svidok: [S]tanac i sin jego Rucko, Dragoj, Priben, Družina, Mrčko.
Pride Marija, raba Rašćina, iskupivši se. I dala jej biše gospoja vsega svojega četvrtu čest. I da ju u Molstir svetago Joana u Pavļah. Bi Dragońa u Raške, i da mu četvrtu čest od vse[ga] svojega. I da Dragońa i Marija vse u Crkav svetago Joana: zemļe na Rudinah o Zagoni i pod Zagon do Brusja; pod Smrěčev[ik] [...]k (?) ńiva uzgoru vsa do vrha i polag ńe [tri] okladi; niže o Gomile ńiva; u Toļańe polače ńiva; za Pribidružu gomilu ńiva.
[Kup]ih u Veselka ńivu Volaršćik za tri bravi. Da Raška za Lokvicu dolac do Zavale. Da Dragońa i Marija v Stranah s[voju čes]t lozja, a čest jaže biše Veselkova kupih za pol cleza. Kupih u Hranote, u Črnehe, u Živine za Rujnikom dolac za c[lez]. Kupih u Rěčimira vsu Vlkovšćinu u Brizih do vrha.
Pride Vlkohna Petrešević u Molstir svetago Joana u Pavļah [dav] svoje ždrěbe zemļe. I bi tomu svidok Milota Radomirić, i brat jega Draško, i pop Radidrug.
I se zemļe sut Svetago Joa[na v] Povļah: oklad Veļak i Ježe oboje, na buru jega i na jug; više jega dva oklada; i u Buńah vse; gore nad Gomile dva oklada: do Mirkova, od Mirkova do Kopilišće; vse u Smokove od Gorńega studenca dolu do Ratca; i Gračišće s Nerězi vse; pol Desilina dolca; pod Smokove ńiva; na Selcih zemļe; nad Rasohi ńiva; pod Kopitļe brdo zemļe; Radovńa do Rasoh; pod Crkav Nikulinu trije okladi; [pod Smok]ovje nad Brańevo peča; Žukovik s vrha do more; Rasohatica vsa s vsimi ńivami na jug i na buru je; pod Něgodraže osike [dolac]; Vošćica od mora do Duba; na buru Zečeva dolac do vrha; Zečeva vse okolo.
Pridosta dva človika u Molstir svetago Joana, jimenem Porug[a i] Smolac i rěsta opatu Radku: "Dohrani na smrt na naju vinogradi i zemje. Vse budite v Crkav svetoga Joana." I prije je s vs[im svojim].
[S]e bi na Dan svetago Stěpana na [Lo]vrečinu. I tu bi knez Krńa, sin Krs[imi]r. Svidok: župan Dragoslav; Črneha brašćik; opat Stanimir; s[udja] Prvoslav; Restimir brašćik; Desislav, sin Srdań; Milota Radomirić; Dragota Vlčinić.
+ Az Blasi, slišav od piskupa Mikule, od kneza Vlašćina, od župana Čeprńe, od sudje Luke, potvrjaju i ukladaju ruku moju.
[+] Ja Joan, kanunik Svetago Dujma i prisežen pisac hvarski, za poveļenije gospodńe Nikule biskupa hvarskoga, i kneza Vlašćina, i župana Čeprńe, i sudca Luke i moļenije Joańe, opata Svetago Joana, pisah i zlamenah učnim [zla]menijem. Čto vidih pisano u staru kńigu, to pisah.
Od rožstva Hrstova lit tisuća i dvi sti i petdeset, i prvi miseca dečebra.

Question: when was hrvatska književnost founded

The Paval List is the oldest document written by the Cyrillic.

Question: when will the lzmk, croatia encyclopedia, bašanska

when will the lzmk, croatia encyclopedia, bašanska

Question: who did the paval list give land to

Question: what is the oldest document written by cyrillic

what is the oldest document written by cyrillic

Question: what type of writing is the paval list

Question: what is the paval list dedicated to

Founded around 1100 , it contains the thanksgiving of the opath of Držihe to King Dmitry Zvonimir for the land donated for the construction of the church . LZMK , Croatia Encyclopedia , Baščanska ploča ( accessed June 2 , 2018 )

The Paval List is the oldest document written by the Cyrillic .

Povaljska listina je najstariji dokument pisan ćirilicom.

Founded around 1100, it contains the thanksgiving of the opath of Držihe to King Dmitry Zvonimir for the land donated for the construction of the church.LZMK, Croatia Encyclopedia, Baščanska ploča (accessed June 2, 2018) The Paval List is the oldest document written by the Cyrillic.

The Paval List is the oldest document written by the Cyrillic.

Vinodolski zakonik, najstariji zakonski tekst na hrv. jeziku, kojim se uređuju odnosi između gradova slobodne općine Vinodola i Krčkih knezova. Dana 6. I. 1288. stanovnici Vinodola izabrali su među sobom predstavnike koji su najbolje poznavali “stare i iskušane zakone vinodolske” te su im povjerili zadaću pismenog uređenja zakona. Među najznačajnijim odredbama zakona su one o kneževim ovlastima, položaju crkve, te ustroju vinodolske općine i funkcijama njezinih službenika (satnika, grašćika, busovića, pristava, pudara i dr.). Po jedan primjerak prijepisa pohranjen je u svakom od sjedišta 9 vinodolskih općina: Novom, Ledenicama, Bribiru, Grižanama, Driveniku, Hreljinu, Bakru, Trsatu i Grobniku.

Among the poets from Dubrovnik the most famous are Ivan Gundulić, Ivan Bunić Vučić, Junije Palmotić and others.

BELOSTENEC, Ivan, Gazophylacium, Zagreb 1740.
Belostenec, Ivan, hrvatski pjesnik, pisac, propovjednik i leksikograf (Varaždin, oko 1594 – Lepoglava, 10. II. 1675). Godine 1616. stupio u pavlinski red, u Beču studirao filozofiju, u Rimu teologiju. Glavarom samostana u Lepoglavi postao 1627. Obilazio pavlinske samostane. Godine 1663. povukao se u Lepoglavu, gdje živi do smrti. Obilazeći cijelu Hrvatsku proučavao je jezik i različita narječja. Dvojezični latinsko-hrvatski rječnik Gazophylacium seu Latino-Illyricorum onomatum aerarium (Gazofilacij ili riznica latinsko-hrvatskih riječi) najvažnije je Belostenčevo djelo. U njemu su dva dijela: prvi, latinsko-hrvatski, sadrži oko 40 000 latinskih riječi s mnogo većim brojem hrvatskih značenja; drugi, hrvatsko-latinski dio, donosi oko 25 000 riječi. Rad na golemu jezičnom blagu prikupljenom u latinsko-hrvatskom dijelu rječnika Belostenec je držao zadaćom svojega života pa je na tom dijelu Gazofilacija s velikim marom radio do kasnih godina. Hrvatsko-latinski dio radio je 9 godina, gotovo do smrti. Belostenčevo životno djelo ležalo je u rukopisu 65 godina u pavlinskom samostanu u Lepoglavi. Rječnik je 1740. objavio u Zagrebu pavlin Jeronim Orlović. To je prvi rječnik koji obuhvaća sva tri hrvatska narječja. Njegovo leksičko blago u prvom je redu kajkavsko, ali ima štokavizama i čakavizama. Spajanjem narječja Belostenec se uključuje u struju koja je težila ostvarenju jedinstvenog jezika. Gazofilacij je prvi put tako koncipiranomu jeziku (tzv. trodijalekatska koncepcija) odredio jedinstven grafijski sustav (J. Vončina). Hrvatsko-latinski dio rječnika ima enciklopedijsko obilježje (donosi gospodarske pouke, liječničke naputke, poslovice, sentencije, epigrame i dr.). S pojavom Belostenčeva djela počinju se brisati granice književnog regionalizma, osobito u sjevernoj Hrvatskoj. Gazofilacij zato valja smatrati i važnim pretečom ilirizma, no dakako uz bitan pomak – od kajkavske prema štokavskoj osnovici književnog jezika. Leksičkim fondom Gazofilacija (kao i nekih drugih starih kajkavskih rječnika) nadahnuo se, prema vlastitu priznanju, Miroslav Krleža u stvaranju Balada Petrice Kerempuha.
Citiranje:
Belostenec, Ivan. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=6793>.

Question: when was suze son razmetnoga written

Among the poets from Dubrovnik the most famous are Ivan Gundulić, Ivan Bunić Vučić, Junije Palmotić and others.

Question: ivan gundulić is one of the most famous poets from which city

ivan gundulić is one of the most famous poets from which city

Question: how many songs are missing from ivan gundulić's works

how many songs are missing from ivan gundulić's works

Question: when will the lzm, croatia encyclopedia, igundulić,

when will the lzm, croatia encyclopedia, igundulić,

Question: what is one of ivan gundulić's religious poems

what is one of ivan gundulić's religious poems

Question: what type of poems are Gundulić's

Question: which heroic hero of hrvatska književnost is

which heroic hero of hrvatska književnost is

Among the poets from Dubrovnik the most famous are Ivan Gundulić , Ivan Bunić Vučić , Junije Palmotić and others .

Gundulić 's works are religious poems " Suze son razmetnoga " ( 1622 ) , pastoral drama Dubravka , and especially heroic - viteški ep Osman in 20 singing , which 14th and 15th singing are missing . LZMK , Croatia Encyclopedia , Gundulić , Ivan ( accessed June 2 , 2018 )

Od pjesnika iz Dubrovnika najpoznatiji su Ivan Gundulić, Ivan Bunić Vučić, Junije Palmotić i drugi.

Among the poets from Dubrovnik the most famous are Ivan Gundulić, Ivan Bunić Vučić, Junije Palmotić and others. Gundulić's works are religious poems "Suze son razmetnoga" (1622) , pastoral drama Dubravka, and especially heroic-viteški ep Osman in 20 singing, which 14th and 15th singing are missing.LZMK, Croatia Encyclopedia, Gundulić, Ivan (accessed June 2, 2018)

Among the poets from Dubrovnik the most famous are Ivan Gundulić, Ivan Bunić Vučić, Junije Palmotić and others.

