August Ivan Nepomuk Eduard Šenoa (Zagreb, 14. studenoga 1838. – Zagreb, 13. prosinca 1881.), bio je hrvatski romanopisac, pripovjedač, pjesnik, dramaturg, kritičar i pisac podlistaka.

August Šenoa najutjecajniji je i najplodniji hrvatski pisac 19. stoljeća, i istinski tvorac moderne hrvatske književnosti. Autor je opsežnoga korpusa romana, toga egzemplarnoga žanra suvremene literature, inovator proze i tvorac razvijenoga urbanoga jezičnoga standarda (često je naglašavana Šenoina uloga kao jezikotvorca, čovjeka koji je više učinio za elastičnost i izražajnost suvremenoga hrvatskoga jezika od legije rječnikopisaca i purističkih savjetodavaca). Napisao je prvi moderni hrvatski roman, Zlatarovo zlato, 1871. godine.hrvatska književnost, proleksis.lzmk.hr, pristupljeno 7. kolovoza 2019. Zbog njegove veličine i udjela kojeg je imao u hrvatskoj književnosti, razdoblje u kojemu je aktivno djelovao (između 1865. i 1881. godine) naziva se Šenoino doba.Šenoa, August, enciklopedija.hr, pristupljeno 6. kolovoza 2019. August Šenoa umro je u 43. godini života od posljedica upale pluća od koje je obolio kada je kao gradski senator po hladnoći skrbio za unesrećene u Velikom potresu 1880. godine.

 Rani život, školovanje i rad
mini|lijevo|Kip Augusta Šenoe na križanju Vlaške i Branjugove u Zagrebu, djelo Marije Ujević-GaletovićHAZU: akademkinja Marija Ujević - Galetović, akademska kiparica, preuzeto 11. studenoga 2013.Željka Godeč, Marija Ujević Galetović: Žena od bronce, Globus, 22. siječnja 2013., preuzeto 11. studenoga 2013.

Augustov otac, Alois Schönoa (1805. – 1878.), Nijemac iz Češke, doselio je u Zagreb 1830. godine i radio je kao biskupski slastičar, a majka Terezija pl. Rabacs (Therese Rabacs, 1813. – 1847.), Slovakinja iz Budimpešte, umrla je kad je imao 8 godina. Imao je još tri brata: Teodora (1841. – 1843.), Julija (1845. – 1897.), koji je također bio književnikom i Aurela (1847. – 1913.). Djed mu je bio Johannes Schöynoha (1775. – 1838.), kako se potpisao na obiteljskom molitveniku (Johannes Schöynocha),Milorad Živančević, Seljačka buna Augusta Šenoe, Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, Beograd, 1983., str. 6.  a po zanimanju je bio pekar u Budimu.

Pučku školu je pohađao u Zagrebu. Prvi razred gimnazije je pohađao Pečuhu, ali se godinu kasnije vratio u Zagreb gdje je završio Klasičnu gimnaziju 1857. godine.Koprek, Ivan, Thesaurus Archigymnasii, Zbornik radova u prigodi 400. godišnjice Klasične gimnazije u Zagrebu (1607. – 2007.), Zagreb, 2007., str. 915.,  Studirao je pravo u Zagrebu i Pragu. Upisao se je 1857. godine na zagrebačku Pravoslovnu akademiju.Šenoa, August, Ankica Šunjić (2015.), hbl.lzmk.hr, pristupljeno 6. kolovoza 2019. Godine 1858. godinu dana studirao je medicinu u Beču. Potom je, dobivši stipendiju od biskupa Josipa Jurja Strossmayera, nastavio studij prava u Pragu, apsolviravši 1861. godine. No, studij nije završio jer nije položio završne ispite.

Od 1865. godine ponovno je u Beču, i nakon uređivanja listova Glasonoša i Slawische Blätter vraća se u travnju 1866. godine u Zagreb i radi u uredništvu Pozora, do 1867. godine. Potom je sljedeće godine imenovan gradskim bilježnikom a 1871. godine velikim gradskim bilježnikom. Bio je politički angažiran u Narodnoj stranci. Bijaše umjetničkim ravnateljem u Hrvatskom zemaljskome kazalištu (prethodnici HNK) od 1868. do 1870. godine, a potom njegovim dramaturgom do 1873. godine, kad postaje gradskim senatorom. Bio je urednikom društvenoknjiževnoga časopisa Vienac od 1874. godine i potpredsjednikom Matice hrvatske od 1877. do 1881. godine.

Prevodio je na hrvatski jezik s njemačkoga, francuskoga, češkoga i engleskoga jezika.

Bio je počasnim članom Hrvatskoga pedagoško-književnoga zbora. Proglašen je počasnim građaninom Grada Zagreba 30. rujna 1881. godine.Vinko Brešić, August Šenoa i Zagreb između potresa 1880. i 2020. Šenoa, potres i srce Zagreba, Vijenac, br. 686 - 18. lipnja 2020., pristupljeno 20. lipnja 2020.

 Početci književnog rada
Šenoa se okušao u svim književnim vrstama, i velikom broju je ili "zaorao" prvu brazdu, ili ostavio pisanu baštinu koju su kasniji pisci nasljedovali (a nerijetko se i pokušavali osloboditi autorova utjecaja). U javnosti se prvo pročuo kao novinar dopisima iz Praga za Pozor, osobito političkim člancima i feljtonima Praški listovi. Godine 1862. Šenoa udara temelje modernom hrvatskom feljtonu, osigurava mu dignitet i pretvara ga u eminentno literarni žanr. U seriji feljtona Zagrebulje (Pozor, 1866. – 67.; Vijenac, 1877., 1879. – 80.) izražajnim stilom i razornim satiričkim diskursom komentira aktualne, često negativne pojave u zagrebačkoj svakodnevnici: odnarođenost, njemčarenje, licemjerje i konformizam. Feljtoni su imali velikoga odjeka u javnosti, a javili su se i brojni oponašatelji (Rikard Jorgovanić, Kovačić), ali će tek Matoš ne samo nasljedovati, nego i razviti tip Šenoina podlistka.

Na Šenoinu žurnalističku fazu prirodno se nadovezuje kritičarska praksa. Uz male prekide djeluje dvadesetak godina kao kazališni kritik dajući hrvatskomu glumištu presudne poticaje. Prokomentirao je više od sedam stotina izvedaba iznoseći - prvi u nas - relevantne sudove o svim bitnim sastavnicama kazališnoga čina (glumi, režiji, scenografiji, scenskom govoru). U manifestu "O hrvatskom kazalištu" (Pozor, 1866.) daje ne samo analizu stanja u našem glumištu, nego i program njegova budućeg razvitka. Izrazito antigermanski raspoložen, Šenoa traži radikalan zaokret prema klasičnoj i suvremenoj francuskoj, talijanskoj i slavenskoj, te izvornoj hrvatskoj dramskoj književnosti. Svoje će repertoarsko-teatarske zamisli pokušati provesti u djelo prvo kao član kazališnog odbora, a zatim i kao umjetnički ravnatelj i dramaturg Hrvatskoga zemaljskog kazališta. Uspio je samo djelomice: doveo je na scenu klasike (Shakespearea, Molièrea, Schillera, Goethea) i suvremene francuske autore (Sardou, Scribe), ali su ga prilike ipak prisiljavale na repertoarne kompromise s malobrojnom zagrebačkom kazališnom publikom.
Piščevo djelovanje na dramskom polju je ograničeno na jedno djelo - komediju iz zagrebačkog života u tri čina "Ljubica" (Pozor, 1866., praizvedba 1868.). U njoj tematizira urbanu sredinu s nizom karakterističnih, no prilično šablonski oblikovanih likova. Posrijedi je zapravo dramatizirani feljton, zbog eksplicitnosti kritike često na rubu scenskog pamfleta. No - iako je doživjela neuspjeh i kod kritike i kazališne publike, "Ljubica" predstavlja prvi pokušaj prikazivanja suvremenoga zagrebačkog života s nizom realističnih portreta.

 Književna karijera
 Roman
desno|mini|250px|Poprsje Augusta Šenoe, rad Ivana Rendića na zagrebačkom Zrinjevcu

Najveći je umjetnički domet ostvario kao romanopisac. Šenoa je uveo roman u hrvatsku književnost i odgojio čitateljsku publiku kojoj je ta, u Europi druge polovice 19. stoljeća dominantna književna vrsta, postala omiljenim štivom. U skladu s literarnim programom koji je formulirao u kritičko-polemičkom tekstu "Naša književnost", 1865., Šenoin je veliki romaneskni projekt usmjeren na građu iz nacionalne povijesti te na suvremene događaje. No povijesni romani zauzimaju ipak središnje mjesto u njegovu opusu. Napisao ih je pet: Zlatarovo zlato, 1871., Čuvaj se senjske ruke, 1875., Seljačka buna, 1877., Diogenes, 1878. i Kletva, 1880. – 1881., nedovršeno djelo. U njima tematizira događaje iz različitih razdoblja hrvatske povijesti: sukob između Stjepka Gregorijanca i Zagrepčana u 16. stoljeću sa središnjom pričom o ljubavi između plemića i građanke (Zlatarovo zlato), važnu epizodu iz uskočke povijesti početkom 17. stoljeća (Čuvaj se senjske ruke), veliki sukob izmedu feudalaca i seljaka u 16. stoljeću (Seljačka buna), političke spletke u habsburškoj Hrvatskoj u 18. stoljeću (Diogenes), događaje iz 14. stoljeća koji su preusmjerili hrvatsku povijest (Kletva). Djela slijede model povijesnog romana koji je u europsku književnost uveo Walter Scott. Bit je toga modela u vjernoj rekonstrukciji povijesnih zbivanja na temelju istraživanja autentičnih dokumenata i povijesnih vrela. Cilj je pokazati kako su neke ideje, društvene okolnosti, raspored političkih snaga djelovali u određenom vremenu i oblikovali život običnih, malih ljudi. No, uza svu sličnost, Šenou od Scottova modela dijele i neke bitne razlike: hrvatski je romanopisac djelovao u drugačijoj nacionalnoj, a i europskoj književnoj klimi (ne smijemo zaboraviti da je Šenoa mlađi suvremenik Dostojevskog i Flauberta).

Iako je povijesni roman u onodobnoj hrvatskoj javnosti imao poglavito budničarsku ulogu, a sam je Šenoin književni program i bio na toj crti - valja primijetiti kako ga je, za razliku od trijeznoga škotskoga romansijera, strast nerijetko ponijela u opisu situacija, što je imalo dugoročno plodotvoran učinak. Šenoa nije pisac psihološkoga realizma ukotvljenoga u povijesne situacije (pa ni psihologiziranja romantičarskoga uklona, majstori kojega su francuski i engleski pisci kao Benjamin Constant ili Charlotte Bronte). Ni autor ni publika nisu jednostavno imali vremena ni sklonosti za prikaze interioriziranih svijesti ili problematiku raskoljenoga individuuma. Čitateljstvo je tražilo, i dobilo, rekreiranje događaja koje će osnažiti i obogatiti nacionalnu svijest. Šenoa je pisac velikih gesti, crno-bijelih likova, patosa koji je teško podnošljiv modernomu senzibilitetu. No, istodobno, on je tvorac monumentalnih masovnih scena, vrtoglavih prijeloma i preskoka u radnji, živopisno ocrtanih sporednih likova, te jezične invencije koja u bujici protoka događaja ostavlja dojam vitalnosti i snage kakvu ne nalazimo u njegova škotskoga uzora. Šenoino je romaneskno stvaralaštvo izraz vitalizma "profesora energije" koji je lomio skučene okvire onodobne provincijalne i provincijske Hrvatske; djelo važno ne samo kao povijesni dokument, nego i živo u snazi zamaha koji sve njegove spisateljske mane (plošnost, patetiku, teatralnost) baca u sjenu kao nevažnu brljotinu na fresci. Šenoin model povijesnog romana izvršio je velik utjecaj na hrvatsku pripovjednu prozu, i on će dominirati hrvatskim romanom sve do početka 20. stoljeća. Mnogi su pisci oponašali njegovu strukturu i tehniku (Josip Eugen Tomić, Eugen Kumičić, Viktor Car Emin, Zagorka i dr.).

 Povjestice
Velik je uspjeh postigao i svojim povjesticama - pripovjednim djelima u stihu s motivima iz povijesti (Propast Venecije, Smrt Petra Svačića, Šljivari, Anka Neretvanka, Vinko Hreljanović) ili iz narodne predaje (Božja plahtica, Kameni svatovi, Kugina kuća, Postolar i vrag, Gvozdeni div, Prokleta klijet, Mile Gojslavica). Karakterizira ih lakoća izraza, gipkost stiha, naglašena ritmičnost i, često, humoristični ton. Namjera im je ista kao i kod povijesnih romana: biti sredstvo nacionalnoga odgoja i prava škola rodoljublja.

 Tematika djela
mini|Spomenik Augustu Šenoi na Mirogoju

U romanima i pripovijetkama s građom iz suvremenog života tematizira konkretne socijalne, političke i etičke probleme svojega vremena: gospodarske i moralne odnose između sela i grada (Prosjak Luka, 1879.), raspadanja zadruga i život seljaka u okolici Zagreba (Barun Ivica, 1874.), moralno i materijalno propadanje plemstva (Vladimir, 1879.), odlazak seljačkih sinova na školovanje u grad te njihovo uzdizanje na društvenoj ljestvici ili propadanje (Prijan Lovro, 1873.), nemoral i rasipništvo u građanskim krugovima (Ilijina oporuka, 1876.), tragedije i zanose naših učiteljica u prosvjećivanju sela (Branka, 1881.). U tim djelima inzistira na psihološkoj i socijalnoj motivaciji pa je i fabula realizirana tako da pokazuje razvoj, karakter i motive djelovanja likova. Zbog naglašene društvene kritike i analitičnosti, zbog interesa za klasne odnose i za aktualna kretanja na političkoj pozornici svojega vremena, ali i zbog načina modeliranja zbilje, njegov se stvaralački pristup već približava realističkoj paradigmi. No, i ovdje valja primijetiti da po svom habitusu Šenoa nije bio protagonistom realističke poetike, bilo estetske provenijencije kakva je dominirala u Francuskoj, bilo etičko-religijske koja karakterizira veliki ruski roman onoga doba. Unatoč tomu, njegova djela suvremene tematike su početci hrvatskoga realizma, temelji škole koju su, uz preinake, dalje razvijali Ante Kovačić,  Vjenceslav Novak, Ksaver Šandor Gjalski i Milutin Cihlar Nehajev. Svi su hrvatski realisti izašli iz Šenoine kabanice, svi su razrađivali njegovu tematiku, ugledali se u njegove likove, situacije i zaplete.

