mini|300x300px|Sunce u prirodnoj boji, sjaja smanjenog jakim neutralnim filterom.
mini|300px|desno|Sunce stvara energiju nuklearnom fuzijom, pretvarajući vodik u helij. Niz proton-proton dominira u zvijezdama veličine Sunca ili manjim.

Sunce (astronomski simbol: 16px|☉) je zvijezda u centru našeg Sunčevog sustava. Ona je bijelo usijana, gotovo savršena kugla (razlika između ekvatora i pola je samo 10 km) i sastoji se od plazme isprepletene s magnetskim poljima. Promjer mu je oko 1 392 000 km, što je za 109 puta više od Zemlje i masu oko 2 ∙ 1030 kilograma, što je za 330 000 puta više od Zemlje, a to je 99,86 % mase cijelog Sunčevog sustava. Sunčev je obujam 1,3 milijuna puta veći od Zemljina. Prosječne je gustoće 1 411 kg/m³ (oko 1/4 gustoće Zemlje). Većina poznatih kemijskih elemenata otkrivena je i na Suncu. Po kemijskom sastavu ¾ mase Sunca čini vodik, dok je ostatak uglavnom helij, a manje od 2 % čine teži elementi kao što su kisik, ugljik, neon, željezo i drugi. U središtu Sunca, gdje se nalazi izvor energije i gdje temperatura doseže 15 milijuna kelvina, vodika je manje od helija. Sunce,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2015.

Prema spektralnoj klasi, Sunce spada u klasu G2V, te se još naziva žuti patuljak, zato što je najviše zrači u žutozelenom dijelu spektra. Boja Sunčeve svjetlosti je bijela, ali kada je na nebu nisko nad obzorom, ovisno o količini prašine u atmosferi i zbog raspršenja svjetlosti, izgleda žuto, narančasto ili crveno. Spektralna oznaka G2 pokazuje površinsku temperaturu, koja iznosi 5 778 K (5 505 °C), dok oznaka V pokazuje da je Sunce, kao i većina drugih zvijezda, u glavnom nizu (Hertzsprung-Russellov dijagram) i da stvara energiju nuklearnom fuzijom, pretvarajući vodik u helij.

U jezgri Sunca, svake sekunde u helij fuzionira 4 300 000 000 kg vodika. Iako su nekoć astronomi smatrali da je Sunce mala i beznačajna zvijezda, ispostavilo se da je Sunce svjetlije od 85 % zvijezda u Mliječnom putu, a većina zvijezda spada u crvene patuljke.  Apsolutna magnituda mu je +4,83, ali budući da nam je Sunce puno bliže od ostalih zvijezda, vidimo ga kao najsjajnije nebesko tijelo s prividnom magnitudom -26,74. Vanjski dio Sunčeve atmosfere (korona) stalno ispušta dio plazme u svemir u obliku Sunčevog vjetra, kao struju električno nabijenih čestica koja se širi do otprilike 100 astronomskih jedinica. Balon međuzvjezdane tvari koju stvara Sunčev vjetar naziva se heliosfera: to je najveća neprekidna struktura u Sunčevom sustavu. Osim Zemlje i drugih planeta, oko Sunca kruže i patuljasti planeti, asteroidi, kometi, meteoroidi, trans-neptunski objekti u Kuiperovom pojasu i čestice prašine.

Kako se cijeli svemir širi, tako se i Zemlja kreće s našom galaktikom ili Mliječnim putem, prema zviježđu Vodena zmija i to brzinom od 550 km/s. Najbliža nam je zvijezda alfa Kentaur, koja je udaljena 4,2 godine svjetlosti. Sunčev sustav se okreće oko centra Mliječnog puta, koji je udaljen 24 000 – 26 000 godina svjetlosti i jedan puni krug napravi za 230 milijuna godina. Ako se u obzir uzme kretanje naše galaktike i naše orbitiranje oko njenog centra, onda je rezultanta kretanja Sunca 370 km/s u smjeru zviježđa Lav i Pehar.