Gundulić, Ivan (Dživo; nadimak: Mačica), hrvatski književnik (Dubrovnik, 9. I. 1589 – Dubrovnik, 8. XII. 1638). Školovao se u Dubrovniku, a profesori su mu bili pjesnik na latinskom jeziku i prevoditelj Petar Palikuća i Talijan Camillo Camilli. God. 1608. postao je članom Velikoga vijeća i otada je obavljao mnoge dužnosti u upravi Republike. Dvaput bio knez u Konavlima. God. 1634. izabran je za člana Vijeća umoljenijeh (Senata), a 11. IX. 1638. za člana Maloga vijeća za sljedeću godinu, ali ga je smrt spriječila da to postane. Knez Republike nikada nije bio jer nije doživio 50 godina. Duboko religiozan, kontemplativan i zaokupljen brigama za budućnost svojega grada – Republike, životni je vijek proživio u rodnome gradu, u doba koje obilježuje duh katoličke protureformacije.
U mladosti, između 1610. i 1620., pisao je melodrame. Njihove naslove (Galatea, Dijana, Armida, Posvetilište ljuveno, Prozerpina ugrabljena od Plutona, Čerera, Kleopatra, Arijadna, Adon, Koraljka od Šira) naveo je sam pjesnik u predgovoru Pjesnima pokornima kralja Davida. Sačuvale su se samo Arijadna, Prozerpina ugrabljena, Dijana i Armida. Gundulićev mladenački dramski rad nije originalan: riječ je o prijevodima-preradbama libretističkih drama tada popularnih u Italiji. Arijadna (tiskana 1633) je izvođena najvjerojatnije oko 1615. pa je tako, zajedno s Euridiče P. Primovića, začetak žanra libretistički zasnovane tragikomedije u hrvatskoj književnosti. I Arijadna, Prozerpina ugrabljena i Dijana obrađuju teme iz grčke mitologije, a dramski prizor Armida tematizira jednu epizodu Tassova Oslobođenog Jeruzalema. Melodrame su pisane različitim vrstama stiha i strofe, a kao novina dramskoga žanra javlja se zbor. U predgovoru Pjesnima pokornima kralja Davida Gundulić navodi da je pisao i pjesme. O tim pjesmama ne zna se mnogo; o njihovoj tematici može se samo nagađati. Od ljubavne lirike sačuvana je samo pjesma Ljubovnik sramežljiv, prepjev-preradba pjesme Amante timido talijanskog pjesnika i Gundulićeva suvremenika G. Pretija. Za devet kraćih pjesama koje se nalaze u najstarijem sačuvanom rukopisu Osmana, što ga je prepisao N. Ohmučević, ne može se s apsolutnom sigurnošću reći da su Gundulićeve. Ni za pjesmu nadgrobnicu U smrt Marije Kalandrice ne zna se pouzdano je li njegova. Pjesan Visini privedroj Ferdinanda II., velikoga kneza od Toskane panegirik je tomu vladaru, a glavna tema pjesme prepleće se s motivima veličine slavenstva. Prvo objavljeno Gundulićevo djelo, Pjesni pokorne kralja Davida (1621), popraćeno je posvetom Maru Mara Bunića, koja je zanimljiva za književnu povijest jer u njoj Gundulić svoje mladenačke drame i pjesme naziva »porodom od tmine«, a »pjesni pokorne« – »zrak od svjetlosti«. Tumačen raznoliko, i kao izraz vjerske konverzije, i kao znak utjecaja isusovaca na pjesnikov duhovni život, i kao iskaz pjesnikovih estetskih stajališta, taj je predgovor značajan izvor podataka o pjesnikovu mladenačkome književnom radu, a ne može mu se nijekati ni značenje pjesnikova književnoestetskog i duhovnoga kreda: izrijekom se očituje kao »krstjanin spijevalac«. Pjesni pokorne kralja Davida sadrže prepjeve sedam pokajničkih psalama Davidovih i originalnu religioznu pjesan Od veličanstva Božjijeh. U prepjevima je Gundulić ekstatičnu intonaciju pjesni pokornih kralja Davida i biblijski verset prenio u hrvatski jezik u osmeračkim katrenima. Pjesma Od veličanstva Božjijeh po sadržaju je i po temi interpretatio christiana cijeloga kozmosa, prirode, čovjekova bića, svega onoga što jest, pa pokazuje da je hrvatska sedamnaestostoljetna duhovna lirika uobličavala najtanahnije i najuzvišenije filozofsko-teološke teme vrlo razrađenim apstraktnim filozofskim leksikom i bogatim baroknim ornatusom. Suze sina razmetnoga (1622) religiozna je poema u tri »plača« koja obrađuje biblijsku parabolu iz Evanđelja po Luki o grješnome sinu koji se odmetnuo od oca. Napisana je u osmeračkim sestinama, s rimom ababcc, a generički nasljeduje talijanske religiozne spjevove. Tročlana struktura spjeva simbolizira supstancijalnu teološku misao djela: grijeh, spoznaja grijeha te pokajanje i iskupljenje grijeha s pomoću božanskoga milosrđa. Po idejnome značenju poema je braniteljica katoličke misli o mogućnosti spasa. U glavnu ideju utkane su i mnogobrojne motivske sastavnice karakteristične za barok (prolaznost ljepote i života, relativnost svega što postoji u vremenu, odnos tjelesne i duhovne ljepote). Po stilu je uzorno djelo baroknoga svjetonazora i baroknoga načina pisanja, ponajviše po konstruktivističkim i končetoznim antitezama, paradoksima i oksimoronima, pri čemu do izražaja dolaze domišljatost, inventivnost, oštroumnost i ingenioznost. Dubravka (1837) pripada pastoralnoj dramskoj vrsti, proširenoj u doba renesanse i baroka; prikazivala se u Dubrovniku 1628. pa se pretpostavlja da je nastala u polovici trećeg desetljeća XVII. st. Radnja se odvija u pastoralnoj Dubravi, u mitsko doba sreće i blagostanja, a pripovijeda o vjenčanju i zaprekama koje na putu tomu vjenčanju stoje te o svetkovini slobode koja se u Dubravi slavi svake godine. Mitološko-pastoralni sadržaj Dubravke tumači se alegorijski. Može se odčitati kao politička drama, kao drama koja postavlja pitanje slobodne države, poričući mogućnost udjela građanstva u dubrovačkoj vlasti. Gundulić slijedi strukturu onodobne pastirske igre, udomaćene i proširene u Italiji. Polazeći od utopističkih renesansnih i postrenesansnih koncepcija o idealnoj državi, Gundulić je tradicionalnu pastirsku dramu obogatio dodatnim, u prvom redu političkim smislovima i značenjima. Po idealističkim vizijama sretnoga grada-države, Dubravka je hvalospjev idealnom i idealiziranomu društvenom poretku, u kojem vladaju božanska načela pravednosti, istinitosti, ljepote i dobrote. Strukturirana je kao tročinska pastorala s korskim dijelovima, pisana različitim vrstama stihova (od peteraca preko osmeraca do dvanaesteraca), a prepleću se različiti tonovi: češće oni uzvišeni, himnički, ali mnogo je prizora u kojima se komično miješa sa smiješnim, lakrdijsko sa šaljivim, duhovito s parodičkim. Dubravka se često prikazivala na hrvatskim pozornicama. Od 1888. standardnim je djelom nacionalnoga klasičnog repertoara pa je zahvaljujući redateljskim interpretacijama S. Miletića, J. Bacha, B. Gavelle i T. Strozzija bila podlogom mnogobrojnih kazališno-praktičnih istraživanja u tradicionalnom i ambijentalnome nacionalnom glumištu. Glazbu za nju pisali su I. Zajc, A. Dobronić, J. Gotovac i I. Malec. Vrhunac je Gundulićeva stvaralaštva viteško-junački ep Osman, ispjevan u 20 pjevanja, od kojih 14. i 15. pjevanje ne postoje ni u jednom od mnogobrojnih rukopisa. Razlozi nepostojanja središnjih pjevanja tumače se različito. Mijenjajući donekle historiografsku istinu, Gundulić je u Osmanu opjevao poljsko-turski sukob kraj Hoćima 1621. i pogibiju mladoga sultana Osmana u Carigradu od ruku pobunjenih janjičara 1622. Tu bogatu suvremenu povijesnu građu oblikovao je u ep u kojem se pripovijeda o nekolikim temama, s mnogim i razvedenim fabularnim linijama. Za razliku od prethodne hrvatske povijesne epike, kao i talijanske, ponajprije Tassa, koji je inače Gunduliću u mnogočemu bio pjesničkim uzorom, ep obrađuje aktualnu povijesnu temu, i to na moderan način, pa se u njemu zrcale i suvremene političke doktrine o povijesti kao političkoj činjenici. Svu fabularnu građu epa Gundulić je kompleksnim kompozicijskim postupcima strukturirao u ep kojemu radnja traje samo nekoliko mjeseci, a povijesnu građu isprepleo je mnogobrojnim fikcionalnim, od reda romantično-viteškim epizodama po uzoru na Tassa. U osmeračkim katrenima s rimom abab, u pjevanjima koja su sva približno iste dužine, povijesna je zbivanja opisao s pozicija kršćanina, Slavena i političkog legitimista, pa se u epu mogu odčitati elementi ideologije baroknoga slavizma, koja je mogućnost oslobađanja Europe od Turaka vidjela u Božjoj promisli i katoličkom poljskom narodu, kao i ideologije dubrovačkoga plemstva koje se strogo protivilo svakomu nelegitimnom rušenju vlasti. Prepletanje kršćanske eshatologije i modernoga shvaćanja povijesti, promjene pripovjedačkih stajališta s obzirom na naslovnoga junaka (od osude do sućuti), mnogobrojne refleksije o pitanjima odnosa pojedinca i društva, čovjeka i povijesti, naroda i vlasti, ljubavi i mržnje, vješto komponiranje epske građe u siže u kojem je brojnost epskih radnji spretno integrirana u jedinstvenu epsku cjelinu, stil bogat baroknim ornatusom, čini Osmana klasičnim djelom hrvatske književnosti. Običaj je da se djelo objavljuje s dopunama središnjih pjevanja. Dopunjivači su P. Sorkočević (u prvom izdanju, 1826), autor dopune izdanja iz 1827. nije poznat, treći je M. Zlatarić. Za Matičino izdanje 1844. dopunu je napisao I. Mažuranić i otada se Osman izdaje s tom dopunom. Osman je jedno od rijetkih djela starije hrvatske književnosti koje je prevedeno na nekoliko jezika. Tri je puta prevođen na talijanski i na poljski, jednom na češki, njemački i latinski (u heksametrima). Pjesnički jezik Gundulićeva književnog opusa, štokavska jekavština s mnogobrojnim ikavizmima i nekoliko ekavizama, smatra se najbogatijim pjesničkim jezikom starije hrvatske književnosti. Gundulićev književni opus svojim pjesničkim osobinama pripada književnom baroku, razdoblju koje je u hrvatsku književnost unijelo rafiniran i biran pjesnički izraz, ispunjen mnogobrojnim metaforama, figurama dikcije i misli, duhovitim igrama i lucidnim končetoznim dosjetkama, s namjerom da čitatelja zaprepasti i iznenadi. Gundulić je takav stil u svojim djelima bogato ostvarivao pa je već za života postao pjesničkim uzorom i klasikom hrvatske književnosti.