 Naslijeđe
August Šenoa umro je u Zagrebu 1881. godine. Pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoju.Gradska groblja Zagreb - Š, gradskagroblja.hr, pristupljeno 6. kolovoza 2019. Njegove lirske pjesme koje zauzimaju važnije mjesto samo u prvim godinama njegova stvaralaštva bile su slabijeg uspjeha. Manje je značajan kao ljubavni, a više kao politički i socijalni pjesnik. Šenoa je u mnogim pjesmama izražavao pokretačke ideje svojega doba i politički program Strossmayerova narodnjaštva (Na Ozlju gradu, Hrvatska pjesma, Budi svoj!, U slavu J. J. Strossmayera, Klevetnikom Hrvatske, Hrvat Bosni i ine). Valja napomenuti kako je Šenoa i osnivač moderne hrvatske kajkavske dijalektalne poezije.

Napisavši u manje od dvadeset godina opus od preko dvadeset svezaka, Šenoa je zasnovao modernu hrvatsku književnost na svim poljima. Kakav bi oblik imala ne samo hrvatska pisana riječ, nego i kultura općenito, da nije bilo Šenoe – nemoguće je i zamisliti.

 Književne sveze
Zbog pisanja o životu ljudi iz svog okruženja te pričama o junacima iz daleke povijesti, hrvatski književnik iz BiH fra Eugen Matić (pseudonima Narcis Jenko) prozvan je bosanskim Šenoom u hrvatskoj književnosti.Silvana Burilović: Obitelj vojvode Hrvoja, Splitsko-makarska nadbiskupija, 18. listopada 2012.

 Djela
Nepotpun popis:
 Naša književnost, 1865.
 Ljubica, 1866.
 Zagrebulje, 1867.
 Kameni svatovi, 1869.
 Zlatarovo zlato, 1871. (na engl. jeziku, Goldsmith’s Treasure, 2015.)Goran Galić, U Zagrebu objavljen engleski prijevod Šenoina klasika. Zlatarevo zlato prvi put na engleskom, Vijenac, br. 561 - 562, 17. rujna 2015., pristupljeno 7. kolovoza 2019.
 Kugina kuća, 1871.
 Prijan Lovro, 1873.
 Mladi gospodin, 1875.
 Čuvaj se senjske ruke, 1876.
 Seljačka buna, 1877.
 Diogenes, 1878.
 Karanfil s pjesnikova groba, 1878.
 Prosjak Luka, 1879.
 Vladimir, 1879.
 Branka, 1881.
 Kletva, 1882. – posmrtno (dovršio Josip Eugen Tomić)

 Izvori

 Vanjske poveznice

 Kuća Šenoa, kulturna baština obitelji Šenoa
 August Šenoa životopis | Lektire.hr
 August Šenoa, Izabrane pjesme: sa slikom pjesnikovom, elektroničko izdanje izvornika objavljenoga 1882., Knjižnice grada Zagreba, Zagreb, 2009.
 August Šenoa, Naša književnost, str. 93. – 98., u: Miroslav Šicel, Programi i manifesti u hrvatskoj književnosti, Liber, Zagreb, 1972.
 August Šenoa, Povjestice, eLektire.skole.hr, os-belec.skole.hr
 August Šenoa, Seljačka buna, orlovac.eu
 Senija Badić, prof., Tragom književnika Augusta Šenoe
 Julijana Matanović, August Šenoa između teorije i prakse, Dani Hvarskoga kazališta. Građa i rasprave o hrvatskoj književnosti i kazalištu, sv. 25, br. 1, travanj 1999.
 Karanfil sa pjesnikova groba, 1878., knjizevnost.hr
 August Šenoa: Seljačka buna, izdanje 1878
 August Šenoa: Zlatarovo zlato, izdanje 1878
August Šenoa: Zlatarovo zlato, digitalni pretisak romana iz 1871. godine objavljen u Viencu u nastavcima. Vijenac, Matica hrvatska, Zagreb, 2021.

Kategorija:Hrvatski književnici
Kategorija:Hrvatski romanopisci
Kategorija:Hrvatski pjesnici
Kategorija:Hrvatski novinari
Kategorija:Hrvatski kazališni kritičari
Kategorija:Životopisi, Zagreb
Kategorija:Nijemci u Hrvatskoj
Kategorija:Slovaci u Hrvatskoj
Kategorija:Hrvati češkog porijekla