Srednja udaljenost između Sunca i Zemlje je 149 600 000 km ili jedna astronomska jedinica (AJ), što svjetlost prijeđe za 8 minuta i 19 sekundi. Energija koju prenosi Sunčeva svjetlost (Sunčeva konstanta) daje gotovo sav život na Zemlji, zahvaljujući fotosintezi, a ujedno pokreće vrijeme i klimu na Zemlji.

 Fizičke karakteristike
mini|585x585px|Sunčeve pjege.
mini|desno|300px|Sunčeve pjege u zadnjih 400 godina.

mini|300px|Sunčeva pjega u ultraljubičastom zračenju, svemirska letjelica TRACE.

Sunce je zvijezda glavnog niza (pogledati Hertzsprung-Russellov dijagram), spektralnog tipa G2, što znači da je nešto veća i toplija od prosječne zvijezde, no nedovoljno velika da bi pripadala takozvanim "divovima". Životni vijek zvijezda tog spektralnog tipa je oko 10 milijardi godina, a jer je Sunce staro oko 5 milijardi godina, nalazi se u sredini svog životnog ciklusa.

U središtu Sunca u termonuklearnim reakcijama (nuklearna fuzija) vodik se pretvara u helij. Svake sekunde u nuklearnim reakcijama sudjeluje 3,8 ∙ 1038 protona (vodikovih jezgri). Oslobođena energija biva izračena sa Sunčeve površine u obliku elektromagnetskog zračenja i neutrina, te manjim dijelom kao kinetička i toplinska energija čestica Sunčevog vjetra i energija Sunčevog magnetskog polja.

Zbog ekstremno visokih temperatura, tvar je u obliku plazme. Posljedica toga je da Sunce ne rotira kao čvrsto tijelo. Brzina rotacije je veća na ekvatoru, nego u blizini polova, zbog čega dolazi do iskrivljenja silnica magnetskog polja, erupcija plinova sa Sunčeve površine i stvaranja Sunčevih pjega i prominencija (protuberanci). Ove pojave nazivamo Sunčevom aktivnošću.

Budući da se Sunce sastoji od plazme, ekvator se okreće brže od polova. Ta se pojava naziva diferencijalna rotacija i na ekvatoru ona iznosi 25,6 dana, a na polovima 33,5 dana. Budući da se i Zemlja okreće oko Sunca, nama se čini da se ekvator Sunca okrene za otprilike 28 dana (sinodički period vrtnje). U tom periodu Sunčeva aktivnost iskazuje promjene utjecaja na Zemlju. Os vrtnje nagnuta je prema okomici na ekliptiku za 7,2°. Zbog toga nagiba Sunčeva se kugla ne vidi sa Zemlje stalno u istoj projekciji. Sjeverni joj je pol prema Zemlji najviše nagnut u rujnu.

S obzirom na ostale zvijezde, Sunce se nalazi u populaciji I, što znači da je bogato teškim elementima (zlatom i uranijem), za što je vjerojatno zaslužna eksplozija neke bliske supernove.

Osnovni podaci:
 Promjer 1 392 000 km Masa 1,9891 ∙ 1030 kg Prosječna gustoća 1 411 kg/m3 Površinska temperatura 5 778 K Vrijeme obilaska oko središta Galaktike 2,2 ∙ 108 godina

Maseni udjeli kemijskih elemenata:
 Vodik 73,46 % Helij 24,85 % Kisik 0,77 % Ugljik 0,29 % Željezo 0,16 % Neon 0,12 % Dušik 0,09 % Silicij 0,07 % Magnezij 0,05 % Sumpor 0,04 %