Andrija Kačić Miošić (Conversation of the pleasant people of Slovenia, 1756)

Vitezović Ritter, Pavao, hrvatski povjesničar, književnik i leksikograf (Senj, 7. I. 1652 – Beč, 20. I. 1713). Sin alsaškoga časnika Antuna Rittera i Senjanke Doroteje Lučkinić. Školovao se u Senju i u zagrebačkoj isusovačkoj gimnaziji, gdje mu je predavao J. Habdelić, a 1670. otišao je u Rim, gdje se upoznao s I. Lučićem. Na njegovo je obrazovanje ponajviše utjecalo poznanstvo s polihistorom J. W. Valvasorom, za čije je djelo Topografija sadašnje Vojvodine Kranjske (1679) izradio bakrorezne vedute gradova i utvrda i čijom se bibliotekom služio za svojega boravka u Wagensbergu (Bogenšperk u Kranjskoj) 1676–77. God. 1678. vratio se u Senj, gdje je sudjelovao u pograničnim sukobima s Osmanlijama, a 1683. sudjelovao je u borbama s Osmanlijama u Slavoniji i ugarskoj Podravini. Bio je zastupnik Senja na Saborima u Sopronu, Požunu (Bratislava) i Beču, a 1684–87. poslanik hrvatskoga bana i staleža na dvoru i pri Ugarskoj dvorskoj kancelariji u Beču. Za boravka u Beču učio je geografiju. Nositelj je više naslova (zlatni vitez, naslovni podžupan Like i Krbave, dvorski savjetnik, barun). Od 1690. boravio je u Zagrebu, gdje je djelovao na razvoj kulturnoga života. Sabor mu je 1694. povjerio vođenje Zemaljske tiskare u Zagrebu, prve tiskare u banskoj Hrvatskoj, u kojoj je potom tiskao neka od svojih djela. Nakon sklapanja Karlovačkoga mira (1699), u službi grofa Luigija Ferdinanda Marsiglija te kao predstavnik hrvatskih staleža sudjelovao je u komisiji za određivanje hrvatsko-osmanske i hrvatsko-mletačke granice. God. 1710. dobio je u nasljedstvo posjed Šćitarjevo, zbog kojega se zapleo u imovinski spor. Zbog toga se sklonio u Beč, gdje je razvio opsežnu korespondenciju na latinskom, koja se danas čuva u Arhivu HAZU, Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici te u Hrvatskom državnom arhivu (arhiv Zagrebačke nadbiskupije).
Napisao je veći broj pjesničkih, historiografskih i leksikografskih djela. Hrvatsku verziju svojega prezimena (njem. Ritter: vitez) prvi je put upotrijebio u svojem prvom pjesničkom djelu na hrvatskom, Odiljenje sigetsko (Linz, 1684), a potom i u drugim djelima pisanima hrvatskim jezikom. Prvo svoje povijesno djelo, Traktat o krbavskim knezovima koji bijahu iz roda Gušića (Tractatus de comitibus Corbaviae qui fuerunt ex genere Gussich), napisao je 1677., a objavio 1684. u Ljubljani; u njem se, između ostalih, pozivao i na djelo I. Lučića. U Zagrebu je u Zemaljskoj tiskari, koju je iz Vlaške ulice preselio u svoju kuću na Gradecu, prvo tiskao Kalendarium aliti miszečnik hervaski za leto 1695, a potom niz molitvenika, školskih knjiga i spisa na hrvatskom i latinskom jeziku. God. 1696. objavio je ondje i vlastito pučko-didaktičko djelo Kronika aliti spomen vsega svieta vikov, koje je dijelom bilo kompilacija kajkavske kronike A. Vrameca (do 1578); u njem je pokušao dokazati da je Dalmacija dio Hrvatske, a o tome je pisao i u latinskoj spomenici grofu Marsigliju 1699. Iz toga doba potječe nekoliko Vitezovićevih rukopisnih karata, a najpoznatija je povijesna Karta cjelokupnoga Hrvatskoga Kraljevstva (Mappa generalis regni Croatiae totius, 1699), vezana uz djelo Oživjela Hrvatska (Croatia rediviva, 1700) u kojem je razradio ideju o tom da su svi Južni Slaveni zapravo Hrvati. Taj je koncept dodatno proširio u velikom nedovršenom djelu O ilirskim žrtvenicima i ognjištima (De aris et focis Illyriorum), dio kojega je objavio u Beču 1701. pod naslovom Stematografija ili opis, objašnjenje i rekonstrukcija ilirskih grbova (Stemmatographia sive Armorum Illyricorum delineatio, descriptio et restitutio), objavivši pritom 56 grbova zemalja za koje je smatrao da pripadaju Iliriku. Autor je povijesnog spjeva Dva stoljeća ucviljene Hrvatske (Plorantis Croatiae saecula duo, 1703), u kojem je opisao borbe s Osmanlijama na području Vojne krajine u XVI. i XVII. st. U neobjavljenom djelu Opsjene djela O kraljevstvu Dalmacije i Hrvatske Ivana Lučića (Offuciae Ioannis Lucii De regno Dalmatiae et Croatiae) zastupao je ideju cjelovitosti Hrvatske i kritizirao djelo I. Lučića. Napisao je i nekoliko neobjavljenih kraćih tekstova: Život i mučeništvo svetoga Vladimira (Vita et martyrium B. Vladimiri), Ilirski junaci ili životi ilirskih svetaca (Indigetes Illyricani sive vitae Sanctorum Illyrici), Banologija ili o banskoj vlasti u Hrvatskoj (Banologia seu de banatu Chrovatiae) te danas izgubljeni tekst Rasprava o tome kako je Hrvatska potpala pod vlast Ugarske (Tractatus, qualiter Croatia ad ius Ungaricum devenerit). God. 1704. objavio je djelo Oslobođeno rodoslovlje sv. Ladislava, kralja Slavonije (Natales Divo Ladislavo regi Slavoniae apostolo restituti), u kojem je pokušao dokazati da kralj Ladislav, osnivač Zagrebačke biskupije, nije Arpadović, već da potječe od hrvatske vladarske dinastije. U rukopisu je sačuvano njegovo djelo Prikaz povijesti Srbije u osam knjiga (Serbiae illustratae libri octo), a 1712. u Trnavi je tiskao djelo Zasužnjena Bosna (Bosna captiva). Njegova historiografska djela, u kojima ističe temeljnu ideju o poistovjećivanju svih Južnih Slavena s Hrvatima, ostavila su snažnoga traga u hrvatskoj historiografiji predilirskoga doba.
Uz povijesne rasprave pisao je pjesme, poslanice i jezikoslovne rasprave. Za razliku od historiografskoga rada, Vitezovićev leksikografski rad manjim je dijelom sačuvan; najznačajnije mu je leksikografsko djelo rukopisni rječnik Lexicon Latino-Illyricum (hrvatsko-latinski dio je izgubljen), preslika kojega je objavljena god. 2000., a prvo kritičko izdanje 2010. Pisao je latinskim i hrvatskim jezikom, prvo rodnom čakavštinom, ali prihvaćajući poslije kajkavštinu i štokavštinu. Imao je potpuno jasnu tronarječnu koncepciju općehrvatskoga književnog jezika, s dotad najboljim latiničnim slovopisom temeljenim na jednoslovima. Po svojim slovopisnim rješenjima i po shvaćanju književnoga jezika umnogome je utjecao na Lj. Gaja i hrvatske preporoditelje 1830-ih u konačnom oblikovanju hrvatskoga standardnoga jezika i njegova slovopisa.

Question: who wrote razgovor ugodni narod slovinskoga

Kačić Miošić ( Razgovor ugodni naroda slovinskoga

Andrija Kačić Miošić (Conversation of the pleasant people of Slovenia, 1756)

who wrote razgovor ugodni narod slovinskoga

Question: who wrote cvit of the conversation of the people and the language of the ill

who wrote cvit of the conversation of the people and the language of the ill

Question: when was razgovor ugodni narod slovinskoga published

when was razgovor ugodni narod slovinskoga published

Question: what is the title of andrija kačić

Conversation of the pleasant people of Slovenia

Conversation of the pleasant people of Slovenia

Question: when was Grabovich's cvit of the conversation of the people and the language

when was Grabovich's cvit of the conversation of the people and the language

Question: how many editions of razgovor ugodni narod slovinskoga

how many editions of razgovor ugodni narod slovinskoga

Question: when was filip Grabovac born

Question: what language is andrija kačić

Question: what type of ideology are the hrvatska književn

what type of ideology are the hrvatska književn

Question: what kind of ideology does hrvatska književnost contain

what kind of ideology does hrvatska književnost contain

Question: what type of ideology does hrvatska književnost

what type of ideology does hrvatska književnost

Question: who are the warriors in hrvatska književnost

who are the warriors in hrvatska književnost

Question: what type of ideology does hrvatska književnost contain

what type of ideology does hrvatska književnost contain

Question: hrvatska književnost includes a set of apology

hrvatska književnost includes a set of apology

Question: what type of ideology did the hrvatska književn

what type of ideology did the hrvatska književn

Andrija Kačić Miošić ( Conversation of the pleasant people of Slovenia , 1756 )

A special place in the literature of the 18th century is occupied by the pop poet and people ’s martyr Filip Grabovac ( 1697 . – 1749 . ) and the French author Andrija Kačić Miošić .

Grabovich 's " Cvit of the conversation of the people and the language of the Illyric Ali Rvack 's " , in 1747 ; unifies the teaching of the Croatian medieval literature , the summer literature and the literature of the Bosnian francs , while Kačić 's " Razgovor ugodni narod slovinskoga " in 1756 , in stihovima i proza , was one of the most read books in the Croatian language ( translated into a dozen languages and experienced almost 70 Croatian editions until the end of the 20th century ! ): a set of " Slovenian " protutural ideology , dinarsko - desetera apology and idealization of the Croatian ( and the Serbian , Albanian , and Muslim ) warriors , and local chapters .

Andrija Kačić Miošić (Razgovor ugodni naroda slovinskoga, 1756.)

Posebno mjesto u književnosti XVIII. stoljeća zauzimaju pučki pjesnik i narodni mučenik Filip Grabovac (1697. – 1749.) i franjevački autor Andrija Kačić Miošić.

Andrija Kačić Miošić (Conversation of the pleasant people of Slovenia, 1756) A special place in the literature of the 18th century is occupied by the pop poet and people’s martyr Filip Grabovac (1697. – 1749.) and the French author Andrija Kačić Miošić. Grabovich's "Cvit of the conversation of the people and the language of the Illyric Ali Rvack's", in 1747; unifies the teaching of the Croatian medieval literature, the summer literature and the literature of the Bosnian francs, while Kačić's "Razgovor ugodni narod slovinskoga" in 1756, in stihovima i proza, was one of the most read books in the Croatian language (translated into a dozen languages and experienced almost 70 Croatian editions until the end of the 20th century !): a set of "Slovenian" protutural ideology, dinarsko-desetera apology and idealization of the Croatian (and the Serbian, Albanian, and Muslim) warriors, and local chapters.