hrvatska književnost, književnost na hrvatskom jeziku i književnost na tlu Hrvatske; uz pismenost i umjetničko književno stvaralaštvo (literatura), obuhvaća i pučku i usmenu književnost, kao i znanost o književnosti.
Pismenost i književno stvaralaštvo. Slavenima zajedničko bogoslužje na staroslavenskom jeziku širi se u Hrvatskoj od početka X. stoljeća. Počeci književnoga stvaralaštva javljaju se s počecima hrvatske pismenosti na glagoljskim spomenicima iz XI. stoljeća (“Valunska ploča”, “Plominski natpis”); “Baščanska ploča” pokazuje i tragove starohrvatskoga jezika (→ glagoljica), a sačuvani su odlomci misala i crkvenih knjiga iz XI. i XII. stoljeća (“Kijevski listići”, “Bečki listići” i dr.), te razni kasniji misali, brevijari, lekcionari (najpoznatiji i umjetnički urešeni “Misal kneza Novaka”, 1368, “Misal Hrvoja Vukčića Hrvatinića”, početkom XV. stoljeća). Prve knjige tiskane su u Veneciji (1483) kao i u Senju, Kosinju i Rijeci. Govorni jezik postupno ulazi u starocrkvenoslavenske tekstove, a u XIV. stoljeću mogu se razlikovati i narječja, najprije čakavsko, pa štokavsko i kajkavsko; u ranoj su upotrebi i sva tri pisma, glagoljica, latinica i ćirilica (bosančica, hrvatica), na kojoj su pisane i povelje, statuti (na primjer “Povaljska listina”, 1250; “Poljički statut”, XV. stoljeće) i drugi književni spomenici (“Hrvatska kronika”, Dmine Papalić, 1510; “Libro od mnozijeh razloga”, Dubrovnik 1520. i dr.). Uz pravne spise (najpoznatiji “Vinodolski zakonik”, 1288), postupno se razvija književnost u užem smislu s legendama i prvim prevođenim romanima koji prate europske srednjovjekovne književne tokove (“Aleksandrida”, “Rumanac trojski”), s izvornim ljetopisima (najznamenitiji Popa Dukljanina), moralno-didaktičnim knjigama (razni lucidari), crvenim dramama (“mukama”), kao i prvim stihovima (najpoznatija božićna pjesma “U se vrime godišća”).
Početkom XV. stoljeća i u Hrvatskoj cvjeta humanizam i renesansa s piscima latinistima, koji uz latinski, pišu i na hrvatskom. Janus Pannonius jedan je od najistaknutijih duhova svojega doba, a javlja se i (nesačuvanim) književnim radom na hrvatskom jeziku. Najznačajniji i europski prisutan intelektualni je rad Marka Marulića, od kojega potječe i prvi hrvatski umjetnički spjev, “u versih hrvacki složena”, “Judita”. U dubrovačkom krugu javljaju se petrarkisti s ljubavnim pjesmama (Šiško Menčetić, Džore Držić), ali i dramama (Mavro Vetranović Čavčić, Nikola Nalješković), te po najvišim komediografskim hrvatskim i europskim dometima, do danas izvođeni Marin Držić (“Novela od Stanca”, “Dundo Maroje” i dr.). U tom krugu ističu se još pjesnici Dinko Ranjina, Dominko Zlatarić, Horacije Mažibradić. Najviši su dometi i hvarskoga kruga s pjesmama i dramama Hanibala Lucića (“Jur nijedna na svit vila”, “Robinja”), književnim djelom Petra Hektorovića (“Ribanje i ribarsko prigovaranje”, 1556), popularnim maskeratnim igrama (Mikša Pelegrinović “Jeđupka”) i dr. Ističe se i zadarski krug, napose Petar Zoranić, pisac prvoga hrvatskog romana (“Planine”, 1536). I u doba baroka u Dubrovniku cvjeta književnost najviših dometa: Ivan Gundulić piše i drame, ali su najveća njegova pjesnička ostvarenja (“Suze sina razmetnoga”, “Osman”). Pišu se i parodije i komične poeme (Stijepo Đurđević, Vladislav Menčetić), uz kanconijere i religiozne spjevove (Ivan Bunić Vučić) bilježe se i životopisi samih pisaca (svestrani Ignjat Đurđević), a i sama državna samosvijest postaje interes drame (Junije Palmotić “Pavlimir”). U obalnom pojasu ističu se još Korčulanin Petar Kanavelić i Splićanin Jerolim Kavanjin te na Pagu Bartol Kašić. U kontinentalnoj Hrvatskoj u XVI. stoljeću prepisuju se i tiskaju pjesmarice, poučna književnost, a vjerojatnu popularnost ima i spjev o padu Sigeta; najistaknutiji su pisci Antun Vramec i Ivan Pergošić. Ovdje jača književni rad u XVII. stoljeću s djelima Jurja Habdelića i Ivana Belostenca (“Gazofilacij”, prvi potpuniji hrvatsko-latinski rječnik), kao i prinosima prosvijećenoga plemstva – Fran Krsto Frankapan, Petar Zrinski, te Senjanin Pavao Ritter Vitezović koji navješćuje nacionalnu preporodnu djelatnost (“Croatia rediviva” i dr.).
Prosvjetiteljstvo. Osim istaknutih znanstvenika, filozofa i vjerskih mislilaca svojega doba (od Matije Vlačića Ilirika, do Jurja Križanića i Ruđera Boškovića i dr.), koji djeluju mahom izvan Hrvatske, u prosvjetiteljstvu djeluju i domaći pučki pisci čija djela, kao što su “Cvit razgovora naroda i jezika iliričkoga aliti rvackoga” (1747) Filipa Grabovca i osobito “Razgovor ugodni naroda slovinskoga” (1756) Andrije Kačića Miošića stječu veliku popularnost; pojedina djela, na primjer “Satir iliti divji čovik” Matije Antuna Relkovića, 1762, izazivaju i javne rasprave.
Premda je još Matija Petar Katančić početkom XIX. stoljeća upućivao na hrvatstvo “Ilira”, nacionalni preporod započinje tim nazivom: ilirizam nije samo književni nego i opći kulturni i društveni pokret sa snažnim domoljubnim političkim značenjem, vezanim i za opću slavensku uzajamnost i hrvatski nacionalni razvitak. Središnja je ličnost Ljudevit Gaj i krug oko Danice ilirske (1835), a neposredan rezultat stvaranje jedinstvenoga književnog jezika temeljenog na starijoj književnoj baštini, osobito dubrovačkoj. Neka književna djela Stanka Vraza, Petra Preradovića i osobito Ivana Mažuranića (“Smrt Smail-age Čengića”, 1846), pripadaju hrvatskoj književnoj klasici, kao i širi intelektualni i društveni rad Ivana Kukuljevića Sakcinskog, uz pokroviteljstvo đakovačkoga biskupa Josipa Jurja Strossmayera, koji utemeljuje središnje hrvatske nacionalne kulturne ustanove: Akademiju (1866), Sveučilište (1874) i dr. Također časopis “Vienac” (1869) kroz tri desetljeća ostaje činitelj modernoga književnog i kulturnog života. Pjesništvo, novelistika, pripovjedačka ili dramska književnost, kao i književna kritika i filološka istraživanja toga doba, sastavnice su i današnje hrvatske kulturne suvremenosti (Mirko Bogović, Dragojla Jarnević, Luka Botić, Fran Kurelac, Antun Veber Tkalčević, Vatroslav Jagić, Ante Starčević, Matko Laginja i dr.), a u samoj književnosti izdiže se kao najveći i najplodniji August Šenoa, uz ostalo i pisac prvoga modernog hrvatskog romana (“Zlatarovo zlato”, 1871) te po mnogome i začetnik novoga književnog smjera, realizma.
U razdoblju realizma i naturalizma pisci se, kao i politika, od idiličnoga domoljublja ponajprije okreću socijalnoj tematici; najsnažniji izraz tome daje Ante Kovačić (“U registraturi”, 1888), kao i drugi pisci visokih dometa, Eugen Kumičić, Ksaver Šandor Gjalski političkim romanom “U noći” (1887), Vjenceslav Novak (“Posljednji Stipančići”, 1899), Josip Kozarac (“Mrtvi kapitali”, 1890), pjesnici August Harambašić, te jedan od najvećih hrvatskih pjesnika uopće, Silvije Strahimir Kranjčević, koji (uz Janka Leskovara), otvara i put hrvatskoj moderni.
Od konca XIX. stoljeća do I. svjetskog rata hrvatska književnost prati raznolike europske i razvija vlastite tendencije, najprije obilježene borbom “starih” i “mladih”, okupljenih oko pojedinih zbornika (Hrvatska mlada lirika, 1914), časopisa i društvenih događanja (Hrvatski salon, Novo doba i dr.). U tom razdoblju moderne, uz teoretske prinose Milivoja Dežmana, Milana Marjanovića i Milutina Cihlara Nehajeva (također roman “Bijeg”, 1909), najviši su prinosi: u lirici Vladimir Vidrić, Milan Begović, Fran Galović, Dragutin Domjanić, Vladimir Čerina i dr., izniman dramski opus Ive Vojnovića (“Dubrovačka trilogija”, 1903), novelistika Dinka Šimunovića; ističu se i Josip Kosor, Milan Ogrizović, Ivan Kozarac, te već tada avangardni Janko Polić Kamov. Izvan takvih interesa, ali najviših vrijednosti, jesu i fantastika u bajkama Ivane Brlić-Mažuranić (“Priče iz davnine”, 1916) te popularni povijesni romani Marije Jurić Zagorke. Osobito je pjesničko i pripovjedačko mjesto Vladimira Nazora, koji stječe reputaciju “nacionalnoga pjesnika” (M. Marjanović). Poseban je i izniman položaj Antuna Gustava Matoša, najutjecajnije ličnosti moderne hrvatske književnosti, kako po izvornom stvaralaštvu, tako i u književnoj kritici i publicistici, pa i u europskom i kritičkom usmjeravanju općih kulturnih tema i književnih motiva.
Između dvaju svjetskih ratova književnost se snažno isprepleće s političkim napetostima koje teško opterećuju nacionalni i društveni život. Isprva orijentirani jugoslavenskomu jedinstvu (sve do prihvaćanja ekavice), razgolićenjem velikosrpskoga hegemonističkog karaktera vlasti, osobito nakon ubojstva Stjepana Radića 1928, gotovo se svi hrvatski pisci vraćaju vlastitim književnim i jezičnim tradicijama i nacionalnim, u najmanju ruku federalističkim i uglavnom republikanskim orijentacijama. Na različite načine to izražavaju i katolički i ljevičarski krugovi, kada su i u međusobnom sukobu. Isprva politički heterogena (“Hrvatska revija”, 1928), od 1930-ih Matica hrvatska se pod predsjedanjem Filipa Lukasa okreće desnici (“Hrvatska smotra”, 1933–45) te se ljevičari s Miroslavom Krležom okupljaju oko drugih časopisa (najpoznatiji “Književnik”, 1928, poslije “Danas”, 1934. i “Pečat”, 1939). Sam Krleža središnja je ličnost ne samo književnoga života: u njegovim dramama, romanima, pjesmama, esejima, polemikama rekonstruirana je i izražena svojevrsna materijalna i duhovna zbilja hrvatskoga života, od srednjovjekovnoga puntarstva (“Balade Petrice Kerempuha”) do građanskih salona (“Gospoda Glembajevi”), od ratnih stradanja puka (“Hrvatski bog Mars”) do intimističkih, psiholoških stanja pojedinca (“Povratak Filipa Latinovicza”). Krleža je i pisac koji je tematikom i stavom snažno utjecao i na druga područja umjetnosti (na primjer slikarstvo, grupa Zemlja), te uopće na intelektualan i neposredno politički život, tako da se pojam “krležijanaca” prostire preko više generacija. Donekle je antipodski drugi najveći hrvatski moderni pisac, bosanski Hrvat Ivo Andrić, dobitnik Nobelove nagrade za književnost 1961, koji je djelovao u Zagrebu (ubrojen još u zbornik “Hrvatska mlada lirika”, 1914) i poslije u Beogradu, te uz hrvatsku, po jeziku i dijelu tematike, pripada i srpskoj i bosanskoj književnosti; bosanske teme, uključujući i franjevačku baštinu, dominiraju njegovim velikim, stilistički vrhunski obrađenim romanima. Velik je utjecaj u književnom životu ostavio i pjesnik, prevoditelj i feljtonist Tin Ujević, u kojem se križaju brojni putovi i međuodnosi suvremenih umjetničkih estetika, od simbolizma i nadrealizma do metafizičnosti. Posebno zapažena pjesnička djela ostvarili su Antun Branko Šimić, Gustav Krklec, Dobriša Cesarić, Vjekoslav Kaleb, Dragutin Tadijanović, a unutar kršćanske duhovnosti Đuro Sudeta i Nikola Šop. Milan Begović ostvaruje naglašeno modernistički opus, izvođen i u Parizu. Iznimno ostvarenje predstavlja poema “Jama” pjesnika Ivana Gorana Kovačića, jedna od najpotresnijih vizija ratnoga zlodjela u svjetskoj književnosti. Među prozaistima, socijalno i nacionalno angažiranim djelom javlja se August Cesarec (“Careva kraljevina”, 1925); ljevičarski polemičan, borac za hrvatsko nacionalno pitanje, ubijen od ustaša 1941, ostavio je zapis “živjela sovjetska Hrvatska”. Naprotiv, Mile Budak, talentirani pripovjedač o tradicionalnom životu na hrvatskom (ličkom) selu (“Ognjište”, 1938), također progonjen od tadašnje vlasti, okreće se ustaštvu te postaje Pavelićev doglavnik; osuđen na smrt 1945. Drugačiji je put Vjekoslava Majera, koji se u romanima bavio prizorima iz gradskoga života na način mirna i dobrohotna promatrača (“Dnevnik Očenašeka”, 1938). Manje su politički naglašeni, iako također socijalno angažirani, i pisci poput Slavka Kolara, Ivana Kozarčanina i popularnoga Mihovila Pavleka Miškine, koji je također postao žrtva ustaškoga režima. Stoga ne samo zbog književnog i političkog angažmana, u partizane odlaze i pisci koji se nisu prije politički angažirali, kao na primjer V. Nazor, ali i drugi: Vjekoslav Kaleb, Jure Kaštelan, Ivan Dončević, Mirko Božić, Jure Franičević Pločar, Josip Horvat. Ratni vihor pomeo je i jednog od najdarovitijih pjesnika Viktora Vidu do Argentine, gdje su mu nakon hrvatskih i talijanskih pjesama objavljivane i nove na španjolskom jeziku. Između dvaju ratova snažno je utemeljena i književna kritika i povijest književnosti radovima Mihovila Kombola, Alberta Halera, Antuna Barca i dr.
Nakon II. svjetskog rata socijalistička ideologija dolazi do utjecaja više u politici prema književnim društvima i časopisima, ali ne ostavlja traga u samoj književnosti. Nakon sukoba s Informbiroom, Krležin znameniti referat na kongresu književnika u Ljubljani 1952. oslobađa umjetnost partijskih stega. Djeluju mnogi dotadašnji pisci, a javljaju se i nove, posve nezavisne književne ličnosti u čijim djelima nema političkog označavanja: Petar Šegedin objavljuje romane i novele intelektualističkih preokupacija, Vladan Desnica u romansijerskom kazivanju (“Proljeća Ivana Galeba”, 1957) slijedi modernističke postupke, Ranko Marinković osobito u novelama (“Ruke”, 1953) i romanu “Kiklop”, 1965, postiže stilske vrhunce hrvatske književne riječi, Ivan Raos stječe popularnost živom narativnošću slikanja žilavog duha Zagore. U pjesništvu nove obzore ostvaruje Vesna Parun, svoju nadrealističku poetiku obnavlja Drago Ivanišević, dok Radovan Ivšić svoje nadrealističko djelo ostvaruje u Parizu. Jedan od najvećih dometa u romanu sljedećega naraštaja svakako je djelo “Mirisi, zlato i tamjan” (1968) Slobodana Novaka. Tu se već izražava generacija okupljena oko časopisa “Krugovi” (1952–58) koja se priklanja europskim i (prvi put) američkim književnim senzibilitetima izražavajući ih u romanu i drami, poeziji, esejistici i prevodilaštvu: Antun Šoljan, Ivan Slamnig, Slavko Mihalić, Josip Pupačić, Irena Vrkljan, Vesna Krmpotić, Milivoj Slaviček, Zvonimir Golob, Zlatko Tomičić, Vojislav Kuzmanović, Vlado Gotovac i mnogi drugi kojima se pridružuje i generacija koju promovira časopis “Razlog” (1961–68). Utjecajna je djelatnost Filozofskoga fakulteta, gdje se utemeljuje i takozvana zagrebačka škola znanosti o književnosti (Zdenko Škreb, Aleksandar Flaker, Ivo Frangeš, Viktor Žmegač i dr.), a značajne intelektualne i književno-kritičke prinose daju i Maja Bošković Stulli, Stanko Lasić, Milivoj Solar, Radoslav Katičić i dr. Jačanjem nakladničke i časopisne djelatnosti postaje teško sistematizirati šarolikost književnih pojava; od raznolikog pjesništva (Miroslav Slavko Mađer, Stanko Juriša, Dubravko Ivančan i dr.) i ogledanja u različitim književnim rodovima (Čedo Prica, Krsto Špoljar, Saša Vereš, Fedor Vidas i dr.), pretežno književne kritike i feljtonistike (Vlatko Pavletić, Miroslav Šicel, Bruno Popović, Miroslav Vaupotić i dr.), do istaknutih pisaca i pjesnika koji pišu i za djecu (Sunčana Škrinjarić, Nada Iveljić, Višnja Stahuljak, Ivan Kušan i dr.), ili romanopisaca zasebnog tipa narativnosti (Ivan Aralica), snažnih pjesničkih osobnosti (Danijel Dragojević), dramatičara koji otkrivaju nove postupke i teme (Vinko Brešan “Predstava Hamleta u selu Mrduša Donja”, 1971). Takve su složene književne i književno-kritičarske i publicističke ličnosti Zvonimir Mrkonjić (modernistička reinterpretacija pjesništva), Tomislav Ladan (eksperimentalni roman, prijevodi Aristotela i dr.), Predrag Matvejević (“Mediteranski brevijar”, 1987), Matko Peić (likovna kritika i putopisi), Milan Mirić, Željko Falout, Željka Čorak i dr. Miljenko Smoje stječe popularnost humorista, Dalibor Cvitan, Tomislav Sabljak, Branimir Donat, Veselko Tenžera, Igor Mandić, Marko Grčić, Vjeran Zuppa, Ante Stamać i dr. javljaju se i kritikom fenomena javnoga života; svakodnevicom se u romanu zanimaju i Zvonimir Majdak, Alojz Majetić, Branislav Glumac, dok Nedjeljko Fabrio u romanima obnavlja i povijesnu fresku; pjesništvom i likovnom kritikom bave se Tonko Maroević, Igor Zidić i Zvonimir Maković; kao pjesnička generacija javljaju se 1970-ih Marija Peakić, Tito Bilopavlović, Branimir Bošnjak, Luko Paljetak, Ivan Rogić Nehajev, Mile Stojić, Goran Babić, Sonja Manojlović, Adriana Škunca, Enes Kišević, Vladimir Reinhofer, Ljubomir Stefanović, Milorad Stojević, Jakša Fiamengo i dr. Nova proza u romanu od 1970-ih preispituje i hrvatske ratne i poslijeratne političke podjele (Stjepan Čuić), ispituje putove izgubljene provincijske i velegradske naivnosti rock generacije (Goran Tribuson), uključuje i dikciju kriminalističkoga romana (uz Tribusona, Pavao Pavličić), prozu u trapericama (Pero Kvesić), fantastiku, pa i lokalno-univerzalnu mediteransku erudiciju (Veljko Barbieri). Uz Irfana Horozovića, Drage Kekanovića, Sašu Meršinjaka, Predraga Raosa i dr., izdvajaju se i spisateljice Dubravka Ugrešić, također odnošenjem prema traumatskim mjestima suvremene hrvatske povijesti, i Slavenka Drakulić, bliska feminističkim preokupacijama; u drami, tematikom političkih preispitivanja zaokupljen je Slobodan Šnajder. Pojedini neko vrijeme (Šnajder, Drakulić) ili trajnije (Ugrešić) djeluju izvan Hrvatske. Među mlađim dramatičarima osobito je izvođen Miro Gavran. Kao književni kritičar generacije javlja se Velimir Visković, također i uredničkim djelovanjem, te Dražen Katunarić, Branko Maleš, Branko Čegec, Miroslav Mićanović. Uz “Republiku”, značajni su časopisi “Off”, “Quorum”, “Mostovi” i dr. U Hrvatsku se vraćaju i neki poznatiji “emigrantski pisci” (Vinko Nikolić, Boris Maruna i dr.), a i neki značajniji srpski pisci (Mirko Kovač, Bora Ćosić) dolaze i djeluju upravo u Hrvatskoj. Raspad Jugoslavije i Domovinski rat tematska je i problemska odrednica za znatan dio pisaca koji se javljaju domoljubnim angažmanom (antologija “U tom strašnom času”; zbornik “Hrvatsko ratno pismo”, oboje 1992), ili složenijim poetikama (N. Fabrio “Smrt Vronskoga”) te osobito u noveli (Ratko Cvetnić “Kratki izlet”), čemu pridonose i neki pisci koji dolaze u Hrvatsku iz BiH (Darko Lukić, Ivan Lovrenović, Jozefina Dautbegović, te osobito popularan Miljenko Jergović – “Sarajevski Marlboro”, 1994). Razvitkom nakladništva i novinstva uopće u 2000-ima javlja se i svojevrstan fenomen medijske književnosti čemu osobito pridonosi pokret “fakovaca” (od Festival A književnosti), koji obuhvaća dio mlađega književnog naraštaja (uz Jergovića, Borivoj Radaković, Zoran Ferić, Ante Tomić, Robert Perišić, Jurica Pavičić, Edo Popović i dr.). Mada u demokratskom okruženju, stanovito opterećenje politikom ne mimoilazi ni književne krugove. Aktivan je hrvatski PEN, a 2003. od jedinstvenoga Društva hrvatskih književnika stvara se i Hrvatsko društvo pisaca, dok jedan dio pisaca ostaje i neopredijeljen.

Question: who is known as the creator of modern croatian literature

who is known as the creator of modern croatian literature

Question: what type of books does august shenoa write

what type of books does august shenoa write

Question: august shenoin is known as the creator of what

august shenoin is known as the creator of what

Question: what is the role of shenoin in croatian literature

jezikotvorca , čovjeka koji je više učinio za elastičnost i izražajnost suvremenoga hrvatskoga jezika od legije rječnikopisaca i purističkih savjetodavaca ) .

what is the role of shenoin in croatian literature

Question: who is known as the language maker of croatian literature

who is known as the language maker of croatian literature

Question: in what century was august shenoa known as a writer

in what century was august shenoa known as a writer

Question: what is august shenoin known for creating

razvijenoga urbanoga jezičnoga standarda

what is august shenoin known for creating

August Shenoa is the most influential and fruitful Croatian writer of the 19th century , and the true creator of modern Croatian literature .

He is the author of an extensive corpus of novels , that exemplary genre of contemporary literature , the innovator of the prose and the creator of the developed urban language standard ( he is often emphasized by the role of Shenoin as a language maker , a man who made more for the elasticity and expressiveness of the contemporary Croatian language than a legion of dictionary writers and purist advisors ) .

August Shenoa is the most influential and fruitful Croatian writer of the 19th century, and the true creator of modern Croatian literature. He is the author of an extensive corpus of novels, that exemplary genre of contemporary literature, the innovator of the prose and the creator of the developed urban language standard (he is often emphasized by the role of Shenoin as a language maker, a man who made more for the elasticity and expressiveness of the contemporary Croatian language than a legion of dictionary writers and purist advisors).