 Sunčev ciklus

mini|desno|400px|Prikaz Sunčevih aktivnosti u zadnjih 11 400 godina (datiranje ugljikom-14). Očito je vidljiv Maunderov minimum, razdoblje u drugoj polovici 17. stoljeća tijekom kojega je broj Sunčevih pjega bio izuzetno malen. Zbio se istovremeno s razdobljem hladnih godina, nazvanog Malo ledeno doba.
Promjene koje se opažaju na Suncu i zovu Sunčevom aktivnošću odvijaju se periodično u ciklusima prosječne duljine 11 godina. Ciklusi variraju u duljini, između 8 i 15 godina. Te promjene obuhvaćaju:
 količinu izračene energije (Sunčeva konstanta)
 brojnost i raspored Sunčevih pjega
 brojnost Sunčevih baklji
 oblik i veličinu korone

Vremenski period najveće aktivnosti naziva se Sunčev maksimum. Može trajati nekoliko godina, ovisno o aktivnosti pjega i baklji. Postoje i dulja periodička razdoblja Sunčeve aktivnosti. U povijesti je poznat Maunderov minimum (Edward Walter Maunder), razdoblje u drugoj polovici 17. stoljeća tijekom kojega je broj Sunčevih pjega bio izuzetno malen. Zbio se istovremeno s razdobljem hladnih godina, nazvanog Malo ledeno doba. Nije sasvim jasno jesu li klimatske promjene bile uzrokovane ekstremno niskom Sunčevom aktivnošću.

 Sastav Sunca
mini|desno|300 px|Prikaz strukture Sunca:  1. Sunčeva jezgra
2. Zona radijacije  3. Zona konvekcije  4. Fotosfera  5. Kromosfera  6. Korona  7. Sunčeve pjege  8. Granule  9. Prominencije

mini|desno|300 px|Prikaz unutrašnjosti Sunca (lijevo) i crvenog diva (desno), gdje se vidi zona konvekcije. Na vanjskoj površini zvijezda se vide granule.

mini|300px|Prominencija u Sunčevoj kromosferi. Snimka u ekstremnom ultraljubičastom zračenju, lažno obojana žuto-narančasto.

mini|300px|Sunčeva baklja u Sunčevoj kromosferi. Snimka u H-alfa području, lažno obojana u narančasto.

mini|300 px|Spikule, vidljive kao tamne cijevi. Snimio Švedski solarni teleskop 16. lipnja 2003 u H-alfa području. Lažno obojano narančasto.

mini|300 px|desno|Lukovi koronalnog izbacivanja mase se dižu iznad aktivnih područja na Suncu. Snimka sonde STEREO B u ekstremnom ultraljubičastom zračenju, lažno obojana u narančasto.

mini|desno|300 px|Pomrčina Sunca 11. kolovoza 1999.

Sunce se u dubinu dijeli na veći broj slojeva prema uvjetima koji u njima vladaju. Granice među njima nisu jasno ocrtane i postoje prijelazna područja. Sunce nema čvrstu površinu pa se kao granicu na kojoj počinje atmosfera uzima najviši sloj koji je još uvijek optički neproziran. Također, Sunce se ne možemo točno ograničiti jer njegov gušći dio prelazi u rjeđu atmosferu, a iza nje se daleko prostire područje u kojem djeluje Sunčev vjetar.

 Jezgra

Do četvrtine polumjera Sunca prostire se jezgra, područje visoke temperature, oko 15,6 milijuna K i tlaka 1016 Pa. U takvim uvjetima odvija se nuklearna fuzija vodika u helij. Spajanjem 4 protona (jezgre atoma vodika) nastaje jedna jezgra atoma helija (2 protona i 2 neutrona), pri čemu se oslobađaju subatomske čestice (neutrino) i energija u obliku gama zračenja.

Oko 3,6 ∙ 1038 protona (jezgre vodika) se svake sekunde pretvara u jezgre helija, oslobađajući masu i energiju (ekvivalencija mase i energije) od 4 300 000 000 kg u sekundi ili 3,8 ∙ 1026 W.