Andrija Kačić Miošić (Conversation of the pleasant people of Slovenia, 1756)

The Croatian poet Stjepan Blažetin describes the conditions of the literary creation of the Croats in Hungary after the First World War, and in the difficult period of the Communist authority in Hungary: "It was enough to listen to the Croatian radio to earn a trip to forced work.

Question: who describes the conditions of literary creation of the croats in hungary after ww

who describes the conditions of literary creation of the croats in hungary after ww

Question: in which country did stjepan blažetin write about the

in which country did stjepan blažetin write about the

Question: what nationality is stjepan blažetin

Question: stjepan blažetin describes the conditions of literary creation of

radio da bi se zaradio odlazak na prisilni

stjepan blažetin describes the conditions of literary creation of

Question: what is stjepan blažetin's profession

Question: the literary creation of the croats in hungary began after which war

the literary creation of the croats in hungary began after which war

The Croatian poet Stjepan Blažetin describes the conditions of the literary creation of the Croats in Hungary after the First World War , and in the difficult period of the Communist authority in Hungary : " It was enough to listen to the Croatian radio to earn a trip to forced work .

Bosnia and Herzegovina Croatian literature in Bosnia and Herzegovina is a definition of a collection of novels, short stories, poems and other various literary works that are written in the Croatian language and belong in whole to the Croatian culture in Bosnia and Herzegovina, the Bosnian Croatian Croatian and the Croatian language.