Šenoa, August, hrvatski književnik, kritičar, prevoditelj i političar (Zagreb, 14. XI. 1838 – Zagreb, 13. XII. 1881). Studirao pravo u Zagrebu i Pragu, ali nije položio završne ispite. God. 1865. u Beču je uređivao listove Glasonoša i Slawische Blätter. U Zagreb se vratio 1866. i radio u uredništvu Pozora (1866–67), zatim kao dramaturg u Hrvatskom zemaljskom kazalištu (1870–73) i gradski bilježnik (1871), a od 1873. kao gradski senator. Od 1874. do smrti bio je urednik časopisa Vienac. God. 1877. bio je izabran za potpredsjednika Matice hrvatske. Služio se pseudonimom Veljko Rabačević, Petrica Kerempuh, Milutin, Branislav i različitim šiframa. Okušao se u gotovo svim književnim žanrovima: u hrvatskom javnom životu javio se kao novinar dopisima u Pozoru, ali i u drugim listovima onoga doba (Glasonoša, Leptir, Naše gore list), a književnu djelatnost nastavio je pjesmama, novelama, romanima, feljtonima, kritičkim i teorijskim tekstovima, prijevodima itd. Sastavio je antologiju Vienac izabranih pjesama hrvatskih i srbskih (1873) i Antologiju pjesničtva hrvatskoga i srbskoga, narodnoga i umjetnoga (1876). Prevodio je s francuskoga, njemačkoga, engleskoga i češkog jezika. U mladenačkoj raspravi Naša književnost (1865) zahtijevao je »popularnu, poučnu i zabavnu struku književnosti« radi razvijanja i promicanja narodnog duha i života. Držao je da umjetnost mora sadržavati estetsku i etičku komponentu, da mora djelovati u svrhu duhovne emancipacije hrvatskog naroda, vodeći računa poglavito o »socijalnom momentu«, te da se pisci moraju »obzirati na općinstvo i djelovati na narod«, svjesno odabirući tendencioznu književnost kao jedini način stvaranja samostalne civilizacije i očuvanja identiteta protiv tuđih utjecaja. U nizu djela izravno je reagirao na društvene i nacionalne probleme. Kao lirik skloniji deklamatorstvu i uzvišenoj retorici, bio je uspješniji kao politički i socijalni pjesnik. Ipak, pojedine izrazito lirske ljubavne pjesme nadživjele su svoje doba i uglazbljene postale dijelom tradicijske kulture (O ti dušo moje duše, Oj vi magle), a s njima se mogu usporediti pjesme epskoga značaja, tj. balade i legende u stihu, koje su, također u sprezi s glazbom, u obliku popijevaka zadržale popularnost do današnjih dana (Ribareva Jana, Vir). U mnogim je pjesmama izražavao pokretačke ideje svojega doba i politički program Strossmayerova narodnjaštva (Na Ozlju gradu, Hrvatska pjesma, Budi svoj!, U slavu J. J. Strossmayera, Klevetnikom Hrvatske, Hrvat Bosni i dr.). S druge strane, u epskom pjesništvu, kao i mješovitim, lirsko-epskim oblicima u stihu (balade i romance), ostvario je vrhunac pjesničkih dometa hrvatske književnosti druge polovice XIX. st. Posebno se ističu povjestice (»historičke balade«), pjesničke pripovijesti i legende u kojima obrađuje događaje iz hrvatske povijesti s aktualnim političkim porukama (Smrt Petra Svačića, Propast Venecije, Fratarska oporuka, Anka Neretvanka, Vinko Hreljanović, Šljivari, Prokleta klijet) ili opijeva pučke priče (Postolar i vrag, Kugina kuća, Kameni svatovi, Zmijska kraljica). Upravo su mu pripovijesti s osloncem u hrvatskoj povijesti i predaji, podjednako u prozi (Turopoljski top, 1865) i u stihu (Kugina kuća, 1869; Kameni svatovi, 1869), donijele prvu književnu slavu. Najveći uspjeh doživio je povijesnim romanima (Zlatarovo zlato, 1871; Čuvaj se senjske ruke, 1875; Seljačka buna, 1877; Diogenes, 1878., i Kletva, nedovršen, 1881). Njima je kanonizirao roman u hrvatskoj književnosti i odgojio čitateljsku publiku kojoj je ta književna vrsta postala omiljenim štivom. U povijesnom romanu nasljedovao je model W. Scotta: istraživao je povijesne izvore i rabio autentične dokumente da bi pokazao kako raspored političkih snaga i društvene okolnosti utječu na živote »malih ljudi«. Povijest stoga više nije imala funkciju pozadine i kulise zbivanja: ona je bila akter romanesknoga svijeta i bitan čimbenik u radnji. Poticaj književnom djelu redovito je bio neki konkretan povijesni događaj, potkrijepljen dokumentima, oko kojega je Šenoina stvaralačka mašta plela mrežu napetih fikcionalnih zbivanja akteri kojih su bili izmišljeni ili povijesno posve beznačajni. Inzistirao je na analogijama između prošlosti i sadašnjosti – odabrani povijesni događaji služili su kao »nauk za buduća vremena« i kao ključ za rješavanje aktualnih nacionalnih i socijalnih problema. U njegovim povijesnim romanima izrazita je moralno-odgojna komponenta: privatni životi i osobna iskustva neposredno odgovaraju nacionalnim težnjama, ideologemima, etičkim dilemama i motivima zajednice. Ta su djela prožeta historicizmom i nacionalnom romantikom, a iznose događaje iz različitih razdoblja hrvatske povijesti: u prvom je za okosnicu odabrao sukob između Zagrepčana i plemića Stjepka Gregorijanca u XVI. st. sa središnjom pričom o ljubavi plemića i građanke (Zlatarovo zlato). Uslijedila je u roman oblikovana epizoda iz uskočke povijesti s početka XVII. st. (Čuvaj se senjske ruke), zatim složen i iznimno uspješan opis sukoba feudalaca i seljaka u sjevernoj Hrvatskoj i Sloveniji u XVI. st. (Seljačka buna), prikaz spletaka u Slavoniji i Zagrebu u XVIII. st. (Diogenes) i događaja iz XIV. st. koji su preusmjerili hrvatsku povijest u privatnom i javnom životu Zagreba (Kletva, dovršio J. E. Tomić). Šenoa je idealizirao određene segmente hrvatske prošlosti kako bi u čitatelju pobudio plemenitost, optimizam, patriotsku ushićenost i osjećaj vlastite moralne odgovornosti. Takav model povijesnog romana imao je velik utjecaj na hrvatsku pripovjednu prozu (Tomić, E. Kumičić, V. Car Emin, V. Deželić st., M. Jurić-Zagorka i dr.). Šenoa je autor i niza romana iz suvremenoga života (Mladi gospodin, 1875; Prosjak Luka, 1879; Vladimir, 1879; Branka, 1881), a u istom su tematskom krugu njegove novele (Prijan Lovro, 1873; Barun Ivica, 1874; Ilijina oporuka, 1876; Karanfil s pjesnikova groba, 1878; Kanarinčeva ljubovca, 1880., i dr.). U takvim duljim i kraćim pripovjednim oblicima s građom iz suvremenoga života on tematizira socijalne, političke i etičke probleme svojega doba: moralno i materijalno propadanje plemstva, odnos selo–grad, odlazak seljačkih sinova na školovanje u grad i dr.; zbog naglašene društvene kritike i analitičnosti, zbog interesa za klasne odnose i za aktualna zbivanja na političkoj pozornici svojega doba, ali i zbog načina modeliranja zbilje, njegov se postupak približio realističkoj paradigmi. U feljtonima o problemima zagrebačkoga društva (Zagrebulje, 1866–67., 1877., 1879–80) satirički je komentirao aktualne negativne pojave u zagrebačkoj svakidašnjici: odnarođenost, njemčarenje, licemjerje, konformizam te različite moralne devijacije mlade buržoazije. Šenoa je Zagrebuljama hrvatskoj književnosti podario jedan od njezinih najvažnijih žanrova – podlistak, u kojem je britkim jezikom i duhovitim stilom, služeći se satirom i ironijom, komentirao političke i kulturne aktualnosti. Na žurnalistiku se nadovezuje kritičarska praksa: djelovao je dvadesetak godina kao kazališni kritičar dajući hrvatskom glumištu presudne poticaje – praktične i idejne. Prokomentirao je više od sedam stotina izvedaba iznoseći – prvi u nas – relevantne sudove o svim bitnim sastavnicama kazališnog čina (glumi, režiji, scenografiji, scenskom govoru). U manifestu O hrvatskom kazalištu (Pozor, 1866) dao je ne samo analizu stanja u našem glumištu nego i program njegova razvoja. S manje se uspjeha okušao u drami (komedija Ljubica, 1866; nedovršena tragedija Slavka), ali je kazališnim kritikama i radom u kazališnoj upravi bitno utjecao na modernizaciju hrvatskoga glumišta i promjenu repertoara. Građanska drama Ljubica, po uzoru na francusku građansku dramu (V. Sardou, E. Scribe i dr.), tretirala je suvremenu tematiku, ali je kazališni fijasko doživjela dijelom zato što je stigla na socijalno nepripremljeno tlo, a dijelom jer u njoj Šenoa nije uspio scenski zaokružiti trivijalan zaplet komedije zabune. Borio se protiv njemačkih drugorazrednih komedija i inzistirao na realističkoj drami te vrhunskim dometima europske dramatike (W. Shakespeare, J. Racine, Molière, F. Schiller, J. W. Goethe). U stilskom pogledu njegova su djela mješavina romantike i realizma: idealizirao je stanovite segmente hrvatske povijesti s didaktičkim ciljevima, ali je socijalnom analizom anticipirao hrvatske realiste (A. Kovačić, V. Novak, K. Š. Gjalski). Široka slika društva što ju je stvorio, stotine najrazličitijih protagonista u tim djelima, likovi povijesni ali i posve izmišljeni, bili su sudionici velikoga hrvatskog panoptikuma. Zahvaljujući iznimnomu daru za fabuliranje te izboru zanimljivih tema iz prošlosti i suvremenosti, uspio je privući široku čitateljsku publiku i pridobiti ju za hrvatsku knjigu. Kao urednik Vienca kritički je usmjeravao hrvatsku književnu produkciju, postavio visoke estetske standarde i odigrao odlučnu ulogu u uzdizanju narodne prosvjete. Otkrio je niz novih talenata (Kovačić, A. Harambašić, I. Vojnović, R. Jorgovanić, A. Palmović i dr.) i podupirao ih u radu. Velika je uloga Šenoe romanopisca i pjesnika, književnoga kritičara i novinara, esejista i dramatičara u izgrađivanju standardnoga jezika. U svojim je djelima uvijek na prvo mjesto stavljao slogu, jedinstvo i toleranciju te pridonio hrvatskoj nacionalnoj integraciji i modernizaciji. Sustavno se posvetio događajima iz prošlosti i sadašnjosti različitih krajeva Hrvatske, od Slavonije, središnje Hrvatske, Istre do Dalmacije, povezujući ih jedinstvenim nacionalnim duhom, a uspoređujući ih s primjerima iz europske povijesti. Posebno je rado tematizirao rodni grad Zagreb kao političko središte Hrvatske te ga opisao u sva tri književna roda, u lirskom, epskom i dramskom obliku (Zagreb, Zagrebu, Zlatarovo zlato, Seljačka buna, Diogenes, Kletva, Ljubica i dr.). Poput suvremenika V. Hugoa, Šenoa je želio iznijeti panoramu hrvatske povijesti i povijesti čovječanstva u nizu raznovrsnih književnih oblika. Posljednje povjestice, legende i pjesničke pripovijesti odlikuju se novim, modernističkim postupcima (Zmijska kraljica), u kojima je poetiku kasnoga romantizma spontano preusmjerio u zanimanje za unutarnji život pojedinca, u skladu s novim europskim umjetničkim nastojanjima. U prijelaznom razdoblju između romantizma i realizma, a baštineći tradiciju sentimentalističkih umjetničkih vrijednosti, s jakim osjećajem za potrebe svojega doba, Šenoa je u tolikoj mjeri obilježio kulturni život druge polovice XIX. st. da se u povijesnim periodizacijama hrvatske književnosti razdoblje u kojem je aktivno djelovao, između 1865. i 1881., naziva njegovim imenom – Šenoino doba.

Question: what is the name of the first modern croatian novel written by august �

Question: when is the next publication of august sicily

when is the next publication of august sicily

Question: when was the first novel written by august Šenoa

when was the first novel written by august Šenoa

Question: what is the period between 1865 and 1881 called

what is the period between 1865 and 1881 called

Question: when is shenoa encyclopedija.hr accessed

when is shenoa encyclopedija.hr accessed

Question: when was the shenoin time in croatian literature

when was the shenoin time in croatian literature

Question: between what years did august Šenoa write

between what years did august Šenoa write

Question: the period between 1865 and 1881 is known as

the period between 1865 and 1881 is known as

He wrote the first modern Croatian novel , Zlatarovo zlato , 1871 year . Croatian literature , proleksis.lzmk.hr , accessed on August 7 , 2019 .

Because of his size and the share he had in Croatian literature , the period in which he actively acted ( between 1865 and 1881 ) is called the Shenoin time . Shenoa , August , encyclopedija.hr , accessed on August 6 , 2019 .

He wrote the first modern Croatian novel, Zlatarovo zlato, 1871 year.Croatian literature, proleksis.lzmk.hr, accessed on August 7, 2019. Because of his size and the share he had in Croatian literature, the period in which he actively acted (between 1865 and 1881) is called the Shenoin time.Shenoa, August, encyclopedija.hr, accessed on August 6, 2019.

In 1858 he studied medicine in Vienna.