Izračunata gustoća snage fuzije u Sunčevoj jezgri iznosi 276.5 W/m3, što je blisko gustoći snage središta komposta ili reptilskog metabolizma. Ipak, Sunce je toliko veliko i sporo provodi toplinu da ona uspijeva ostati dovoljno nagomilana i održavati visoku temperaturu potrebnu za nastavak nuklearne fuzije. Sunčeva jezgra stvara gotovu svu toplinu koja se stvori nuklearnom fuzijom, ostalih 1 % se stvori izvan jezgre. Energija koja se stvori u jezgri (osim neutrina) mora putovati veliki broj puta kroz razne slojeve, dok ne dođe do fotosfere i izađe u svemir kao Sunčeva svjetlost ili kinetička energija čestica.

Na udaljenosti 19 % od Sunčevog polumjera, temperatura padne na 10 000 000 K, a gustoća snage je 6,9 W/m3. U tim uvjetima se oslobađa 91 % Sunčeve energije. Na udaljenosti 30 % Sunčevog polumjera, nuklearna fuzija gotovo stane.

Kroz većinu Sunčevog života, energija koja se dobiva nuklearnom fuzijom, ide kroz seriju koraka koje nazivamo niz proton-proton (p-p niz), a to je postupak kojim se vodik pretvara u helij. Manje od 2 % helija se stvara u Suncu s nizom ugljik-dušik-kisik (CNO niz). Dokaz odvijanja nuklearnih procesa dalo je proučavanje neutrina kao sporednih proizvoda termonuklearnih reakcija, koji gotovo brzinom svjetlosti pristižu do Zemlje izravno iz Sunčeva središta.

Zona zračenja
Iznad jezgre se nalazi zona zračenja, otprilike od 25 % do 70 % Sunčevog polumjera od centra. U toj zoni nije dovoljna temperatura da se stvori nuklearna fuzija, pa se toplina prenosi zračenjem prema vanjskim slojevima. U toj zoni nema konvekcije ili mješanja plazme, a temperature se kreću od 7 000 000 do 2 000 000 K na vanjskom dijelu. Energija se prenosi zračenjem iona vodika i helija, koji emitiraju fotone koji vrlo brzo prijeđu tu udaljenost do vanjskog dijela zone zračenja, gdje fotone preuzmu drugi ioni u zoni konvekcije. Gustoća se mijenja od 20 g/cm3 do samo 0,2 g/cm3 na vrhu tog sloja.

Zona konvekcije
Iznad zone zračenja se nalazi zona konvekcije, od oko 70 % Sunčevog polumjera do fotosfere, što je otprilike 200 000 km. U tom sloju plazma nije dovoljno topla i gusta za prijenos energije zračenjem. Zato se pojavljuju toplinski stupovi, koji prenose vruću plazmu od zone zračenja do fotosfere: kad se plazma ohladi, spušta se natrag i tako stvara zatvoreni krug. Temperatura padne s 2 000 000 K na 5 778 K, a gustoća je oko 0,2 g/cm3. Toplinski stupovi se na površini Sunca vide kao granule i supergranule. Turbulentno kretanje plazme kroz zonu konvekcije stvara na površini svakog toplinskog stupa magnetsko polje, koje se zatvara iznad površine Sunca.

Novim dijagnostičkim metodama, koje prakticira helioseizmologija, iscrpno se ispitala unutrašnjost Sunca. Kroz cijelo se Sunce prostiru akustički valovi, slično kao što se Zemljinom unutrašnjosti šire potresni valovi. Valovi se odbijaju od površinskih slojeva Sunca, u kojima gustoća naglo pada. Dubina prodiranja valova ovisi o njihovoj valnoj duljini. S pomoću njih ustanovljeno je da se dno konvektivne zone nalazi na 0,7 polumjera Sunca, te da ispod te zone više nema diferencijalne rotacije. S pomoću tih valova potvrđen je teorijski model unutrašnjosti Sunca s vrlo velikom točnošću. Sasvim praktična disciplina, helioseizmološka holografija, proučava stražnju, izravno nevidljivu Sunčevu stranu, predviđajući nastup aktivnih skupina pjega.