Web katalog
Najčitanije
Najčitanije zadnjih 7 dana
Najkomentiranije
Najbolje ocijenjeno
Statistika
- Ukupno registriranih korisnika: 9032
- Ukupno članaka: 23656
- Ukupno komentara: 2087
- Posljednji unos: Imenovan novi Nadzorni odbor Aluminija
- Zadnja promjena: 11.01.2019. 23:44
Kriteriji za pripadnost hrvatskoj književnosti
Napisano 01.12.2009. 16:09
Jedan se dio sadržaja e-pisama temelji na unitarističkom shvaćanju književnosti, po kojemu bi svi pisci rođeni na području sadašnje Bosne i Hercegovine bili dionicima jedino i isključivo tzv. bosanske književnosti. Valja reći da «bosanska» književnosti ne postoji, niti je postojala, jer se radi o političkoj jedinici koju čine tri nacije. Kao što nije bilo (osim za zagrižene unitarne autiste kojima nema pomoći) sovjetske, čehoslovačke, jugoslavenske, belgijske ili afganske književnosti- tako nema ni bosanske. Jedan od primjera je njemačka književnost, dionicima koje su autori koji su živjeli ili žive izvan područja Njemačke- austrijanci Schnitzler, Hermann Broch i Robert Musil, češki Židov koji je pisao na njemačkom Franz Kafka, kao i Švicarci Gottfried Keller i Friedrich Duerrenmat. Pripadnost jednoj nacionalnoj književnosti ne određuju državne granice propalih ili postojećih država.
Književnost Bosne Srebrene
Katkad se dovodi u pitanje nacionalna i književna pripadnost franjevačkih pisaca provincije/redodržave Bosne Srebrene. Navodni se «argument» temelji na tvrdnji da hrvatski pisci iz bivše franjevačke provincije Bosne Srebrene (koja je, često se zaboravlja, uključivala i veći dio Dalmacije i Slavonije, pa je već time jasno hrvatski nacionalno obilježena) nisu imali hrvatsku, već «bosansku» nacionalnu svijest, pa time ne pripadaju u kanon hrvatske književnosti. Radi se uglavnom o ljetopiscima, auktorima vjerskih moralki, raznih poučno-pobožnih djela te leksikografskih radova. Najpoznatiji su Matija Divković, Ivan Ančić, Pavao Posilović, Ivan Bandulavić, Stjepan Matijević, Filip Lastrić, Lovro Šitović Ljubušak, Marko Dobretić, Stjepan Margitić, Toma Babić, Bono Benić, Nikola Lašvanin, Ivan Frano Jukić, Grga Martić, Jako Baltić, Vice Vicić, Martin Nedić. Na ovu je tezu jednostavno odgovoriti, jer se radi o nešto primitivnijem prijesliku velikosrpskoga svojatanja hrvatske dubrovačke, ali i dalmatinske i slavonske književnosti. Dovoljno je napomenuti nekoliko činjenica: hrvatsko se ime izrijekom spominje kod više auktora (npr. kod Lašvanina, Babića, Šitovića ili Martića) kao nacionalno ime kojime sami sebe označuju navedeni pisci; sam spomen ili ne hrvatskoga imena nije odlučujući čimbenik za bilo što, jer je većina pisaca rabila nazivak «ilirski» ili «slovinski» za jezik svojih djela, a u tom je surječju taj naziv označavao samo katoličke Slavene koji obitavaju na području povijesnih pokrajina Hrvatske, Slavonije, Bosne i Dalmacije (kao što piše u odluci rimske Svete Rote od 24.4.1656. »...kažemo, proglašujemo, presuđujemo, određujemo i izjavljujemo da je kao istinita i prava pokrajina ilirskoga naroda....bila i jest i da se ima shvaćati Dalmacija ili Ilirik, koje su dijelovi Hrvatska, Bosna i Slavonija...., i da se samo oni koji potječu iz rečena četiri kraja: Dalmacije, Hrvatske, Bosne i Slavonije, mogu primati kako na kanonička mjesta i crkvene beneficije iste zborne crkve....tako i na gostoprimstvo i u bratovštinu istoga svetoga Jeronima».- dakle, Hrvate. Niti jedan autor nije izrazio pripadnost nekomu drugom etnosu, bilo srpskom, bilo «bosanskom». Ovaj je drugi zanimljiv zbog toga jer je vidljivo da izražava snažan osjećaj regionalne pripadnosti bosansko-franjevačkih pisaca-no, ne više od regionalne oznake kod Dalmatinca Filipa Grabovca ili Dubrovčanina Dominka Zlatarića, koji su izrijekom bili Hrvati u nacionalnome smislu. Pri tome se mora uzeti u obzir opstojnost jezičnopovijesnoga i kulturnovjerskoga jedinstva između hrvatskih kulturnih djelatnika iz Bosne i Hercegovine i raznih dijelova Hrvatske. Primjer toga je i popis knjiga dostupnih kod venecijanskoga tiskara i nakladnika Bartula Occhi (velik je dio hrvatskih knjiga iz Dalmacije i Bosne tiskan u Mletcima/Veneciji). Tu se, upisane kao «Broy Kgnigh Hervaschih....na Rivi od Hervatou»
(broj knjiga hrvatskih...na rivi od Hrvata), u 17. i početku 18. stoljeća, nalazi impresivan popis djela na bosančici i latinici, te na više hrvatskih narječja i iz raznih hrvatskih krajeva. Među inim, tu su knjige Matije Divkovića (Nauk karschianski; štokavska ijekavica, Olovo u Bosni), Ivana Gundulića (Historia od Sina razmetnoga; štokavska ijekavica, Dubrovnik), Mavra Orbinija (Zercalo Duhovno; štokavska ijekavica, Dubrovnik), Marka Marulića (Historia Iudite i Oloferna; južna čakavština, Split), Brne Karnautića (Historia od vazety sigeta grada; čakavština, Zadar), Hanibala Lucića (Historia od robigne; čakavština, Hvar), Prikriplyenje umiruchih-djelo više autora i izdanja, ovo na štokavskoj ikavici. Sve je to dobar pokazatelj jedinstva hrvatske nacionalne književnosti neovisno o dijalekatskoj osnovici i regionalnoj pripadnosti. Veći se broj starijih hrvatskih knjiga može pregledati na internetskoj adresi Kataloga starih i rijetkih knjiga- http://library.hazu.hr/web/str_h/katknj.htm
Popis hrvatskih knjiga dostupnih u venecijanskoj knjižari Bartola Occhi, cca. 1700.
Franjevci su u Bosnu došli potkraj 13. st. (1291.) i nedugo potom u Srebrenici izgradili svoj prvi samostan po kojemu je kasnija redodržava nazvana Bosna Srebrenika ili Bosna Srebrena (lat. Bosna Argentina). U početku su pripadnici franjevačkoga reda bili uglavnom stranci (Nijemci, Mađari, Talijani), no, ubrzo je, među inim i zbog zahtjeva bosanske vlastele, prevladao domaći kler. Tako je, npr., ban Stjepan Kotromanić tražio da duhovnici budu vični hrvatskom jeziku: u pismu datiranom 1347. traži i dobiva mnoga prava za franjevce u Bosni, pa tako i to da mogu sebi uzimali pomoćnike, ali samo in fidei doctrina peritos et lingue croatice non ignaros - "iskusne u nauku vjere i ne bez znanja hrvatskoga jezika" (Radoslav Katičić: «Slověnski» i «Hrvatski» kao zamjenjivi nazivi jezika hrvatske književnosti, časopis Jezik, god. 36., br. 4, travanj 1989., Zagreb). Ta je redodržava, nakon osmanskih osvajanja, neko vrijeme zauzimala prostor znatno veći od Bosne: od Dalmacije na jugu, do Budima na sjeveru i Temišvara na istoku te dio današnje Bugarske. U njenim su granicama bili, npr. Šibenik, Skradin, Knin, Sinj, Vrlika, Makarska, Zaostrog, Imotski, Rama, Fojnica, Olovo, Srebrenica, Kreševo, Mostar, Tuzla, Modriča, Požega, Đakovo, Udbina, Gračac, Kostajnica, Našice, Vinkovci, Osijek, Pečuh, Budim. Na tome su području franjevci dugo bili jedini dušobrižnici i pučki prosvjetitelji. U početku pretežito za potrebe pastoralizacije, a dijelom i za školovanje vlastitoga podmlatka bosanski su franjevci od početka 17. st. razvili iznimno plodnu i raznovrsnu književnu djelatnost na hrvatskome (bosanicom i latinicom pisanu) i latinskom jeziku. "Kako je djelovanje bosanskih franjevaca obuhvatilo za duže vrijeme Slavoniju i Dalmaciju, nije bez značenja da su se u okviru jedne franjevačke provincije okupili gotovo svi štokavski Hrvati, što će odigrati izvjesnu ulogu i u formiranju standardnoga jezika kod Hrvata.", ustvrdila je poznata paleografkinja i filologinja Herta Kuna. Tijekom povijesti mijenjajući granice (posebno u drugoj polovici 18.stoljeća, nakon oslobođenja Slavonije i Dalmacije), Bosna Srebrena je u najvažnijem razdoblju svoga postojanja (koje se proteže preko 300 godina) obuhvatila pod svojom jurisdikcijom najveći broj Hrvata štokavskoga (a dijelom i čakavskoga) narječja i vitalnom spisateljskom, prosvjetnom i općedruštvenom djelatnošću znatno doprinijela očuvanju i homogenizaciji hrvatskoga naroda.
Franjevačka provincija Bosna Srebrena 1679.
Veliki je dio franjevačkih samostana u Fojnici, Kreševu, Olovu, Širokom Brijegu, Rami, Visokom i Sutjesci posjedovao djela pisaca iz mnogih krajeva Hrvatske (Slavonije, Pokuplja, Like, Dubrovnika, Međimurja, Dalmacije) kao spise kojima su se franjevci Bosne Argentine služili u dnevnoj vjerskoj porabi i kao nacionalnu lektiru iz koje su crpili motive za vlastito stvaralaštvo. Divkovićeva su djela glagoljaški pisci iz Hrvatske kupovali i prepisivali na glagoljično pismo još za Divkovićeva života (npr. trećoredac Antun Depope s otoka Krka je transliterirao još 1625. i 1630. Divkovićev mali «Nauk krstjanski»; također, i dandanas se čuvaju primjerci Divkovićevih djela u mnogim samostanskim knjižnicama u Makarskoj, Dubrovniku, Zagrebu, Splitu,...), te da su nacionalno-jezična strujanja među Hrvatima bila trajna i plodonosna (tako je jedan od najpoznatijih i najutjecajnijih nabožnih pisaca, bosanski franjevac Ivan Bandulavić, podrijetlom iz Uskoplja u središnjoj Bosni, objavio svoje «Pisctole i evangelya» u Mletcima 1613. na miješanom štokavskom ikavsko-ijekavskom dijalektu (u razdoblju od dva i pol stoljeća (1613.- 1857.) izašlo je 16 izdanja).
No, to je djelo (kompendij liturgijske književnosti što u prijevodu na hrvatski narodni jezik sadrži misna čitanja, ulomke evanđeljskih i neevanđeljskih tekstova), poglavito rabljeno u Bosni, Hercegovini, Dalmaciji i Slavoniji- u stvari preradba vjerojatno najstarije hrvatske knjige tiskane na latinici (iako se dubrovački Hrvatski molitvenik pohranjen u Vatikanskoj knjižnici, bez nadnevka, no pretpostavljeno datiran koncem XV. stoljeća, natječe za taj primat) , lekcionara Bernardina Splićanina, jezičnoga oblika splitske čakavštine i tiskanoga goticom 1495. Bandulavićevo je djelo četvrta preradba Bernardinova «Lekcionara», rađena po uzoru na prethodne dvije: Benedeta Zborovčića (Mletci 1543.) i Marka Andriolića (Mletci 1568.), obojice Trogirana. Štoviše, u samome su Bandulavićevom radu nazočni brojni čakavizmu (najviše u početnome dijelu, dok je većina knjige pisana jedrim štokavskim narječjem), kao znak preradbe čakavskoga izvornika.