ŠENOA, August, književnik (Zagreb, 14. XI. 1838 — Zagreb, 13. XII. 1881). Potomak ponijemčene obitelji češkoga podrijetla. Nakon prvoga razreda u Pečuhu 1850, gimnaziju završio 1857. u Zagrebu, gdje su mu profesori bili V. Babukić, A. Mažuranić, M. Mesić i A. Veber Tkalčević, što se pokazalo presudnim za njegovu nacionalnu svijest. Te godine upisao zagrebačku Pravoslovnu akademiju, a nakon godine studija medicine u Beču (1858), uza stipendiju J. J. Strossmayera pravo nastavio studirati u Pragu, apsolviravši 1861. Od 1865. u Beču, a od travnja 1866. u Zagrebu, gdje je djelovao u redakciji Pozora do 1867. Iduće je godine imenovan gradskim bilježnikom, a 1871. velikim gradskim bilježnikom; ujedno 1868–70. bio umjetnički ravnatelj HNK, potom njegov dramaturg do 1873, kad postaje gradskim senatorom. Potpredsjednik MH 1877–81, počasni član Hrvatskoga pedagoško-književnoga zbora te počasni građanin Zagreba (1881). — Iako je prvu pjesmu, prigodnicu o smrti školskoga kolege Suze nad grobom nezaboravnog prijatelja…, objavio kao gimnazijalac 1855. u Narodnoj tiskarnici Lj. Gaja, a poslije se okušao u gotovo svim drugim književnim vrstama, afirmirao se u novinarstvu postapsolutističkim društveno-političkim analizama, zapravo feljtonističkim zapiscima iz Praga u Pozoru 1862–63; među poznatijima su Pražki listovi te nepotpisana satirična novela Vječni Žid u Zagrebu ili Tri dana tuge i nevolje (1862, 250–251, 257, 259–260; 1863, 33–38), u kojoj preko lika lutalice Ahasvera donosi pregled nekoliko političkih razdoblja od 1845. Idućih će godina njegovi članci dobiti odlike pravih feljtona, koje je pod naslovom Zagrebulje objavljivao u Pozoru (kao Petrica Kerempuh; 1866–67) i Viencu (1877, 1879–80), angažirano i duhovito donoseći kroz domoljublje i zagrebačku svakidašnjicu kritiku onodobnoga građanskoga društva. Literarne značajke koje je u njima razvijao, i koje će puninu dobiti u pravim književnim djelima, sažeo je u programatskom članku Naša književnost (Glasonoša, 1865, 1). U njem, na preporodnim zasadama, kao bitno navodi tijesnu povezanost književnosti s narodom, odn. zamisao da književnost treba služiti nacionalnomu i socijalnomu osvješćivanju i razvoju naroda, a da pritom, iako poučna i zabavna, ne žrtvuje svoju umjetničku narav. Svoj literarni program proveo je dosljedno, stvorivši poetiku u kojoj su se i u temi i u obradbi prepletali nacionalnoromantistički i prosvjetiteljski idealizam te društvenokritički realizam. Tako u pripovijetkama – koje je, izuzevši Turopoljski top (Glasonoša, 1865), objavljivao u Viencu (Prijan Lovro i Liepa Anka, 1873; Barun Ivica, 1874; Ilijina oporuka, 1876; Karamfil sa pjesnikova groba, 1878; Kanarinčeva ljubovca, 1880), a potom su uvrštene u Sabrane pripoviesti (1910–1920) – pojedinim životnim pričama i sudbinama šire tematizira gradski i seoski život u doba propadanja plemstva, raslojavanja sela i stvaranja građanskoga društva. Ključna je među njima Prijan Lovro, u kojoj temom seoskoga mladića koji nastoji napredovati u društvu u hrvatsku književnost uvodi lik neshvaćenoga intelektualca, u čem će ga nasljedovati A. Kovačić, K. Š. Gjalski, M. Nehajev i M. Krleža. Suvremeni život tema je i nekih njegovih romana (Mladi gospodin, 1875; Prosjak Luka, 1879; Vladimir, 1879; Branka, 1881 – osim Prosjaka Luke također tiskani u Viencu i Sabranim pripoviestima 1883–1900), no središnji su dio romanesknoga i cjelokupnoga opusa povijesni romani (Zlatarovo zlato, 1871; Čuvaj se senjske ruke, 1875; Seljačka buna, 1877 – objavljeni u Viencu i Sabranim spisima 1876–1878 – Diogenes, 1878; Kletva, Narodne novine, 1880–81), pisani po uzoru na W. Scotta (sam ih je uglavnom nazivao »pripoviestima«). U njima se u historicističkom i empirističkom duhu svojega doba nastojao što vjernije držati povijesnih događaja (nerijetko donoseći iscrpan popis literature i vrela kojima se služio), a i u fikcionalnim je odmacima postignuo sklad sa zbiljom, i povijesnom i onodobnom. Fikcionalni je sloj – pun odlika niže romantičarske poetike (nagli i nemotivirani obrati, fatalne žene i intriganti kao pokretači radnje, spletke, trovanja, idealni krajolici) – umetao u povijesni, pri čem je subjektivizam, kao i u drugim djelima, glavno poetološko načelo inače vješto i zanimljivo fabuliranih situacija. Ponajčešće se među tim romanima ističu Zlatarovo zlato (o sukobu građana zagrebačkoga Gradeca s gospodarima Medvedgrada) kao prvi hrvatski estetski relevantan roman (K. Nemec), Seljačka buna (o sukobu seljaka i feudalaca u Hrvatskom zagorju te u Štajerskoj i Kranjskoj 1573) kao jedan od najboljih romana XIX. st., koji se najviše oslanjao na povijesne izvore i znatno pridonio popularizaciji toga događaja, prekinuvši u hrvatskoj historiografiji i književnosti navadu dominantnoga bavljenja plemstvom, te Kletva (o sukobu građanskoga Gradeca i biskupskoga Kaptola u XIV. st.) kao posljednji, narativno i kompozicijski najsloženiji roman, koji je dovršio J. E. Tomić. Roman Čuvaj se senjske ruke tematizira pak borbu uskoka i Mlečana na poč. XVII. st., a Diogenes sukob stanovnika Gradeca i feudalaca potkraj XVIII. st. Likovi u njegovim djelima potječu iz svih društvenih slojeva i uglavnom su dionici događaja koje opisuje, a istaknutijim je povijesnim osobama najčešće dodjeljivao sporedne uloge. Iako nije napustio poetiku tipskoga karakteriziranja, mnogi su od njih, pa i oni izmišljeni, socijalno i psihološki uvjerljivo ocrtani.Pritom su mu snažna stilska obilježja unutarnji monolog i, osobito, dijalog, koji je poslužio i za razvijanje ili dinamiziranje radnje, često s dramatskim odlikama. Upravo stoga neka su mu djela dramatizirana, među ostalima Diogenes (S. Miletić, 1887; A. Benešić, 1903; I. Ivanac, 1969), Zlatarovo zlato (M. Dežman, 1901; S. Mihalić, 1934; V. Rabadan, 1944), Kletva (Marija Jurić Zagorka, 1914; N. Škrabe, 1995), Čuvaj se senjske ruke (Đ. Prejac, 1915; T. Strozzi, 1931), Prosjak Luka (Strozzi, 1938). Unutar monološko-dijaloških sekvencija likove je pokušao karakterizirati i govorom, no govorni jezik koji je uveo nije dopuštao veće stilske odmake, te su mu neke stranice estetski manje uspjele. Lirske pjesme različite tematike (ljubavne, pejzažne, misaone) i žanra (himne, balade, elegije, epigrami, prigodnice) uglavnom su mu impersonalne, bez u cijelosti prenesene emocije doživljenoga, no stih im je okretan i melodičan, udaljen od mažuranićevske formule i preradovićevske patetike (I. Frangeš, 1975), pa su mnoge od njih uglazbljene (O ti dušo! iz ciklusa Posavke, objavljena u Glasonoši 1865; Zagrebu, Ribareva Jana kao Lijepa Jana, Budi svoj!, objavljene u Viencu 1873–74); Hrvatsku pjesmu (Vienac, 1873, 36) pod naslovom Glasna jasna (danas poznatija kao Živila Hrvatska) uglazbio je pak I. Zajc, koji je na njegovu pjesmu Dolazak Hrvata (Obzor, 1875, 11) skladao istoimenu kantatu, a posvetio mu je i nadgrobnicu. Uspjelije su mu lirsko-epske i osobito epske pjesme – povjestice, svojevrsne pjesničke inačice povijesnih romana ili pučke predaje, svrha kojih je također pouka o životu i rodoljublju; veličao je u njima slobodu (Propast Venecije. Vienac, 1876, 20; Mile Gojslavica. Vienac, 1877, 13), upozoravao na opasnosti nesloge (Smrt Petra Svačića. Vienac, 1877, 1), osuđivao praznovjerje, sebičnost i naivnost (Kugina kuća, Kameni svatovi, obje Vienac, 1869, 5, 19), katkad i vrlo duhovito (Postolar i vrag. Naše gore list, 1863, 13). Pisao ih je uglavnom u desetercu, a služio se i drugim metrom, osobito jampskim jedanaestercem, afirmiravši ga u hrvatskoj književnosti (M. Tomasović). Okušao se i u kajkavskim stihovima, uglavnom prigodnicama (I. Kostrenčiću, T. Smičiklasu, I. K. Tkalčiću), a među uspjelima mu je satirična napitnica Čudnovita dveh kaputov zmešarija, s uvodnim stihovima na latinskom, koju je pod pseudonimom Onofrius Kopriva tiskao samostalno 1874. Napisao je i komediju Ljubica (Pozor, 1866, 156–161, 163–168), u kojoj se s iskustvom nepristranoga i beskompromisnoga kazališnoga kritičara (oko 800 osvrta) pokušao držati onoga što je zacrtao u svojem drugom programatskom eseju, O hrvatskom kazalištu (Pozor, 1866, 242–245, 247, 250, 253–254, 256). U njem je od kazališta tražio isto što i od književnosti – estetiku i realizam, promicane ponajprije preko francuskih i slavenskih djela – no posljedično bez istoga utjecaja. Ljubica je uprizorena 1868, ali je zbog loših kritika, osobito I. Perkovca, ubrzo skinuta s repertoara HNK. Iako je temom (o ostarjeloj spletkarici i lihvarki, zaljubljenoj u mladoga pjesnika) i likovima na pozicijama realističke poetike, nedostaje joj čvršći dramaturški okvir i nije posve lišena klišejiziranih rješenja, a nepopularnosti je pridonijela i činjenica da se mnogi nisu mogli nositi s njezinom preoštrom satirom i aluzijama na zagrebački društveni život. Ne mogavši u potpunosti ostvariti svoje programske zamisli, neuspjeh je doživio i kao umjetnički ravnatelj HNK; koncepcijski je rehabilitiran za Miletićeve i intendanture J. Benešića, a autorski 1964, izvedbom Ljubice u režiji B. Violića (D. Jelčić, 1995). Kao dramaturg sam je prevodio kazališna djela te pokrenuo i uređivao prvi hrvatski kazališni časopis Hrvatski repertoar (četiri sveska 1872–73). Objavio je i dva ulomka tragedije Slavka, o povijesti Polapskih Slavena (Dragoljub, 1867, 45; Vienac, 1874, 6–7), a 1880. započeo je pisati dnevničke zapiske (Moji zapisi), dijelovi kojih su pod naslovom Iz dnevnika objavljeni u Savremeniku 1911 (br. 7) i Sabranim djelima 1931–1934, a cjelovita inačica u Građi za povijest književnosti hrvatske 1950 (knj. 19). Hrvatsku književnost snažno je obilježio i kao urednik Vienca (1874–81), najutjecajnijega književnoga časopisa u XIX. st., u kojem je, osim objavljivanja vlastitih glavnih djela, afirmirao književna imena poput A. Harambašića i I. Vojnovića. Pritom ipak nije mogao otkloniti sukobe i polemike, ponajprije s mlađim naraštajem pisaca, osobito iz pravaškoga kruga, potencirane činjenicom što je Šenoa pristajao uz narodnjake. Jedna je od poznatijih polemika ona s Kovačićem 1880 (Sloboda, Vienac), koja je dovela do potpunoga otklona pravaških pisaca od Vienca i pokretanja pravaških književnih listova (Hrvatska vila, Balkan). Druga djela i mnogobrojne prijevode (s njemačkoga, francuskoga, talijanskoga, engleskoga i slavenskih jezika te s hrvatskoga na češki i njemački) objavljivao je i u periodicima Národní listy (Prag 1861–63), Naše gore list (1861–65), Hlas (Prag 1862–63), Leptir (1862), Osvěta (Prag 1862), Slavonac (1863–64), Zlatá Praha (1864), Slavische Blätter (Beč 1865–66, također urednik svih rubrika), Österreichische Revue (Beč 1866), Agramer Zeitung (1867), Dragoljub (1867–68), Obzor (1873, 1875, 1880), Smilje (1874, 1876) i Danica (kalendar, 1875, 1880). Autor je i prvih hrvatskih modernih antologija: Vienca izabranih pjesama hrvatskih i srbskih, koji je, priređen za Svjetsku izložbu u Beču 1873, tiskan kao bibliofilsko izdanje u zagrebačkoj tiskari D. Albrechta, te Antologije pjesničtva hrvatskoga i srbskoga, narodnoga i umjetnoga (Zagreb 1876, MH), s ovećom uvodnom raspravom O poetici, pisanoj po uzoru na R. Gottschalla (tiskano i kao p. o. 1876). Svojim je djelima kodificirao skladnu pripovjednu shemu te, u nastojanju za još jednom nacionalnom poveznicom, urbani gradski govor (štokavština leksički i sintaktički obogaćena kajkavštinom), sa snažnim nasljedovanjem pučkoga, u čem mu je uzor bio M. Pavlinović, kojemu je posvetio izdanje Seljačke bune u Sabranim spisima. Kroz dominantne i prepoznatljive tematske krugove, Hrvatsku i Zagreb, izložio je svoj svijet humanizma i patriotizma, stvorivši velik opus, proznim dijelom kojega je postavio zaglavni kamen u razvoju novije hrvatske književnosti, a zbog jednostavna i zanimljiva načina kojim je to učinio, kojim je afirmirao roman kao žanr i stvorio čitateljsku publiku, bio je glavna osobnost epohe u kojoj je stvarao, u povijesti hrvatske književnosti poslije nazvane Šenoino doba (1860–81). Često je objavljivao nepotpisane priloge ili se potpisivao i kao Veljko Rabačević, Milutin, A. Š., A. III., M. L., Š., iznimno i mnogim drugim šiframa. Zastupljen je, među ostalim, u izborima Hrvatska antologija (1892), Antologija novije hrvatske lirike (1934), 42 (1942), Antologija hrvatske poezije od najstarijih zapisa do kraja XIX stoljeća (1960), Zlatna knjiga hrvatskog pjesništva od početaka do danas (1970), Hrvatski putopisi (1996), Kip