 Fotosfera

Prividnu površinu Sunca nazivamo još i fotosferom. Ovdje se temperature kreću oko 5 777 K, što za posljedicu ima površinu koja je bijelo usijana. Vrući plin izvire iz unutrašnjosti na površinu, zbog čega nam se čini da površina ima granulastu (zrnatu) strukturu. Granule su promjera oko 1 000 km, u stalnom su pokretu (poput vrenja vode), a vrijeme trajanja im je nekoliko minuta. Ponekad nastaju takozvane supergranule promjera 30 000 km koje traju i do 24 sata. U spektru Sunca prevladavaju infracrveno i vidljivo zračenje koje je nepromjenjive jakosti. Ultraljubičasto i rendgensko zračenje se stvara prolaznim procesima u višim slojevima atmosfere i promjenjive je jakosti.

U fotosferi se nalaze Sunčeve pjege (makule), Sunčeve baklje (fakule), granule i supergranule. Sunčeve pjege su područja i do 1500 K niže temperature koja na fotografijama smanjenog intenziteta svjetla izgledaju kao crne mrlje okružene sivim pojasom. U stvarnosti su manje blještave, narančasto usijane, ali na fotografijama koje su ispravno eksponirane da se vide detalji fotosfere, bivaju podeksponirane i stoga crne. Pjege su posljedica su kvaziperiodične evolucije Sunčeva magnetskog polja. Ono je proizvedeno strujanjima Sunčeve plazme ispod fotosfere, pretežno u konvektivnoj zoni, te na granici radijativne i konvektivne zone, a nastaje takozvanim dinamo-mehanizmom, podržavanim konvekcijom i zvijezdinom vrtnjom. Polje se stalno razvija i mijenja oblike. Na početku Sunčevog ciklusa aktivnosti polje je slabo i ima oblik dipola. Zbog diferencijalne rotacije polje se deformira i silnice se u blizini ekvatora izdužuju; polje se razvija u niz petlji. Na prodoru petlji iz fotosfere javljaju se skupine pjega.

 Kromosfera

Kromosfera je niži sloj Sunčeve atmosfere: proteže se iznad fotosfere do visine oko 2 000 km. Dno kromosfere je temperature 4400 K, a vrh 25000 K. Zbog znatno više temperature i ionizacije, te nižeg tlaka, ne zrači kao crno tijelo, već zrači emisijske linije vodika i zato je crveno-ružičaste boje, ali puno slabijeg sjaja od fotosfere, te se zbog toga može vidjeti samo za vrijeme potpune pomrčine Sunca na rubu Sunčevog diska, ili korištenjem posebnih filtera koji propuštaju samo svjetlost u H-alfa području. Znatno je rjeđa od fotosfere i nepravilnog je oblika. Porastom visine gustoća atmosfere opada, ali se povećava temperatura. Ove promjene gustoće i temperature izražene su u prijelaznom području između kromosfere i korone. U kromosferi se događaju izboji plina stvarajući učinke koje nazivamo prominencije i Sunčeve baklje. Prominencije (protuberance) su oblaci ili mlazovi usijanog plina izbačenog u vis. Mogu se uzdići do visine 150 000 km iznad fotosfere, kroz kromosferu i koronu. Gušće su od okolne tvari i dostižu temperaturu oko 20 000 K. Njihov ionizirani plin podržavan je silom magnetskog polja. Mirne prominencije preživljavaju i više mjeseci. Na sličan način dolazi do pojave baklji, mlazova plina koji se brzo podižu unutar kromosfere i padaju nazad. Vrijeme trajanja jedne baklje je oko 10 minuta. Iz nje se podižu i bodlje (spikule), mali izbačaji plina koji se dižu do visine od 7 000 do 9 000 km. Spikule nisu razmještene po cijelom Suncu, već su stiješnjene na rubovima supergranula.