Književnost bosanskih franjevaca obuhvaća sljedeća područja: a) nabožna djela (molitvenici, katekizmi, zbirke propovijedi, životi svetaca), npr. Nauk krstjanski (1611) i Razlike besjede svrhu evandelja nedjeljnih priko svega godišta (1616) fra Matije Divkovića, Pištole i evanđelja priko svega godišta (1613, latinicom!) fra Ivana Bandulavića (druga polovica 17. st. — prva polovica 18. st.), Izpoviedaonik (1630) fra Stjepana Matijevića (oko sredine 17. st. — 1730), Naslađenje duhovno (1682) i Cvit kriposti (1701) fra Pavla Posilovića (1600 - 1653), Izpovied kršćanska (pučki Stipanuša, 1701) i Fala od sveti (1708) fra Stjepana Margitića (oko srcdine 17. st. — 1730), Cvit razlika mirisa duhovnoga (pučki Babuša, 1726) fra Tome Babića (1680- 1750), Pripovidanje nauka krstjanskoga (1750) fra Jerolima Filipovića (1688 -1765), Testimonium bilabium (1755), Od’ uzame (1765), Nediljnik dvostruk (pučki Čizmar, 1766) i Svetnjak (1766) fra Filipa Lastrića, Kratko skupljenje ćudoredne, iliti moralne bogoslovice svrhu sedam katoličanske crkve sakramenatah (1782) fra Marka Dobretića (1707? - 1784); b) samostanske ljetopise, npr. fojničkoga samostana fra Nikole Lašvanina (1703? - 1750), sutješkoga samostana fra Bone Benića (1708 - 1785), kreševskoga samostana fra Marijana Bogdanovića (1720 - 1772); c) prva povijesna djela, npr. Epitome vetustatum Provinciae Bosnensis (1765) fra Filipa Lastrića, Godišnjak događaja i promine vrimena u Bosni 1754 -1882. (objavijeno tek 1991) fra Jake Baltića (1813 - 1887), Zemljopis i poviestnica Bosne (1851) Ivana fra Frane Jukića ; d) pjesnička djela, npr. Pisna od pakla (1727) fra Lovre Šitovića Ljubušaka (1682 - 1729), Isitirion fra Ambroza (Ambrože) Matića (1795 -1849), Osvetnici (1861 - 1883) fra Grge Martića; e) putopise, npr. Putovanje iz Sarajeva u Carigrad god. 1852. mjeseca svibnja Ivana fra Frane Jukića; f) memoarska djela, npr. Zapamćenja (1906) fra Grge Martića ; g) gramatike latinskoga i hrvatskoga jezika: Prima grammaticac institutio pro tyronibus Illyricis accomodata (1712) fra Tome Babića, Grammatica latino-illyrica (1713) fra Lovre Šitovića Ljubušaka, Institutiones grammaticae idiomate Illyrico (1822) i Syntaxis linguae latinae iuventuti Provinciae Bosnae Argentinae accomodata (1823) fra Stjepana Marijanovića, Knjižica ručna (1832) fra Ambroza (Ambrože) Matića i Slovnica jezika latinskoga ilirski iztumačena za porabu mladeži bosanske s kratkim i potrebitim rječnikom (1857) fra Filipa Kunića (1821 -1871); h) leksikografska djela koja su mahom ostala u rukopisu, npr. Blago jezika slovinskoga ili Slovnik u kojemu izgovarajuse rici Diacke Latinski, i Slovinski fra Ljudevita (Lalića?) iz Ružića (u 1. polovici 17. st. - u početku 18. st.), hrvatsko-latinski dikcionar fra Matije Jakobovića (potkraj 17. st. -1753), anonimni latinsko-hrvatski (fojnički) rječnik iz 19. st. (objavijen 2000) te i) jezikoslovna djela od kojih je najvažnije De ratione depingendi (…) seu vera ortographia (1853) fra Marijana Šunjića (1789-1860).
Bosanski franjevci svoj jezik zovu najčešće slovinskim ili ilirskim (“istomači, ispisa i složi u jezik slovinski”; Divković 1616.; “izvađen iz jezika latinskog u jezik ilirički, aliti slovinski”,Posilović 1647.), katkad bosanskim (“”u pravi istiniti jezik bosanski”, Divković 1616.; “Ispoviedaonik…prinesen u jezik bosanski”, Matijević 1630.), a češće hrvatskim (»Pistole i Evanyelya po sfe godischie harvatskim yazichom stumacene«, fratri u Olovu 1586; “bosanska dica naroda slavnoga i jezika harvatskoga”, Toma Babić 1712.; “..mi Hrvati…istomačili declinatione i imenah i conjugatione verbah hrvatski..”, Lovro Šitović Ljubušak 1713.; “po ocu fra B.Pavloviću iz Dubrovačke države..u harvaski jezik….za korist naroda Harvaskoga”, Bernardin Pavlović, 1747.)
U tako opsežnoj produkciji, pisanoj na hrvatskom (pretežito) i latinskom jeziku, hrvatskom ćirilicom/bosanicom (jasno odijeljenoj od baštine pismenosti bosanskih Srba koja je na crkvenoslavenskom jeziku srpske redakcije, a ne na narodnom jeziku; grafija je srpskih pisanih spomenika ćirilica srpsko-resavske škole koja nije razumljiva za poznavatelje bosančice, a ni obratno, što je već zasvjedočio Vuk Karadžić) i latinicom (latinica je odnijela pretegu u 18.stoljeću), nije lako odvojiti djela trajnije vrijednosti od onih koja imaju još jedino kulturnopovijesnu važnost. No, književnopovijesna istraživanja su došla do suglasja u sljedećim točkama:
-odgojiteljski, nacionalno-prosvjetni i općecivilizacijski rad bosanskih franjevaca je neprocjenjiv. On je u toj mjeri utkan u cijelo biće hrvatskoga naroda da uvelike nadilazi granice i Bosne i vjerske literature, kao i bilo kakve isključivo spisateljske djelatnosti. Od prosvjetnog do karitativnog, od dušebrižničkog do gospodarskog i općedruštvenoga napora- redovnici bosanske redodržave stoljećima bijahu kičmom većine hrvatskoga naroda. Bez franjevaca provincije Bosne Srebrene Hrvati ne bi bili ono što su danas.
-sudi li se isključivo estetskim mjerilima, malen je dio književne produkcije Bosne Srebrene još živ i životan. Najvrjedniji i najvitalniji su samostanski ljetopisi i memoarska literatura koja se čita kao realistična kronika jednoga doba, a koja je, među ostalim, bila glavnim vrelom inspiracije za većinu pripovijedaka i romana Ive Andrića. Ironijom sudbine, najutjecajniji pučki spisi, često oblika didaktičke i junačke poezije, te narodnih vjerskih moralki- najslabije su se oduprli koroziji vremena. Kao da je povijest htjela da za književnost Bosne Srebrene primijeni riječi iz Evanđelja po Marku:” Mnogi prvi bit će posljednji, a mnogi posljednji prvi.”
-gledano iz perspektive današnjice, možemo zaključiti da je spisateljska djelatnost bosanskih franjevaca integralnim dijelom, a katkad i ishodištem dvaju disciplina koje ne pripadaju umjetničkoj književnosti: jezikoslovlja i povijesne znanosti. Hrvatski je jezik nezamisliv bez rječnika i gramatika autori kojih su bosanski i hercegovački franjevci, od Šitovića do Marijanovića i Lalića, te oblika književnoga izraza popularnih poučnih djela Divkovića ili Babića. Također, historiografska djela, poglavito Lastrića, a manjim dijelom i Jukića, čine nezaobilazni izvor za poznavanje povijesti Bosne i Hercegovine.
Doda li se tomu da kulturne izmjene među katoličkim Hrvatima s jedne, te Bosanskim Muslimanima i pravoslavnim Srbima s druge strane nije bilo- tj. sve su tri vjerom, povijesnom baštinom i uljudbenom pripadnošću određene nacije živjele odvojene, «paralelne» živote (tako da je stvaralaštvo franjevaca ostalo praktički potpuno nepoznato za njihove suvremenike, bosanske Srbe i Muslimane; isto tako, djela srpskih i muslimanskih pisaca toga razdoblja (cca. 1500. do 1800.) ostaju nepoznanicom za ondašnje Hrvate u Bosni Srebrenoj); te da je kulturna baština franjevačkih auktora integralnim dijelom jedino hrvatske književnosti i leksikografije, a ne srpske ni bošnjačko-muslimanske, koje ju tako ni ne tretiraju jer se ne uklapa ni u jedan dio nacionalnih nasljeđa tih naroda (a to je i stav svjetske stručne javnosti)- bajka o tobožnjem nehrvatskom «bosanstvu» franjevačkih pisaca iz Kreševa, Sutjeske ili Rame jedino je pokazatelj bolesnoga protuhrvatstva i kognitivnoga poremećaja koji vladaju duhovima raznih pseudointeligenata.
Literatura koja obrađuje hrvatske franjevačke pisce Bosne Srebrene nije opsežna. Razni se autori (ili izvadci iz njihovih djela) mogu naći u antologijskim izdanjima u ediciji «Pet stoljeća hrvatske književnosti», koju je Matica hrvatska pokrenula u šezdesetim godinama 20. stoljeća. Također, u zbirci «Kulturno nasljeđe BH», još je u doba SFRJ izašao izbor iz djela nekih spisatelja, poput Ivana Franje Jukića. No, sustavnije su i temeljitije ti pisci obrađeni u izuzetno opsežnome kompendiju «Kultura i Bosanski franjevci» fra Julijana Jelenića, u 2 sveska (pretisak Sarajevo 1990.), kapitalnoj studiji Krešimira Georgijevića «Hrvatska književnost od 16. do 18. stoljeća u sjevernoj Hrvatskoj i Bosni», Zagreb 1969., «Kratkom pregledu hrvatske knjige u Herceg-Bosni od najstarijih vremena do danas» Hamdije Kreševljakovića, Sarajevo 1912., te u jezičnopovijesnome djelu Ive Pranjkovića «Hrvatski jezik i franjevci Bosne Srebrene» (izdanje Matice hrvatske u Zagrebu 2000.- ta je studija prikazana i na adresi http://www.hercegbosna.org/ostalo/recenzije.html ), kao i u zbirkama hrvatske poezije i proze iz Bosne i Hercegovine pod uredništvom pjesnika i esejista Veselka Koromana «Hrvatsko pjesništvo Bosne i Hercegovine”, 1996, i “Hrvatska proza Bosne i Hercegovine”, 1995.
Hrvatski pisci islamskoga civilizacijskog kruga
No, najčešće je problematizirana tema pripadnosti autora islamske vjeroispovijesti hrvatskoj književnosti. Osporavanje statusa Bašagića, Dizdara ili Durakovića kao hrvatskih spisatelja se sreće u četiri vida:
a) navedeni pisci nisu Hrvati nego Bošnjaci- samom činjenicom što su muslimani, a ne katolici (ili, šire, «zapadnjaci»). Stoga im, po tom tumačenju, nije mjesto u hrvatskoj literaturi.
b) ti se autori nisu javno izjasnili kao Hrvati, pa ne pripadaju korpusu hrvatske kulture
c) jezik je tih spisatelja «bosanski» (ili bošnjački), a ne hrvatski, pa je već ta differentia specifica dovoljna da ih se izluči iz kanona hrvatske pisane riječi
d) posljednja, i relativno najsuptilnija teza je ona o navodnoj nacionalnoj mimikriji kojoj su pribjegavali pisci poput Ćazima Ćatića, Čolakovića ili Muradbegovića. Po toj su tvrdnji spomenuti auktori, da bi uopće mogli objavljivati u razdoblju nepovoljnom po bošnjačku nacionalnu ideju, bili prisiljeni lažno se predstavljati Hrvatima, izabravši tako manje od dva zla (druga, još nepovoljnija opcija bi bio ulazak u «srpski tabor», što je korak koji su napravili neki drugi muslimansko-bošnjački pisci kao Meša Selimović, Zuko Džumhur ili Izet Sarajlić). Po tomu je njihovo hrvatstvo (ili bar pripadnost korpusu hrvatske pisane riječi) lažan jer se radilo o nužnom životnom manevru pisca koji je pristao na koliko-toliko prihvatljiv kompromis e da bi se uopće mogao afirmirati
Utemeljenost ćemo tih tvrdnji detaljno raščlaniti, ali uz prethodnu važnu, možda i ključnu opasku: u doba komunističke Jugoslavije kulturna su klima i duhovni život u Bosni i Hercegovini bili sustavno srbizirani. Doduše-ne na radikalno velikosrpski način, ali uz trajno i uporno potiskivanje i minoriziranje hrvatskoga udjela u bosanskohercegovačkoj kulturnoj baštini. Jedan je od posljedaka bio i «povijesni samozaborav» Bošnjaka-muslimana koji su proračunatom politikom jezično i civilizacijski posrbljivani (u vidu unitarističkog jugoslavenska pretežito srpskoga predznaka), te je mlađim naraštajima stasalima u Titovskoj Jugoslaviji groteskna i potpuno nezamisliva činjenica da se većina bosansko-muslimanske inteligencije u razdoblju do 1945. nacionalno izjašnjavala Hrvatima (ili je bar bila «prohrvatski» orijentirana). Zato je prije razjasnidbe pojedinih točaka koje smo naveli nužno napomenuti da su shvatljivi šok i zaprepaštenost, kao i neglumljeno emocionalno odbijanje velikoga broja Bošnjaka-muslimana da prihvate relativno banalan historijski podatak o hrvatskom uklonu većine svojih sunarodnjaka u desetljećima koja su prethodila komunističkoj samovlasti. Dugogodišnja protuhrvatska ideološka indoktrinacija i «pranje mozga» u službi prosrpskoga jugoslavenstva učinili su svoje.
Prije no što odgovorimo na upite koje smo sami skicirali, valja napomenuti ključnu činjenicu: nijedan od autora nije uvršten u korpus hrvatske književnosti po hiru vlasnika ili uređivača ovoga situsa. Pri odabiru smo koristili kapitalna djela koja nedvosmisleno označuju pripadnost pisaca hrvatskoj nacionalnoj književnosti: «Leksikon hrvatskih pisaca», urednik Krešimir Nemec, «Povijest hrvatske književnosti», 1-3, auktor Slobodan Prosperov Novak, «Povijest hrvatske književnosti» Dubravka Jelčića, te «Hrvatska književnost do narodnog preporoda» Kombola i Novaka. Tu je i popularnije djelo posvećeno tematici muslimanskih pisaca u hrvatskoj književnosti, «Hrvatsko-bošnjačke teme» Ferida Karihmana, kao i internetski direktorij djelatnih hrvatskih pisaca, pripadnika Društva hrvatskih književnika, među kojima je i nemali broj autora zastupljenih na Web stanici Herceg Bosna (Ladan, Kovač, Idrizović, Hadžić, Aralica, Vuletić, Koroman). Web stranica pripadnika Društva hrvatskih književnika je na adresi http://www.dhk.hr/popis.htm , dok se navedene povijesti književnosti i leksikoni mogu pronaći preko internetskih knjižara http://www.sveznadar.com/ i http://www.interliber.com/ . Neka od spomenutih djela su:
No, kad se već propituje nacionalno-književna pripadnost pojednih pisaca islamskoga civilizacijskoga miljea- ako smo i učinili kakav «grijeh», to je grijeh propusta. Naime, zbog ograničenoga vremena i materijala, te s nakanom da damo što uravnoteženiji i kronološki ravnomjerno pokriven književni prijegled (a i generacijske granice koju smo postavili) nismo uvrstili niz vrsnih i po estetskim, kao i kulturnopovijesnim mjerilima nezaobilaznih autora: Saliha Alića, Rizu beg Kapetanovića-Ljubušaka, Hasana Kikića, Edhema Mulabdića, Hivzija Bjelavca, Hamdiju Kreševljakovića, Osmana Nuri Hadžića, Šemsudina Sarajlića, Ekrema Šahinovića, Ademagu Mešića, Ismeta Žunića, Fehima Nametka, Ziju Dizdarevića, Šukriju Pandžu, Rasima Filipovića, Alana Horića, Ferida Karihmana, Naska Frndića, Feđu Šehovića, Irfana Horozovića, Ibrahima Kajana, Enesa Kiševića,.... Isto tako su zbog imperativa «ograničenoga prostora» i nemogućnosti (a i nepotrebnosti) da se većina značajne književne i leksikografske produkcije sažme na jednu stranicu na svemreži «prikraćeni» i hrvatski pisci i leksikografi katoličkoga civlizacijskoga kruga: Pavao Posilović, Ivan Bandulavić, Stjepan Matijević, Nikola Lašvanin, Marko Dobretić, Bono Benić, Stjepan Margitić, Marijan Bogdanović, Jako Baltić, Vice Vicić, Ivan Frano Jukić, Martin Nedić, Ćiro Truhelka, Narcis Jenko, Zvonimir Šubić, Ilija Jakovljević, Andrija Glavaš, Stanislav Šimić, Nada Kerestanček, Ivan Alilović, Ivan Kušan, Stojan Vučićević, Veselko Tenžera, Stjepan Čuić, Stanislava Čarapina, Željko Ivanković, Stjepan Džalto, Mario Šuško, Ivan Lovrenović, Mirko Marjanović, Gojko Sušac, Mile Pešorda, ..... No, nadamo se da ćemo ubuduće, koliko-toliko ispraviti taj propust koji nije nastao zbog prijevida nego zbog ograničenosti vremena i financijskih sredstava.
Da bi se odgovorilo na prigovore koji se najčešće upućuju zbog uvrštavanja autora iz islamskoga civilizacijskoga kruga u korpus hrvatske književnosti (što, ponavljamo, nije hiroviti postupak urednika ove Web stranice, nego je jednostavna bibliografska činjenica koju ne možemo i nećemo svojevoljno mijenjati), valja najprije definirati opće odrednice koje određuju pripadnost nekoj nacionalnoj književnosti. No, najprije ćemo reći što nije nužno za takvu kategorizaciju:
a) da bi pojedini autor pripadao određenoj nacionalnoj književnosti, ne mora pripadati toj naciji. Primjeri su Irac Beckett koji je francuski pisac, engleski prozaik Conrad koji je Poljak (dakle, ne poljskoga podrijetla, nego poljske nacionalnosti) ili Rus Nabokov čije je mjesto u američkoj književnosti osigurano. Vjerska ili «rasna» drugotnost u odnosu na većinu pripadnika nacije u čiju je nacionalnu književnost neki autor «upisan» ne igraju nikakvu ulogu u određivanju njegovoga statusa kao nacionalnoga pisca.
b) također, nije nužno da je sav (ili čak većina) opusa autora na nacionalnom jeziku dotične literature. «Klasični» primjer su latinisti u više stoljeća europske pred- i postrenesansne književnosti, ali i pisci na živim jezicima koji su dali značajna djela na «stranim» jezicima. Karen Blixen ostaje danskom spisateljicom premda je značajan dio djela napisala na engleskom jeziku; Oscar Wilde ostaje irskim i britanskim piscem premda je dramu «Salome» napisao na francuskom. Drugi poznati primjeri «višejezičnih» autora uključuju Emile Ciorana, Mircea Eliadea, Samuela Becketta, Stanislawa Przybyszewskog, Milana Kunderu i Josefa Brodskog.
No, koji su onda kriteriji po kojima navedeni pisci islamskoga civilizacijskoga kruga pripadaju hrvatskoj književnosti ? Jednostavno- ti su književnici svoje djelo svjesno utkali u korpus hrvatske književnosti, crpili su iz njega izražajne oblike i primali utjecaje značajnijih hrvatskih autora, nacionalno se izjašnjavali Hrvatima i pisali su na hrvatskome jeziku. Autori od Bašagića i Ćazima Ćatića do Nametka i Durakovića smatrali su da njihova djela ne pripadaju nijednoj književnosti osim hrvatskoj, a oni sami nijednom narodu osim hrvatskom. Također je i jezik dotičnih auktora hrvatski književni jezik, u mnogim elementima s manje islamskih orijentalizama ili turcizama nego jezik drugih bosanskih hrvatskih pripovjedača (npr. Jakše Kušana)- ako je to razlikovna odrednica od ikakve važnosti. Jedna od ilustracija da je tomu tako je i to što kapitalno djelo hrvatske lingvistike, «Sintaksa hrvatskoga književnog jezika» akademika Radoslava Katičića (jedan od četiriju dijelova tzv. Velike gramatike Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti), u popisu književnih djela kojima se prikazuje hrvatski sintaktički propis, sadrži, osim radova hrvatskih pisaca iz «europskoga» uljudbenoga kruga kao što su Krleža, Marinković, Ujević ili Šoljan, također i djela hrvatske književnosti, autori kojih su pripadnici islamskoga civilizacijskoga sklopa poput Alije Nametka, Mulabdića i Kikića.
Stoga se utemeljeno može reći da su svi «prigovori» o uključivanju muslimanskih pisaca u kanon hrvatske književnosti potpuno ništavni. Pogotovo je ništavna, a zapravo izuzetno uvrjedljiva sama ideja da su navedeni auktori jednostavno «lagali» ili se pretvarali u pogledu vlastite nacionalne i književne pripadnosti. Smatramo da takav oblik «argumentacije» vrijeđa osobno i ljudsko dostojanstvo spomenutih pisaca i ne zavrjeđuje nikakvoga osvrta.
No, sama odrednica bosanstva ili bošnjaštva zaslužuje nešto detaljniji osvrt. Za citirane je pisce bošnjaštvo označavalo ponosno isticanje zavičajnosti, a ne otklon od ili nijekanje hrvatske nacionalne pripadnosti. To je vidljivo i iz pjesme Muse Ćazima Ćatića Bosni
BOSNI
Ponosna je Bosna moj zavičaj mili,
Tu je sunce žića granulo menika,
Djedovi su moji za nju krvcu lili,
Njojzi bit ću i ja čelenka i dika.
Povrh nje su vijenci prohujali burni,
Mnogo nas je ljutih sapinjalo jada,
Oblaci se i sad nad njom kupe tmurni,
Ali Hrvat jošte bori se i nada.
O predrago ime! Hiljadu je ljeta,
Što kraljevskim sjajem ponad Duvna sinu,
Ali makar sudba zadesi nas kleta,
Ti nam spase ponos, prava i starinu.
Dok svetinje ove Hrvat čuva svoje
Nikada ga sila uništiti ne će —
Čisto i presjajno — kao sunce što je —
I njemu će sinut sunce stare sreće.
Moje mlado srce taj već časak sluti.
Bez muke i znoja — znadem ne će doći.
Zato treba radit i ne počinuti
I kroz oštro trnje makar bilo proći.
Oj, premili rode! Tebe teško boli
Što nevjeru s bijede ti pretrpje mnogu,
Al ja baš te volim, što si bijedan toli
I jer žićem cijelim tebi pomoć mogu.
Raditi ću za te i slobodu tvoju,
U sreći ću tvojoj plaću tražit trudu,
Uklanjat se ne ću ni muci ni znoju,
Ma okupo njime tvoju svetu grudu.
Postojbino draga Mladena i Tvrtka!
Hrvatstvo mi tvoje baštinstvo je sveto.
Ah, neka je samrt i teška i gorka,
Za spas tvoj i sreću — mog života eto!
Hrvatska svijest, Sarajevo, 1914.
Gornja je pjesma dobar primjer snažnoga bosanskoga domoljublja povezanoga s hrvatskim rodoljubljem u većine hrvatskih muslimanskih pisaca. Ono što naizgled komplicira situaciju je nacionalna emancipacija muslimana u Bosni i Hercegovini tijekom komunističke Jugoslavije, kada se većina pripadnika islamskoga civilizacijskoga kruga koji govore jezikom bliskim hrvatskom i ijekavskom srpskom deklarirala kao posebna nacija pod imenom Muslimani. Ne sporeći utemeljenost takvoga izbora, kao ni opravdanost samoga oblika nacionalnoga imena (prvo Muslimani, a otprilike 20 godina poslije prvoga «imenovanja» i propasti komunizma i Jugoslavije, preimenovanje u naciju nazivka Bošnjaci), moraju se zamijetiti bar dvije činjenice:
-koliko god bilo nespornom istinom da se golema većina muslimana Bosne i Hercegovine nacionalno samoočitovala kao zasebna nacija (Muslimani, Bošnjaci, Bošnjaci-muslimani), isto je tako neprijeporno da se manji dio muslimana koji govore hrvatskim i srpskim jezikom (ili nekim amorfnim križancem tih dvaju jezika) i dalje nacionalno izjašnjava pripadnicima hrvatskog, srpskog i crnogorskoga naroda- kako u BiH, tako i u susjednim zemljama Hrvatskoj, Srbiji i Crnoj Gori. Društveni pritisak okoline vjerojatno igra određenu ulogu u tome (kao što je odigrao i u muslimanskoj i bošnjačkoj identifikaciji- primjer koji se često prešućuje i zaboravlja), no postojanje mnogih pripadnika hrvatske i srpske nacije islamske vjeroispovijedi stvarnost je koja se ne može ignorirati, i koja neće (kao što nije ni do sada) nestati s povijesne pozornice.
-relativno kasna bošnjačko-muslimanska nacionalna emancipacija dovela je do delikatne, a katkad i groteskne situacije: u želji da afirmiraju sve atribute nacije (a među najvažnije spadaju jezik i književnost), bošnjačka/muslimanska kulturno-politička elita je počela ubrzanu «prekvalifikaciju» i reklasifikaciju mnogih autora koji su dotada smatrani integralnim dijelom srpske (Kulenović, Selimović, Humo, Džumhur) ili hrvatske (Bašagić, Ćatić, Kreševljaković, Bjelavac, Čolaković, Nametak, Muradbegović, Dizdar) književnosti. Aktivnost u konstituiranju i okupljanju korpusa bošnjačke nacionalne književnosti je posve razumljiva i opravdana pojava. No, zbog izričite i naglašene pripadnosti pojedinih pisaca hrvatskoj i srpskoj literaturi, nemoguće je obaviti takav mehanički «prijenos»- to prije što velik dio autora više nije živ i jednostavno se ne može izjasniti slaže li se ili ne s takvim postupkom u kojemu ima, moramo reći, dosta elemenata groteske.
U toj je situaciji vjerojatno najlogičnija rješidba višestruka književna pripadnost autora, primjer čemu nalazimo i u «velikim» svjetskim literaturama: Henry James se klasificira kao američki i britanski pisac, Vladimir Nabokov kao američki i ruski, Samuel Beckett kao francuski, irski i britanski književnik, a Emile Cioran kao rumunjski i francuski spisatelj. Budući da je nemoguće proizvoljno, političkim dekretom istrgnuti hrvatske muslimanske pisce iz hrvatske književnosti, a opravdanost tvrdnji njihovih zavičajnih istovjernika da korpus bošnjačke nacionalne književnosti ne počinje od jučer (jer su bosanski muslimanski spisatelji stvorili zavidan opus pisane riječi uronjen u tematiku i problematiku bosansko-hercegovačkoga muslimanskoga življa) se ne može ignorirati i odbaciti bez argumenata- naprimjerenije je rješenje koje je izabrala hrvatska kulturna javnost, a to je da hrvatski muslimanski autori koji se ne mogu izrijekom izjasniti o svojoj književnoj pripadnosti pripadaju, uz hrvatsku, i bošnjačkoj nacionalnoj literaturi.
Jedan od kompendija koji eksplicite potvrđuju dvojnu pripadnost pisaca je i reprezentativni «Leksikon stranih pisaca», izašao u Zagrebu 2001. godine. Tu su, npr. Ivo Andrić kao srpski i hrvatski pisac, Safvet Bašagić kao hrvatski i bošnjački autor, Mak Dizdar kao bošnjački i hrvatski pjesnik (a slično je s mnogim drugima književnicima navedenima na Web stranici «Hrvatski pisci i pjesnici iz Bosne i Hercegovine»). Smatramo da je, po uzusima koji vrijede u svjetskim književno-kritičkim krugovima, to i najbolji i najrealniji književnopovijesni pristup.
Nema komentara