domovine (1996), Antologija hrvatske novele (1997), Antologija hrvatske kratke priče (2001), Antologija hrvatske dječje poezije (2007), svi objavljeni u Zagrebu, Glasoviti hrvatski govori (Split 2008), prevođen na mnoge jezike, na njemački, češki, poljski i francuski za života. Uz mnogobrojne kazališne, radijske i TV adaptacije, neka su mu djela adaptirana i za strip: Čuvaj se senjske ruke (A. Kinert, Pokret, 1944–45, Zagreb 2012; A. Maurović, Plavi vjesnik, 1962–63; J. Pavlovič Lobačev, Zagreb—Senj 2011), Zlatarovo zlato (Maurović, Oko, 1935–36, Osijek 2005; R. D. Devlić, Večernji list, 1989–90, Bizovac 2012; kao Zlatarevo zlato J. Radilović, 1953, nedovršeno; Ž. Lordanić, Modra lasta, 1983–84), Seljačka buna (Radilović, 1953, nedovršeno; Lordanić, Zagreb 2013) te Branka (Lordanić, Modra lasta, 1991; sa Zlatarevim zlatom i Seljačkom bunom Zagreb 2009). Karamfil sa pjesnikova groba predložak je Kovačićevoj parodiji Ljubljanska katastrofa (almanah Hrvatski dom, 1877), Diogenes drami Hrvatski Diogenes M. Begovića (1928), Vječni Žid u Zagrebu istoimenoj glazbeno-scenskoj burleski N. Hercigonje (1942), Seljačka buna rock-operi Gubec-beg K. Metikoša, M. Prohaske i I. Krajača (1975), a njegov život i djela mnogim aluzijama i citatima u Matoševu opusu, književnomu kabaretu Zagrebulje zagrobne B. Senkera (Republika, 1996, 11/12) te dokumentarno-igranim filmovima Poglavlja iz života Augusta Šenoe (RTV Zagreb, 1981, R. Sremec, Jelčić i N. Fabrio), August Šenoa (HTV, 1993, L. Marotti), August i Slavica (KUD Mičevec, 2014, Ana Katulić). Spomenik mu je izradila Marija Ujević Galetović (Zagreb, Vlaška ul., 1987), poprsja I. Rendić (Zagreb, park Zrinjevac, 1914; nadgrobni spomenik, 1889), E. Bohutinsky (Zagreb, Opatička ul., kbr. 22, 1938), Š. Klaić (Jablanovec, 1982), Z. Brkić (Zagreb, Selska cesta, kbr. 95, 1994), ploču s reljefnim likom R. Valdec (Zagreb, Mesnička ul., kbr. 34, 1902), a medalje D. Mataušić (1988, te godine i zlatnik i srebrnjak) i Ž. Janeš (1991). Portret mu je izradio V. Bukovac (1907; jedan je od likova i na njegovoj kompoziciji Razvitak hrvatske kulture, HDA, 1913), više crteža s motivima iz njegova života V. Kirin, koji je, uz J. Vaništu, Lj. Ivančića, Maurovića i Z. Grbešića, autor naslovnica i ilustracija u njegovim djelima, a skulpturu u bronci Zlatarovo zlato, koja prikazuje Doru Krupićevu s ključem grada i cehovskom škrinjom u rukama, I. Kerdić (Zagreb, Kamenita vrata, 1929). Lik mu je i na poštanskoj marki SFRJ (1981). U Zagrebu su održane izložbe u povodu stogodišnjice njegova rođenja (1938) i smrti (1981, sa znanstvenim skupom), 2001. izložba Obitelj Šenoa i Hrvatsko narodno kazalište (potom i u drugim hrvatskim gradovima), a 1999. MH utemeljila je Nagradu za književnost i umjetnost »August Šenoa«. Rukopisna ostavština i nekoliko njegovih crteža (tuš, olovka) u posjedu je obitelji, dio se čuva u Odsjeku za povijest hrvatske književnosti HAZU, dio u NSK, a numizmatička zbirka u Arheološkom muzeju u Zagrebu (izložba Šenoino blago 2013–14).
DJELA (izbor): Ljubica. Izvorna vesela igra iz zagrebačkoga života, u tri čina.
Zagreb 1866. — Zlatarovo zlato. Roman iz prošlosti zagrebačke.
Zagreb 1872. — Sabrani spisi,
1–4. Zagreb 1876–1878. — Diogenes. Historička pripoviest XVIII. vieka.
Zagreb 1878. — Prosjak Luka. Pripoviest iz seoskoga života.
Zagreb 1879. — Izabrane pjesme.
Zagreb 1882, 1908². — Kletva. Historički roman.
Zagreb 1882. — Sabrane pripoviesti,
1–8. Zagreb 1883–1900. — Razne pjesme. Šaljive, lirske, legende, priče, romance, balade, povjestice i prievodi.
Zagreb 1892. — Izabrane pjesme
. Zagreb 1896. — Sabrane pripoviesti,
1–7. Zagreb 1910–1920. — Sabrana djela,
1–16. Zagreb (1919–1944). — Izabrana djela,
1–20 (od sv. 2 Sabrana djela
). Zagreb 1931–1934. — Pjesme.
Zagreb 1931, 19322
. — Seljačka buna.
Zagreb 1931. — Djela,
1–12. Zagreb 1932–1935. — Sabrana djela,
1–20. Zagreb 1943. — Djela,
1–4. Zagreb 1951. — Povjestice.
Zagreb 1956. — August Šenoa.
Pet stoljeća hrvatske književnosti, 39–42. Zagreb 1962, 19642
. — Sabrana djela,
1–12. Zagreb 1963–1964. — Karanfil s pjesnikova groba i druge pripovijesti.
Zagreb 1967. — Čuvaj se senjske ruke.
Zagreb 1968. — Povjestice i druge pjesme.
Zagreb 1973. — Djela,
1–13. Zagreb 1978, 1980, 1983. — Zlatni grad.
Zagreb 1992. — Pjesme. Prijan Lovro. Zlatarovo zlato.
Vinkovci 1997. — Izabrane pjesme.
Zagreb 1998. — Nepoznati rani radovi na češkome i njemačkom jeziku.
Zagreb 2003. — Povjestice.
Zagreb 2003. — Izabrana djela,
1–4. Stoljeća hrvatske književnosti. Zagreb 2008–2014.
LIT.: I. Perkovac (I. P.):
Ljubica. Vesela igra od Aug. Šenoe. Novi pozor (Beč), 2(1868) 168, str. 664; 169, str. 667–668; 170, str. 672. — J. E. Tomić (T.):
»Zlatarovo zlato«, roman iz prošlosti zagrebačke od Augusta Šenoe. Narodne novine, 38(1872) br. 283–287. — F. Marković:
O antologiji hrvatskoga pjesničtva svih vjekova. Vienac, 5(1873) 18, str. 283–285; 19, str. 300–301; 20, str. 314–315; 22, str. 346–348; 24, str. 381–383; 25, str. 397–399; 26, str. 409–410; 27, str. 425–427. — A. Harambašić:
August Šenoa. Hrvatska vila, 1(1882) 1, str. 13–14. — T. Smičiklas
i F. Marković:
Matica hrvatska od godine 1842. do godine 1892. Zagreb 1892, 175–224. — V. Dukat:
August Šenoa kao pisac feljtona. Vienac, 26(1894) 15, str. 234–238; 16, str. 250–254; 17, str. 268–271. — M. Nehajev:
»Zlatarevo zlato«, drama u pet čina. Po romanu Augusta Šenoe napisao Ivanov. Nada, 7(1901) 23, str. 362. — M. Dežman (Iv.):
A. Benešić, »Diogenes«, historička drama po istoimenu romanu Augusta Šenoe. Vienac, 35(1903) 19, str. 617. — K. Kovačić:
Šenoa kao redaktor »Vienca«. Savremenik, 7(1912) 1, str. 62–65. — A. G. Matoš (A. G. M.):
Campus nobilium. Obzor, 54(1913) 127, str. 1–2. — M. Ogrizović:
Slava Augustu Šenoi (1881–1921). Spomen-spis o četrdesetgodišnjici njegove smrti. Zagreb 1922. — A. Barac:
August Šenoa. Zagreb 1926. — I. Esih:
Značenje Augusta Šenoe u slavenskim književnostima. 15 dana, 2(1932) 16, str. 241–242. — M. Šenoa:
August Šenoa kao putnik i putopisac. Hrvatski planinar, 28(1932) 4, str. 100–103. — Isti:
Moj otac. Zagreb 1933. — V. Kovačić:
Ljubica. Hrvatski dnevnik, 2(1937) 489, str. 12. — Isti:
Prosjak Luka. Drama u osam slika. Ibid., 3(1938) 835, str. 9. — M. Šenoa:
Šenoa kao humorista i crtač. Spremnost, 2(1943) 56, str. 9. — M. Kombol:
Poviest hrvatske književnosti do narodnog preporoda. Zagreb 1945. — M. Nehajev:
Eseji, 2. Zagreb 1945, 57–72. — A. Barac:
August Šenoa (1831–1881). Republika, 6(1950) 11/12, str. 717–735. — J. Ravlić:
Iz korespondencije Augusta Šenoe. Građa za povijest književnosti hrvatske, 1950, 19, str. 105–143. — J. Ibler:
Šenoine pripovijesti. U: Hrvatska književna kritika, 2. Zagreb 1951, 40–62. — Isti:
Prvi hrvatski roman. Ibid., 63–74. — A. Barac:
Hrvatska novela do Šenoine smrti. Rad JAZU, 1952, 290, str. 5–64. — Z. Škreb:
Tragovi njemačke poezije u Šenoinim stihovima. Ibid., str. 129–196. — V. Gotovac:
Šenoa danas. U povodu 75-godišnjice smrti. Narodni list, 12(1956) 14. XII, str. 6. — K. Kovačić:
Književničke polemike prije 78 godina. Kako je došlo do odvajanja pravaških pisaca od Šenoe. Mogućnosti, 3(1956) 9, str. 702–707. — Z. Škreb:
Šenoa, Karamfil sa pjesnikova groba. Interpretacija. Umjetnost riječi, 1(1957) 1, str. 9–28. — A. Šoljan:
Ljubici umjesto buketa. Telegram, 5(1964) 199, str. 2. — S. Lasić:
Roman Šenoina doba (1863–1881). Rad JAZU, 1965, 341, str. 163–230. — V. Pavletić:
Kako su stvarali književnici. Zagreb 1966, 65–81. — D. Jelčić:
Teme i mete. Zagreb 1969, 25–44. — V. Kalenić:
Sintaksa Šenoina jezika u funkcijama izraza. Umjetnost riječi, 13(1969) 1/2, str. 21–43. — I. Frangeš:
Šenoina baština u hrvatskom realizmu. Croatica, 1(1970) 1, str. 137–166. — M. Sertić:
Stilske osobine hrvatskog historijskog romana. U: Hrvatska književnost prema evropskim književnostima. Zagreb 1970, 191–208. — Z. Škreb:
Šenoa i njegovo doba prema njemačkoj književnosti (1860–1881). Ibid., str. 151–174. — N. Batušić:
Hrvatska kazališna kritika. Zagreb 1971. — Sabrana djela Antuna Gustava Matoša, 6. Zagreb 1973. — M. Živančević
: Literatura o Šenoi. Godišnjak Filozofskog fakulteta u Novom Sadu, 17(1974) 1, str. 221–246. — I. Frangeš:
Realizam. U: Povijest hrvatske književnosti, 4. Zagreb 1975. — N. Batušić:
Hrvatska drama od Demetra do Šenoe. Zagreb 1976. — D. Jelčić:
August Šenoa u očima kritike (s potpunijom bibliografijom i literaturom). Zagreb 1978. — Z. Škreb:
August Šenoa, prvi hrvatski romanopisac. U: Hrvatska književnost u evropskom kontekstu. Zagreb 1978, 363–381. — N. Klaić:
Historijska pozadina Šenoine pripovijetke i romana. Croatica, 13(1982) 17/18, str. 7–105. — M. Tomasović:
Šenoin jampski jedanaesterac. Umjetnost riječi, 27(1983) 1/2, str. 57–73. — D. Jelčić:
Šenoa. Zagreb 1984. — N. Klaić:
Historijska pozadina Šenoine »Seljačke bune«. Gordogan, 7(1985) 19, str. 50–136; 8(1986) 20/21, str. 3–57. — J. Skok:
Kajkavski kontekst hrvatske književnosti. Čakovec 1985. — M. Tušek-Šimunković:
Hrvatska feljtonistika do Šenoe. Croatica, 17(1986) 24/25, str. 77–110. — I. Frangeš:
Povijest hrvatske književnosti. Zagreb—Ljubljana 1987. — N. Klaić:
Historijska pozadina Šenoine »Kletve«. Gordogan, 9(1987) 26/27, str. 35–145. — J. Skok:
Kanarinčeva ljubovca – ogledni i ugledni uzorak Šenoine novelistike. Croatica, 19(1988) 29, str. 53–68. — M. Tušek-Šimunković:
Šenoino praško razdoblje. Rad JAZU, 1988, 429, str. 113–184. — A. Sekulić:
Uskoci u djelima Šenoe, Kranjčevića i Nehajeva. Senjski zbornik, 17(1990) str. 193–202. — V. Brešić:
Dragi naš Šenoa. Zagreb 1992. — I. Frangeš:
Suvremenost baštine. Zagreb 1992. — K. Nemec:
Povijest hrvatskog romana od početaka do kraja 19. stoljeća. Zagreb 1994. — D. Jelčić:
Nove teme i mete. Zagreb 1995. — I. Frangeš:
Cvijetak ljubavi, rodoljublju i čovjekoljublju (Šenoin Karanfil sa pjesnikova groba). Forum, 45(1996) 10, str. 1061–1073. — S. Jurić:
Akcenatski (dioni) stihovi Augusta Šenoe i Rikarda Jorgovanića. Umjetnost riječi, 40(1996) 2/3, str. 101–113. — J. Pogačnik:
Traganje za vlastitom biti. Forum, 45(1996) 10, str. 1074–1086. — Crteži i siluete Augusta Šenoe (katalog izložbe). Široki Brijeg 1997. — K. Čorkalo:
Prosjak Luka Augusta Šenoe, predložak hrvatskoga realističkoga romana. Književna Rijeka, 2(1997) 1, str. 56–60. — I. Frangeš:
August Šenoa – kodifikator moderne hrvatske proze sedamdesetih godina XIX. stoljeća. Croatica, 27(1997) 45/46, str. 273–285. — E. Banov:
Utjecaj usmenoknjiževnih tekstova na stvaralaštvo Augusta Šenoe. Riječ, 4(1998) 2, str. 105–115. — A. Car-Mihec:
Šenoina Ljubica. Ibid., 1, str. 112–124. — D. Horvat:
Šenoa – promicatelj njemačke književnosti. Ibid., str. 141–145. — J. Matanović:
August Šenoa između teorije i prakse. Dani hvarskog kazališta, 25. Split 1999, 251–272. — M. Šabić:
Šenoine Povjestice i Erbenova Kytice; između mita i predaje. Književna smotra, 32(2000) 4(118), str. 143–150. — Obitelj Šenoa i Hrvatsko narodno kazalište (katalog izložbe). Zagreb 2001. — Kameni svatovi, Šenoa i Jablanovec. Zaprešić 2002. — M. Šabić:
Feljtonistički diskurz i nacionalnointegracijska paradigma. Zagreb 2003. — D. Jelčić:
Povijest hrvatske književnosti. Zagreb 2004. — S. P. Novak:
Povijest hrvatske književnosti, 2. Split 2004. — I. Pederin:
August Šenoa kao urednik »Vienca«. Riječ, 10(2004) 2, str. 145–184. — M. Šicel:
Povijest hrvatske književnosti XIX. stoljeća, 1. Zagreb 2004. — C. Pavlović:
Priča u pjesmi. Pripovjedni postupci Šenoine epske poezije. Zagreb 2005. — A. Ille:
A. Šenoa i C. C. Branco: od romantizma prema realizmu. Marulić, 39(2006) 6, str. 1138–1148. — K. Matković Mikulčić:
Obitelj Šenoa i Turopolje. Velika Gorica 2006. — C. Pavlović:
Šenoina poetika prevođenja. Zagreb 2006. — J. Bílý:
Šenoova Selská vzpoura v kontextu evropského historického románu. Riječ, 16(2010) 2, str. 161–171. — I. Golub:
Šenoa kao naš suvremenik. Kolo, 19(2011) 5/6, str. 255–264. — J. Šego:
O ženama u »Viencu« i o liku učiteljica u trima književnim tekstovima 19. stoljeća. Kroatologija, 2(2011) 2, str. 141–160. — M. Maras:
Kako se kovalo Zlatarovo zlato. Kolo, 22(2012) 1/2, str. 237–252. — M. Soljačić:
Književni prilozi Augusta Šenoe u Danici, koledaru Društva sv. Jeronima. Marulić, 45(2012) 2, str. 274–279. — M. Dobrovoljac Žmigavec:
Nepoznate mladenačke njemačke pjesme Augusta Šenoe. Dugo Selo 2013. — V. Brešić:
Hrvatska književnost 19. stoljeća. Zagreb 2015.
Ankica Šunjić (2015)