 Korona

U višim slojevima Sunčeve atmosfere, koroni, temperatura nastavlja rasti do 1 000 000 K, no gustoća joj je samo 0.1-0.6 Pa što je izrazit o jak vakuum, pa stoga sadrži puno manju količinu topline.

Pravi mehanizam kako dolazi do tolikoga grijanja korone još nije sasvim poznat, ali smatra se da je to najvjerojatnije posljedica induktivnog djelovanja Sunčevog magnetskog polja na plazmu u koroni (vidi: Lorentzova sila). Prije se smatralo da to nastaje zbog tlaka zvučnih valova iz unutrašnjosti Sunca, ali se otkrilo da i mlade zvijezde imaju koronu s jakim magnetskim poljem, pa se od te hipoteze sve češće odustaje. Vanjski dijelovi korone stalno odlaze sa Sunca duž otvorenih magnetskih linija u obliku Sunčevog vjetra.

Korona nije uvijek jednoliko raspoređena po površini Sunca: za mirnog je razdoblja više ili manje raspoređena po ekvatorijalnom dijelu, s koronalnim šupljinama na polovima. S druge strane, u vrijeme Sunčevog aktivnog razdoblja korona je jednoliko raspoređena i po ekvatorijalnim i po polarnim područjima, iako je najispupčenija u području Sunčevih pjega. Trajanje Sunčevog ciklusa je u prosjeku 11 godina, od Sunčevog minimuma do Sunčevog maksimuma, kada se Sunčevo magnetsko polje stalno uvija (zbog diferencijalne rotacije – različiti dijelovi Sunca se okreću različitim kutnim brzinama, ekvatorijalni pojasi se okreću brže od polova). Sunčeve pjege su aktivnije u vrijeme maksimuma Sunčevog magnetskog polja. Sa Sunčevim su pjegama povezani i koronalni lukovi, kad se luk magnetskog polja uzdiže iz Sunčeve unutrašnjosti. Magnetski tok gura topliju fotosferu u stranu, otkrivajući “hladnije” i tamnije dijelove koje nazivamo Sunčevim pjegama.

 Sunčev vjetar

Sunčev vjetar ili solarni vjetar je struja čestica izbačenih velikom brzinom iz gornjih slojeva Sunčeve atmosfere, uglavnom elektrona i protona. Iako je ovaj gubitak mase Sunca gotovo beznačajan i gustoća Sunčevog vjetra mala, čestice se kreću velikim brzinama izazivajući vidljive učinke na tijelima u Sunčevom sustavu. Poznatiji učinci Sunčevog vjetra su polarna svjetlost i usmjeravanje plinskog repa kometa suprotno od Sunca.

U blizini Zemlje, Zemljino magnetsko polje zarobljava čestice Sunčevog vjetra i usmjerava ih prema magnetskim polovima. Budući da se čestice Sunčevog vjetra kreću brzinama od više stotina kilometara u sekundi, pri sudaru s česticama u Zemljinoj atmosferi dolazi do ioniziranja plina i pojave svjetlosti. Ova se pojava uočava u polarnim područjima, zbog čega je dobila ime polarna svjetlost ili Aurora Borealis (Aurora Australis na južnoj Zemljinoj polutci). Kod dovoljno snažne aktivnosti Sunčev vjetar može dovesti do pojave polarne svjetlosti i na manjim zemljopisnim širinama. U takvim uvjetima postoji mogućnost ometanja ili čak oštećenja radio-komunikacijskih uređaja na Zemlji i umjetnim satelitima (geomagnetska oluja).