Question: hrvatska književnost is a collection of novels

hrvatska književnost is a collection of novels

Question: hrvatska književnost is a collection of what

hrvatska književnost is a collection of what

Bosnia and Herzegovina Croatian literature in Bosnia and Herzegovina is a definition of a collection of novels , short stories , poems and other various literary works that are written in the Croatian language and belong in whole to the Croatian culture in Bosnia and Herzegovina , the Bosnian Croatian Croatian and the Croatian language .

The most famous writers from Bosnia and Herzegovina who have written in the Croatian language are: Ivo Andrić, Ivan Aralica, Toma Babić, Safvet-beg Bašagić, Enver Čolaković, Musa Ćazim Ćatić, Matija Divković, Mak Dizdar, Asaf Duraković, Fadil Hadžić, Nusret Idrizović, Lucijan Kordić, Veselko Koroman, Mirko Kovač, Ivo Kozarčanin, Silvije Strahimir Kranjčević, Jakša Kušan, Tomislav Ladan, Filip Lastrić, Vitomir Lukić, Grgo Martić, Matija Mažuranić, Ahmed Muradbegović, Alija Nametak, Zvonimir, Novaketa, Antakimić, Branko Šroćović, Nikola Lovaković, Nikola Lovaković

Web katalog
Najčitanije
Najčitanije zadnjih 7 dana
Najkomentiranije
Najbolje ocijenjeno
Statistika
- Ukupno registriranih korisnika: 9032
- Ukupno članaka: 23656
- Ukupno komentara: 2087
- Posljednji unos: Imenovan novi Nadzorni odbor Aluminija
- Zadnja promjena: 11.01.2019. 23:44
XI. HUMSKI DANI POEZIJEManifestacija: Humski dani poezije
Pročitajte više » | 22.10.2010. | Pregledano 6861 put(a)
Kriteriji za pripadnost hrvatskoj književnostiNa adresu je ove Web stanice često stizala e-pošta koja je propitivala ili nijekala utemeljenost atribuiranja pisaca muslimanske vjeroispovijedi hrvatskoj književnosti. Također, manji je broj pokušavao osporiti hrvatstvo i starijim franjevačkim piscima poput Divkovića, dok praktički nitko nije negirao položaj u hrvatskoj književnosti autorima kao što su Kovač i Simić, a koji se nikada i nisu izjasnili Hrvatima. Stoga smatramo korisnim raščistiti zablude oko nekoliko navodno prijepornih točaka.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 11161 put(a)
Andjelko VuletićAndjelko Vuletic (1933 Trebimlja kod Trebinja) je romanom Gorko sunce (1958) zapoceo svoju knjizevnu avanturu o kojoj svjedoci nekoliko romana (Drvo s paklenih vrata, 1963; Deveto cudo na istoku, 1968; Klesar Tadija Tegoba, 1972; Dan hapsenja Vile Vukas, 1979) i desetak knjiga pjesama (Gramatika ili progonstvo, 1961; jedina nada, 1962; Poezija, 1971; Kad budem velik kao mrav, 1977; pjesme u prozi Kraljica puteva, 1968; i dr).
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 10332 put(a)
Tin UjevićOdmah poslije rata javit ce se dva pjesnika iz "Hrvatske mlade lirike", razlicita vec i u toj reprezentativnoj knjizi. Jednome su vec tada prorekli sjajnu knjizevnu buducnost; drugoga su samo povrsno spominjali, a i to u negativnom smislu.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 9065 put(a)
Nikola ŠopDjelo Nikole Šopa (1904 Jajce - 1983 Zagreb) iluminira ponajprije samotnicki interier, posveceni krug "svijetle samoce", u kojem zivi svoj imaginirani poetski svijet, vise nego i sama religioznost, koja spontano zrai iz njihovih pjesama kao prirodno stanje duha i svijesti.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 8466 put(a)
Lovro Šitović LjubušakŠitović Lovro (Ljubuški, 1682 —Šibenik 28. II. 1729), vjerski je pisac i epik. Podrijetlom iz muslimanske obitelji, rođeno mu je ime Hasan. U vrijeme Bečkoga rata (1690) dospio je mali Hasan kao talac u obitelj vrgorskog harambaše Šimuna Talajića Delije koji je bio zarobio staroga Šitovića. Hasanov je otac ostavio dječaka kao zalog dok ne skupi otkup. Hasan je, družeći se s Delijinom djecom, naučio čitati i pisati, te je upoznao katoličku vjeru. Otac mu je skupio otkupni novac i odveo sina natrag u Ljubuški.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 6892 put(a)
Antun Branko ŠimićAntun Branko Simic (1898 Drinovci kod Gruda-1925 Zagreb) je bio pjesnik s izrazitom teznjom da zgusnutim, skrtim stihom intenzivira dozivljaj svijeta. Takav je bio i kao esejist i kritik: volio je strogi red, cuvao se razlivenosti i praznine.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 7527 put(a)
Novak SimićVec prvom novelistickom zbirkom Nepoznata Bosna (1937), najavio je Novak Simic (1906 Vares-1981 Zagreb) svoj osebujni izraz u kome dominira psihologizam s osloncem na osjecajnost, a razvijao ga je i u novelama Suton Taslihana (1937) i romanu Vocnjak (1938), stvorivsi svoj uzorak lirski intoniranog pripovijedanja s pomocu modernih psihoanalitickih sondaza o patrijarhalnoj Bosni, s puno karakteristicnih boja, mirisa i zvukova, natopljenih erotizmom ali bez bolecivo-sentimentalnih tonova.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 7134 put(a)
Zvonimir RemetaRemeta Zvonimir (Klobuk kod Ljubuškog 1909— Sarajevo 1964) Gimnaziju je završio u Travniku, a studij prava u Zagrebu; doktorirao 1933. Radio je kao odvjetnik u Mostaru, Smederevskoj Palanci i Visokom. Za vrijeme rata bio je član ustaškoga prijekog suda te sudskog vijeća na suđenju Splitskome odredu u Sinju. Zato je 1945. osuđen na smrt; kazna je potom pretvorena u doživotni zatvor. Iz zatvora je pušten 1962.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 6411 put(a)
Alija NametakVeliki dio bogatstva hrvatske proze "modernog objektivizma" cine novele Alije Nametka (1906 Mostar-1987 Sarajevo). S njime je u hrvatsku knjizevnost usao jos jednom patrijarhalni zivot muslimanske sredine. Rodjen u Mostaru, opjevao je taj zivot emocionalnom privrzenoscu i s puno stvaralackog zanosa.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 7605 put(a)
Ahmed MuradbegovićZnacajan je ekspresionisticki pisac i Ahmed Muradbegovic (1898-1971), pjesnik, dramaticar i pripovjedac. Bio je prvi hrvatski knjizevnik iz Bosne koji se "odlijepio" od tradicionalne manire brojnih prethodnika (Rizabeg Kapetanovic, Edhem Mulabdic): napustio je patrijarhalnu romantiku i didakticki realizam, modernizirajuci svoj izraz u skladu s opcim knjizevnim kretanjima u nas.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 8146 put(a)
Matija MažuranićMatija Mažuranić (Novi Vinodolski 1817.- sanatorij Feldhof pokraj Graza 1881.) Putopisac, brat poznatijeg Ivana, pisca Smrti Smail-age Čengića. Polazio je njemačku školu u rodnome mjestu, završivši kovački zanat. Često putuje (Crna Gora, Srbija), posebno u nekoliko navrata Bosnom. Godine 1841. ponovno je u Novom, bavi se i zanatom i poljodjelstvom, ali i knjigom i uopće kulturnim pitanjima. Godine 1847. nalazi se u Beču, 1848. ponovno u Bosni (u Sarajevu, na dvoru Fazli-paše Šerifije).
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 7527 put(a)
Grgo MartićGrgo Martić (Rastovaca kod Posusja 1822.- Kresevo 1905.) je najpoznatiji bosanski franjevacki pisac druge polovice 19.stoljeca. U svoje doba slavljen je kao "hrvatski Homer", autor mnogih epskih spjevova u kojima u desetercu opjeva borbe krscanskog puka s Turcima u Bosni i Hercegovini; no, danas je taj preteziti vid njegova knjizevnog rada pao u zaborav.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 7193 put(a)
Vitomir LukićVitomir Lukic ( 1929 Zelenika kod Herceg Novog - 1991 Sarajevo) je, uz Vuletica i Kovaca, najsnazniji hrvatski autor narativne proze iz Bosne i Hercegovine posljednjih desetljeca.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 7431 put(a)
Filip LastrićFilip Lastrić (Oćevija kod Vareša, 1700.- Kraljeva Sutjeska 1783.) Obiteljskim imenom Martin Jakovović. Kao dječak školuje se kod franjevaca u Kraljevoj Sutjesci, potom u Italiji studira bogoslovlje i filozofiju. Za svećenika zaređen 1724. Lektor filozofije u Požegi i učitelj novaka u Sutjesci gdje je proveo najveći dio života.
Pročitajte više » | 01.12.2009. | Pregledano 6422 put(a)

Question: in which language are the most famous writers from bosnia and herzegovina

in which language are the most famous writers from bosnia and herzegovina

Question: where did the most famous writers of hrvatska književn

where did the most famous writers of hrvatska književn

Question: in what language have writers from bosnia and herzegovina written

in what language have writers from bosnia and herzegovina written

Question: most famous writers from bosnia and herzegovina have written in what language

most famous writers from bosnia and herzegovina have written in what language

Question: who are the most famous writers of croatian language

who are the most famous writers of croatian language

Question: who wrote in croatian language

iz Bosne i Hercegovine koji su pisali na hrvatskom jeziku jesu : Ivo Andrić , Ivan Aralica , Toma Babić , Safvet - beg Bašagić , Enver Čolaković , Musa Ćazim Ćatić , Matija Divković , Mak Dizdar , Asaf Duraković , Fadil Hadžić , Nusret Idrizović , Lucijan Kordić , Veselko Koroman , Mirko Kovač , Ivo Kozarčanin , Silvije Strahimir Kranjčević , Jakša Kušan , Tomislav Ladan , Filip Lastrić , Vitomir Lukić , Grgo Martić , Matija Mažuranić , Ahmed Muradbegović , Alija Nametak , Zvonimir Remeta , Novak Simić , Antun Branko Šimić , Lovro Šitović Ljubušak , Nikola Šop , Anđelko Vuletić.HercegBosna.org Hrvatski pisci

The most famous writers from Bosnia and Herzegovina who have written in the Croatian language are : Ivo Andrić , Ivan Aralica , Toma Babić , Safvet - beg Bašagić , Enver Čolaković , Musa Ćazim Ćatić , Matija Divković , Mak Dizdar , Asaf Duraković , Fadil Hadžić , Nusret Idrizović , Lucijan Kordić , Veselko Koroman , Mirko Kovač , Ivo Kozarčanin , Silvije Strahimir Kranjčević , Jakša Kušan , Tomislav Ladan , Filip Lastrić , Vitomir Lukić , Grgo Martić , Matija Mažuranić , Ahmed Muradbegović , Alija Nametak , Zvonimir , Novaketa , Antakimić , Branko Šroćović , Nikola Lovaković , Nikola Lovaković