Question: when was august born in zagreb

In 1858 he studied medicine in Vienna.

Question: where did august Šenoa study medicine

In 1858 he studied medicine in Vienna.

Question: when is august coming to hbl.lzmk

In 1858 he studied medicine in Vienna.

Question: where was august born in zagreb

In 1858 he studied medicine in Vienna.

Question: what did august Šenoa study in vienna

In 1858 he studied medicine in Vienna.

Question: when did august Šenoa start studying medicine

In 1858 he studied medicine in Vienna.

when did august Šenoa start studying medicine

Question: who is the real name of august Šenoa

In 1858 he studied medicine in Vienna.

Question: where did august Šenoa study in 1858

In 1858 he studied medicine in Vienna.

He was registered in 1857 at the Zagreb Orthodox Academy . Shenoa , August , Ankica Šunjić ( 2015 . ) , hbl.lzmk.hr , accessed on 6 August 2019 .

Godine 1858. godinu dana studirao je medicinu u Beču.

He was registered in 1857 at the Zagreb Orthodox Academy.Shenoa, August, Ankica Šunjić (2015.), hbl.lzmk.hr, accessed on 6 August 2019. In 1858 he studied medicine in Vienna.

He was a slow member of the Croatian Pedagogical and Librarian Association.

August Šenoa i Zagreb između potresa 1880. i 2020.
Onaj tko je vidio naslovnicu Matičina „kriznog Vijenca“ mogao se uvjeriti da slika govori uistinu tisuću riječi: Ujevićkin Šenoa s kirurškom maskom na licu naslonjen na oglasni stup. Najzagrebačkiji pisac zatečen strahom od virusa, naizgled opušten kao da je upravo umakao nevolji, pa je odlučio načas predahnuti nalazeći oslonca u stabilnome i stamenom komadu svoga pošastima pogođena grada, tek nekoliko koraka od rodne kuće i nekoliko više od svojih junaka raspoređenih od Kaptola do Griča, pa preko Medvedgrada natrag do zadnjeg svojega doma u Mesničkoj. Samo srce Zagreba i srce Hrvatske Šenoin je i biografski i literarni imaginarij, pa Marija Ujević i nije imala izbora nego jedan brončani simbol, koji je inicirao književnik Zvonimir Milčec, postaviti baš tu – na početak Vlaške. A da je pogodila samu zjenicu, pokazali su Zagrepčani kad su se 13. prosinca 1988. okupili na njegovu otkrivanju, koje se po broju moglo usporediti samo s ispraćajem svoga počasnog građanina na Mirogoju nepunu godinu nakon Velikog potresa kad je jedva 43-godišnji Šenoa zauvijek napustio ovaj svijet kao njegova naknadna žrtva.
Na to i cilja Vijenčev glavni urednik kad se samo nekoliko dana nakon još jednoga razornog potresa, sada gotovo 140 godina od prvoga, obratio čitateljima, baš kao što je to učinio i njegov slavni prethodnik u istoimenom listu također samo nekoliko dana od „velike trešnje“. Štoviše, citira Šenoinu Zagrebulju te subote s onih „deset sekunda“ koliko je trebalo „podzemnom zmaju“ da „udari pandžom u srdce hrvatske domovine“, a činilo se kao i u naših nedavnih – kažu – pet sekundi više „da je to bio cieo viek, proklet viek“ – „Mišljah da je sudnji dan.“ Ubrzo će se pokazati da je za Augusta Šenou to uistinu i bio.
„U 8 sati 35 minuta“ toga kobnog prohladnog utorka 9. studenoga 1880. August je Šenoa upravo krenuo iz kuće spreman da pođe „u zagrebačku goru po službenom poslu“, još samo da uzme šešir, kad se ujedanput sruši vješalica na njega, a on kao da stoji „sred burna mora na brodu, koj se ljulja amo i tamo“, piše Šenoa u svom Viencu: „Potres, pomislih, skočim pod prag. K meni sunu žena, djeca, sva družina. Visisvetiljka nihala se kao njihalo ure od istoka k zapadu, ure udarahu silovito u zaklopno staklo. Kameni kipovi počeše skakutati na ormarih a posude vrcale sa police na zemlju u crti parabole, kan da si ih izbacio iz topa. Pod zemljom tutnji mukla grmljavina, s vana čuje se prasak criepa, kuća se ziba i ziba ko brod na moru. Oblio me leden znoj, pritiskivah još jače svoje. Napokon stiša se bies. Izidjoh iz kuće. Proti meni stanuje prijatelj mjernik. Krenusmo obojica da vidimo šta je...“
Po ulicama uzjareno ljudstvo, gomile crijepa, srušenih dimnjaka, visoke zidine zijevaju. Svetilište u prvostolnoj crkvi srušeno, vršak pročelja Sv. Marka slomljen, svod pao i razbio orgulje, u to novi potres, pobjegoše te potom zađu u hram Sv. Katarine, pročelje popucalo, s oltara svalio se mramorni kip Sv. Ignaca – „užasna li prizora!“ Žure vidjeti akademijsku palaču, koja se nije pomakla, ali ornamentika i slikarija sva na zemlji, dimnjak razbio stakleni krov, starine i knjige po podu, s palačâ Zrinskog trga srušili se kameni kipovi, fratarski toranj popucao na sve strane, remetska stara crkva nije nego ruševina, meteorološka stanica uništena. Po drugi put osjeti Šenoa kao da ga srce stišće.
U mutnu i kišnu večer obilazi i Mirogoj, jer je „glavni udarac došao iz Zagorja na Granešinu, Remete, preko mirogojskoga groblja u Novu ves, Kaptol, na Jelačićev, Zrinski trg te išao prema Savi“. Na grobovima oboreni spomenici i križevi, Preradovićeva grobnica začudo netaknuta, u sumraku se čini sve tužnije i bolnije, Zagreb kao da se pita što je skrivio, no i prije se tresao i gorio i još stoji: „još Hrvatska nije propala, a nisi ni ti, Zagrebe moj!“, tješi se otac Zlatarova zlata.
Nakon dva dana smrtnog straha počeo je zalaziti u kuće – „potrgane stube, izpucani zidovi, razprsnuli svodovi“. Ljudi bježe, jer u svakoj pukotini vide smrt. Nema škole, nema uredâ, samo glad novinarska, čija je „ludost učinila toliko zla koliko i potres“ – Zagreb da je sama ruševina, a kod Resnika da su se ukazali vulkani, vrela voda da je štrcala 30 metara visoko! Istina, šteta je ogromna i tko je zavirio u kuću, može je izmjeriti, no ako i teško ranjen, Zagreb stoji i živi – baš kao i nakon potresa prije 300 godina koji je oborio toranj sv. Marka i Medvedgrad ili nakon provale Tatara i četiri požara u tri vijeka – Zagreb se uvijek dizao „kao fenič-ptica“.
Tako Šenoa o svojim doživljajima prvih dana potresa – živo i potreseno kao da u ruci ne drži pero, nego kameru, koja dršće, i kao da nas od davnoga sugrađanina i strašnog događaja dijele tek dani, a ne gotovo stoljeće i pol. Osim onoga što je napisao u Zagrebuljama nema ništa, „iako je u svome dnevniku moj otac htio da sve to pribilježi“, prisjećat će se poslije mnogo godina stariji Šenoin sin. A zašto „nije bilo ni volje ni vremena da to učini“, Milan Šenoa indirektno pojašnjava: s potresom je, naime, otpočeo i očev „križni put“.
Koncem 1880. jedanaestogodišnji Milan pohađao je drugi gimnazijski razred i zajedno s nešto mlađom sestrom Dragicom odlazio svaki dan u školu, otac na svoj posao u gradski ured, a majka je ostajala u kući s jednogodišnjim Brankom. „Na deveti dan mjeseca studenoga dođe onaj zlokobni potres“, prisjeća se Milan, „moj je otac još bio u krevetu, majka nas je spremala u školu. U kući u Mesničkoj ulici nije se osjetio žestoko, ali kako sam ja prvi izašao iz kuće, pa vidio, kako se na kući našega susjeda Romanića srušio čitavi zabat, pa onda, kad sam vidio, da se je statua Svetoga Marka, a koju su dan prije bili podignuli na zabat, srušila, i da se vrijednome evanđelistu otkinula glava, da je crkva Svete Katarine strašno štetovala, konvikt na pô razvaljen, a sve ulice pune opeka i ruševina, poletih kući, sav prestravljen. Moga oca više nije bilo kod kuće; on je već započeo svoj križni put...“
Potres je bio u utorak, a „već iduće subote napisa moj otac Zagrebulju u Viencu“, nastavlja Milan te dodaje: „Moj je otac imao onoga dana poći na Sljeme po nekom poslu sa gradskim mjernikom Melkušem... Njih se dvojica brzo nađoše, jer je mjernik stanovao u suprotnoj kući, pa započeše da liječe teške rane miloga grada, da pomognu gdje se još pomoći dade, da spriječe još veće zlo. Sve se je gradsko poglavarstvo razbjeglo: jedini načelnik, mjernik i moj otac ostadoše u Zagrebu, kakogod nije građevni referat pripadao mome ocu. Pravi je referent za građevine ostavio Zagreb prvim vlakom. Tako je ostala sva briga na mome ocu.“
A otac? On „neumorno je prolazio pod svim onim potleušicama, provlačio se uza stube u rasklimano, zamazano potkrovlje, spuštao se niza stube u jadne podzemne stanove, gdje je i bez potresa vladala krajnja bijeda i nevolja“. I tako iz dana u dan tri mjeseca s gradskim mjernikom i s „detachementom pionira s potrebnim oruđem i materijalom“: „Mnogo je toga trebalo srušiti, mnogo podupirati da se samo ne sruši, a gotovo polovicu novih zgrada trebalo je povezati gvozdenim sponama.“ A onda jednoga tmurnog prosinačkog dana krenuše „mjernik i moj otac da se uspnu na franciskanski toranj, koji je bio na sve četiri strane od kape do temelje propuknuo“, a kad je navečer došao kući, sav izmoren „stane se najednom tužiti majci, da ćuti jake bolove u zglobovima“. Pod konac siječnja jave se opet jaki bolovi u zglobovima da je „doktor Fon morao žalibože konstatirati upalu zglobova“: „Od mjeseca ožujka ostao je otac kod kuće, tek se kadikad vozio s majkom po gradu. Upala se bacila na srce, a ovo poče izlučivati vodu: pomalo napune se noge, a onda se poče voda sakupljati u trbuhu.“
Šenoina rodna kuća u Vlaškoj nakon potresa 2020.
Iako načeta zdravlja, Šenoa obavlja ne samo svoje gradske poslove nego i književne. Baš dva dana uoči potresa počela mu je u Viencu izlaziti Kanarinčeva ljubovca – priča o piščevoj susjedi – posljednjoj zagrebačkoj plemkinji koja je živjela sama s kanarincem. A šest dana nakon potresa u Narodnim novinama krenuli su i prvi nastavci opsežno koncipirana povijesnog romana Kletva. U svome Viencu, koji i dalje neumorno uređuje, od veljače do rujna sljedeće 1881. objavio je Branku – pokazat će se: posljednje dovršeno djelo. Pisao je uglavnom sam, u početku u naslonjaču rektora Matije Mesića, a kako mu se zdravlje pogoršavalo, povremeno je diktirao iz kreveta supruzi ili sinu Milanu. „Najviše je neprilika zadavao težak posao oko korekture Kletve, pisat će o tome Milan, i sam pisac i geograf, jer su tadašnje Novine zadržale genitivno ah: „Samo da se nešto oporavim, govorio je majci, onda ćemo u Meran... Jednom, kad je pisao ono poglavlje u Kletvi, gdje vojvoda Hrvoj dolazi na Omiš, reče nekako nezadovoljno: ‘Ja bi morao u Dalmaciju i Bosnu, ja poznam samo Senj, kad u njem bura puše do nemila, al’ ne poznam Bribira, Trogira, Šibenika, Splita, Omiša i Dubrovnika’...“.
Zaredaše posjeti već teško bolesnu Augustu Šenoi. Među posjetiteljima bio je i đakovački biskup Strossmayer, Šenoin dobrotvor, koji ga je stipendirao tijekom studija u Pragu polažući u mladoga Šenou velike nade. Sačuvani memoarski zapisi Šenoinih prijatelja svjedoče o tim njegovim teškim danima. Dragutin Hirc, bakarski botaničar i zoolog, koji ga je više puta posjetio, navodi Šenoine riječi kako mu jedno popodne u lipnju „bijaše veoma zlo“: „Šta ćete, pokvario sam se prigodom potresa. Imao sam za obaviti do tristo komisija, vozio se, išao pješke, iz hladna zraka u toplu sobu i obratno i tako si krv nahladio i dobio vodenicu, nu ja se ipak nadam da ću ozdraviti.“ Svog prijatelja Hirc opisuje kao „od naravi suholjasta čovjeka“, no „bolest mu skrši tielo skoro do kraja“: „Lice mu je upalo, žile na sljepočnicah bijahu tako tanke, kao da si ih perom crtao, a na ruci razabirao si svaku košćicu“. A kad ga je drugi put posjetio, krenulo mu na bolje, baš je držao pero i žustro pisao svoju Kletvu. No treći put ga nije mogao primiti, samo mu je poručio da mu je opet pozlilo i da cijelu noć nije spavao.
Spomenik Šenoi Marije Ujević Galetović u Vlaškoj ulici u Zagrebu
Slično se Šenoa žalio i Vjekoslavu Livadiću, naime, da ima već sedam mjeseci što boluje: „Imadem tako zvani hlapat srdca, a pokvario sam se za vrieme potresa“: „Za ono vrieme, hodao sam naokolo od kuće do kuće, imajuć pregledavati učinjeni kvar, kad, zdravlja i onako slaba – prehladih se, a meni zlo... Dva puta su me već operirali. Bilo je dana, da sam se po petnaest puta onesviestio. Dva puta izvadiše mi vode iz tiela – po 14 litara i više. Time se moj put u Italiju zatezao, pa ove godine više ni nemogu, jer – ljeto je na izmaku, a hladni dani jesenski započimlju. Zato na godinu – na godinu, ako bog da, poći ću u Meran, u Tirolsku...“ A na spomen književnog rada, odmah bi živnuo „mladjahnim zanosom i žarom“ te govorio s dubokim uvjerenjem: „Već sam dobro dugo urednik Vienca, a bio sam mu i suradnikom od samoga početka, od g. 1869. Al ti naši ljudi, kao da nemaju prava pojma o novelistici, pa nesmiješ jim to ni kazati, jer vele, da si jim protivnik...“
Kuća u Mesničkoj u kojoj je Šenoa umro / Snimio Vinko Brešić
Tridesetoga rujna 1881. teško bolestan Šenoa odlukom gradskoga zastupstva postao je „začasnim građaninom grada Zagreba“: „Pod jesen dobio je moj otac neku bočicu s kloroformom, pa je udisao, da mu se ublaže boli. Napokon jednoga jutra, utorak 13. prosinca, rekoh ocu ‘Ljubim ruke’, a on mi odgovori slabim glasom ‘Zbogom!’“ – prisjeća mu se sin. A Šenoina udovica, koja je svoga muža nadživjela pune 64 godine (umrla 1944), u svim intervjuima isticala je kao jedan od glavnih uzroka njegovoj bolesti naporni rad – obdan na zagrebačkom magistratu, uređivanje Vienca i komisije od osam ujutro do šest navečer, a obnoć čitanje i pisanje. No izravni povod njegove smrti vidjela je u potresu koji je razorio Zagreb: „Šenoa je bio službeno zaposlen oko konstatiranja štete, koju je nanijela katastrofa, i taj ga je ogromni posao potpuno iscrpio. K tome pridolazi moralna bol, koja ga je obuzela gledajući u ruševinama Zagreb, koji je on fanatično ljubio. Dolazeći sa posla, sa gradskih ruševina, kudi, bio je neutješno deprimiran i klicao je često sav u suzama: ‘Moj lijepi, dragi Zagreb!’“
Otkrivanje spomenika Šenoi u Vlaškoj Marije Ujević Galetović 1988. / Snimio Zvonimir Milčec, inicijator podizanja spomenika / Arhiv obitelji Milčec
Kad je već ležao na smrtnoj postelji, okupljenim prijateljima, dodaje Šenoina udovica, govorio je dugo o Zagrebu i, vjerujući da će još i on moći raditi na njegovoj obnovi, molio ih: „Ne dajte mi, prijatelji, da umrem, imam još mnogo toga da učinim!“
Toga 13. prosinca 1881. bio je također utorak kao i na dan potresa 9. studenoga 1880. I bilo je jutro kada je Tomislav Maretić, Milanov učitelj grčkoga, zazvao ga iz razreda na hodnik, gdje ga je čekao sa suzama u očima očev prijatelj Ivan Kostrenčić, koji ga zagrli i „teško šanu“: „Sinko, tvoj otac je umro...“
Kroničari vele da takva pogreba Zagreb nije vidio još od smrti bana Jelačića. „Ako je ikad hrvatska vila gorko zaplakala, ona će plakati nad ovim grobom, u koji danas polažemo umrle ostanke pjesnika, kakvim se stoljeća diče“, izgovorio je toga 15. prosinca nad Šenoinim grobom Ivan Zahar.
A još jedan Šenoin prijatelj, Bude Budisavljević, svojim je sjećanjima dodao: „Jest, bio je ono veličanstven pogreb, dostojan Šenoe, ali dostojan i rodnoga mu grada Zagreba!“
Iako su prošle oba potresa – onaj iz 1880. i ovaj iz 2020. – obje Šenoine kuće – ona u Vlaškoj u kojoj je rođen i ona u Mesničkoj u kojoj je umro – stoje kao da se ništa nije dogodilo. A Ujevićkin Šenoa, sada bez maske, i dalje oslonjen na svoj stup, osluškuje život koji se iznova vraća na zagrebačke ulice. Jer „Zagreb je Zagreb“.
686 - 18. lipnja 2020. | Arhiva
Klikni za povratak

Question: what organization was august Šenoa a member of

Croatian Pedagogical and Librarian Association

Croatian Pedagogical and Librarian Association

what organization was august Šenoa a member of

Question: august Šenoa was a member of which organization

august Šenoa was a member of which organization

Question: what nationality is august Šenoa

Question: august Šenoa was a member of which association

august Šenoa was a member of which association

Question: is august a slow or fast reader

He was a slow member of the Croatian Pedagogical and Librarian Association .

August Shenous died in Zagreb in 1881.

Gradska groblja Zagreb
Groblja
Groblja na karti
Mirogoj
Miroševec
Gaj urni - Krematorij
Markovo polje
Ostala groblja
Tražilica pokojnika
Virtualna šetnja
Osmrtnice
Značajne osobe - abecedni popis
Usluge
Pogrebne usluge
Pogrebna oprema
Katalog uređenih grobnih mjesta
Katalog pogrebne opreme
Cjenik usluga Podružnice Gradska groblja
Uređenje grobnih mjesta
Uvjeti i načini plaćanja
Reklamacije računa
E-obrasci
Opći uvjeti
Mobilna aplikacija
Korisne informacije
Rezerviranje termina ispraćaja i ukopa
Postupak kod smrtnog slučaja
Najčešća pitanja
Pravila ponašanja na groblju
Naputak za vanjske izvođače građevinsko-klesarskih radova
Značajne osobe - vremeplov
O nama
Radno vrijeme
Zakonska regulativa i certifikati
Zaštita osobnih podataka
Politika zaštite okoliša, zdravlja i sigurnosti na radu
Etički kodeks
Izjava o digitalnoj pristupačnosti
Upotreba kolačića (cookies)
Povijest
Kontakt
EN
Gradska groblja Zagreb
Značajne osobe - vremeplov
Listopad
Ramiro Bujas
Korisne informacije
Rezerviranje termina ispraćaja i ukopa
Postupak kod smrtnog slučaja
Najčešća pitanja
Pravila ponašanja na groblju
Naputak za vanjske izvođače građevinsko-klesarskih radova
Značajne osobe - vremeplov
Ramiro Bujas
Zanimanje
psiholog i kuilturnio djelatnik
Datum rođenja
23. 8. 1879.
Mjesto rođenja
Budva
Mjesto smrti
Zagreb
Lokacija
7A - I - 78
Tražite

Question: when did august shenous die in zagreb

August Shenous died in Zagreb in 1881.

Question: in which city did august shenous die in 1881

August Shenous died in Zagreb in 1881.

in which city did august shenous die in 1881

Question: who was the first person to die in zagreb

August Shenous died in Zagreb in 1881.

who was the first person to die in zagreb

Question: what was the name of the revolutionary leader who died in zagreb in 1881

August Shenous died in Zagreb in 1881.

Question: what is the scientific name for august shen who died in 1881

August Shenous died in Zagreb in 1881.

Question: in which month of the year does the death of hernous occur

August Shenous died in Zagreb in 1881.

in which month of the year does the death of hernous occur

Naslijeđe August Šenoa umro je u Zagrebu 1881. godine.

Naslijeđe August Šenoa umro je u Zagrebu 1881. godine.

Because of writing about the life of people from his surroundings and stories about heroes from a long history, the Bosnian writer fra Eugen Matić (pseudons Narcis Jenko) is called the Bosnian Sheno in the Bosnian literature.Silvana Burilović: Family of the Duke of Hrva, Splitsko-makarska nadbiskupija, October 18, 2012.

Question: who wrote the book the family of the duke of hrva

who wrote the book the family of the duke of hrva

Question: who is known as bosnian sheno

Question: when was silvana burilović's book published

when was silvana burilović's book published

Question: what is the nickname of the writer fra eugen matić

what is the nickname of the writer fra eugen matić

Question: what is the name of the writer fra eugen matić

what is the name of the writer fra eugen matić

Question: what nationality is the writer fra eugen matić

what nationality is the writer fra eugen matić

Question: who is the writer fra eugen matić

Question: who is known as the bosnian sheno

fra Eugen Matić ( pseudonima Narcis Jenko

Because of writing about the life of people from his surroundings and stories about heroes from a long history , the Bosnian writer fra Eugen Matić ( pseudons Narcis Jenko ) is called the Bosnian Sheno in the Bosnian literature . Silvana Burilović : Family of the Duke of Hrva , Splitsko - makarska nadbiskupija , October 18 , 2012 .

Part of The Complete List: Our Literature, 1865

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

U Zagrebu objavljen engleski prijevod Šenoina klasika
Roman Zlatarovo zlato Augusta Šenoe gotovo stoljeće i pol nakon što je objavljen preveden je na engleski jezik. Knjiga s naslovom Goldsmith’s Treasure objavljena je sredinom kolovoza u Zagrebu na inicijativu Andrije Pečarića, vlasnika nakladničke kuće Spiritoso, dok prijevod potpisuje mladi prevoditelj Neven Divnjakinja. Urednica izdanja je Tanja Konforta, a domišljato grafičko oblikovanje, koje podsjeća na zlatnu polugu, osmislili su nagrađivani dizajneri Tomislav-Jurica Kaćunić, Ivana Vučić i Hamper studio.
„Kad je ovaj roman tek objavljen, brzo je preveden na brojne jezike: njemački, češki, francuski, slovenski, poljski… poslije čak i esperanto, ali engleskog prijevoda dosad nije bilo. Smatrao sam da je jedan od dragulja hrvatske književnosti, prvi hrvatski umjetnički povijesni roman i lijepa ljubavna priča, vrijedan pozornosti i da ga treba na atraktivan način predstaviti svima koji dolaze u Hrvatsku i žele je upoznati“, kazao je Pečarić i dodao da je ova knjiga početak opsežnijega projekta Šenoin Zagreb. „Cilj nam je Šenou smjestiti na mjesto koje mu pripada, spojiti staro i moderno, približiti ga novim generacijama suvremenim tehnologijama koje nas okružuju. Nadamo se da će sa Šenoinim romanima ljudi još više zavoljeti Zagreb i Hrvatsku.“
Tekst Zlatarova zlata opremljen je objašnjenjima manje poznatih i arhaičnih riječi te povijesnih podataka na marginama stranica, što olakšava čitanje. Romanu je priložen i predgovor Tanje Konfronta, koja čitateljstvo u kratkim crtama upoznaje s „ocem moderne hrvatske književnosti“ i njegovim djelom te prvim umjetničkim romanom u povijesti hrvatske književnosti, koji je postao nezaobilaznim dijelom zagrebačkog i hrvatskoga kulturnog identiteta. Dodala je i napomene koje čitateljima pokazuju da su ulice i trgovi na kojima se odvija radnja romana stvarni, da ljudi njima mogu prošetati, posjetiti crkve, zaista proći tragom likova, što knjigu čini i privlačnim turističkim proizvodom. U tom kontekstu osobito su apostrofirana Kamenita vrata, Trg sv. Marka, Jelačićev trg (Harmica), Krvavi most, Kaptol, Mesnička, Opatička i Kamenita ulica te Medvedgrad.
Pozornost privlači i grafičko oblikovanje knjige. Uspješan spoj tradicionalnog i suvremenog, dekorativnog i minimalističkog, rustikalnog i elegantnog povezuje tri razdoblja – 16. stoljeće u kojem se radnja odvija, 19. u kojemu je roman nastao te 21. stoljeće suvremenih čitatelja. Pri prijelomu rabljen je font koji je izradio nagrađivani hrvatski dizajner i tipograf Nikola Đurek, čime se, prema riječima izdavača, htjelo pokazati koliko im je važno „predstaviti svijetu naše mogućnosti i bogatu baštinu“.
Pečarić naglašava da je knjiga ponajprije namijenjena stranim turistima koji traže autentične kulturne suvenire, novim generacijama hrvatskih iseljenika koje ne govore dovoljno dobro hrvatski pa se na taj način mogu upoznati s hrvatskom kulturnom baštinom, ali i ostalim čitateljima kojima je Šenoin kultni roman sada dostupan.
Ovu privatnu inicijativu pozdravio je književni povjesničar Tihomil Maštrović, znanstveni savjetnik u HAZU-u, koji na pitanje zašto se toliko čekalo na engleski prijevod toga klasičnog djela hrvatske književnosti odgovara da je problem u tome što se zadaćom prevođenja hrvatske književnosti na strane jezike u Hrvatskoj nijedna institucija sustavno ne bavi. „Po pitanju posredovanja hrvatske književnosti na stranim jezicima mnogo je napravio časopis Most / The Bridge, no sustavna institucijska skrb o tom pitanju u nas ne postoji. Ova pozitivna inicijativa mogla bi biti poticaj da se stvore organizacijski uvjeti koji će potaknuti da se hrvatska književnost u većoj mjeri prevodi na strane jezike.“
Zlatarovo zlato s podnaslovom Roman iz zagrebačke prošlosti objavljeno je prvi put u Vijencu 1871. godine, u brojevima od 5. kolovoza do 30. prosinca, dok je u knjižnom izdanju izašlo godinu dana poslije.
Klikni za povratak

Question: what is the title of the 1866 work by august Šenoa

Part of The Complete List: Our Literature, 1865

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

what is the title of the 1866 work by august Šenoa

Question: when was the father of zagreb written

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

Question: in which year was august Šenoa born

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

Question: the father, 1866, and the father are part of what complete list

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

Question: in which city was august Šenoa born

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

Question: what is the title of august Šenoa’s first novel

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

what is the title of august Šenoa’s first novel

Question: where was august Šenoa born

The Father, 1866.

of Zagreb, 1867.

Part of The Complete List : Our Literature , 1865

Djela Nepotpun popis: Naša književnost, 1865.

Part of The Complete List: Our Literature, 1865 The Father, 1866. of Zagreb, 1867.

Part of The Complete List: Our Literature, 1865