Kometi se prilikom dolaska u blizinu Sunca zagrijavaju, smrznuta površina kometa sublimira, oslobađajući plin i prašinu (komu). Djelovanjem čestica Sunčevog vjetra taj se oblak oblikuje u rep kometa i najčešće razdvaja na plavičasti plinski rep i žućkasti prašinasti rep. Plinski rep je pod jačim utjecajem Sunčevog vjetra i usmjeren je strogo od Sunca, dok prašinasti zaostaje.

Magnetsko polje
Sunce je magnetski aktivna zvijezda. Ona održava jako i promjenjivo magnetsko polje, koje se mijenja u 11 godišnjem Sunčevom ciklusu. Sunčevo magnetsko polje izaziva mnoge pojave, koje se jednim imenom nazivaju Sunčeve aktivnosti, u koje ubrajamo Sunčeve pjege na fotosferi, Sunčeve baklje, kao i Sunčev vjetar, koji odnosi dio plazme kroz Sunčev sustav. Utjecaj Sunčevog magnetskog polja na Zemlji može biti u vidu polarne svjetlosti, te ometati radio-komunikacije i električne mreže.

Razlika u brzini okretanja ekvatora i polova ili diferencijalna rotacija, uzrokuje i uvijanje magnetskog polja, koje stvara erupciju lukova na površini Sunca i pokretanje Sunčevih pjega i prominencija.

Sunčevo magnetsko polje izlazi iz samog prostora Sunca jer magnetizirani Sunčev vjetar nosi dio Sunčevog magnetskog polja u Sunčev sustav, stvarajući tako međuplanetarno magnetsko polje. Dok je jačina magnetskog polja na Sunčevoj fotosferi oko 50 – 400 μT, u blizini Zemlje ono iznosi oko 0,1 nT.

Životni ciklus
mini|300px|desno|Veličina Sunca (žuta kuglica) u usporedbi s crvenim divom kakav će otprilike biti za 5 milijarda godina.
Sunce je nastalo prije otprilike 4,57 milijarde godina, što odgovara položaju u glavnom nizu (Hertzsprung-Russellov dijagram), a i dokaz su pronađene najstarije stijene iz Sunčevog sustava, za koje je nakon datiranja radioaktivnim materijalom utvrđeno da su stare 4,567 milijardi godina. Sunce je nastalo kao treća zvjezdana generacija, skupljanjem međuzvjezdane tvari, kojoj se gustoća počela povećavati potpomognuta vjerojatno udarnim valom bliske supernove. O njoj svjedoči prisutnost složenih atomskih jezgara u Suncu i planetima, koje ne bi mogle nastatu nuklearnim procesima zbog relativno male mase Sunca. Na osnovu materijala kojim raspolaže za nuklearnu fuziju, Sunce je na pola puta prema glavnom nizu, što znači da mu je potrebno još oko 5 milijarda godina da potroši sav vodik. Sunce nema dovoljno materijala da završi kao supernova, nego će nakon 5 milijarda godina postati crveni div. Danas Sunce zrači za trećinu više nego što je zračilo u početku, a porast se nastavlja, pa se smatra da će Zemlja postati nenastanjiva za manje od milijardu godina.

Sunčeva svjetlost

Sunčeva svjetlost je prvenstveni izvor energije za Zemlju. Sunčeva konstanta je snaga koju Sunce prenese na Zemljinu atmosferu po jedinici površine. Ona iznosi 1 368 W/m2 u gornjim slojevima Zemljine atmosfere, dok na direktno osunčanoj Zemljinoj površini u zenitu iznosi oko 1 000 W/m2 jer ga oslabi atmosfera.

 Izvori

 Vanjske poveznice

 Građa Sunca, Zvjezdarnica Zagreb
 Astronomska sekcija, Fizikalno društvo Split
 Akademsko astronomsko društvo, Rijeka
  Zvjezdarnica, Višnjan

Kategorija:Zvijezde

The Sun (astronomic symbol: <unk>) is a star in the center of our solar system.

It is a white, almost perfect ball (the difference between the equator and the half is only 10 km) and consists of a plasma intertwined with magnetic fields.

How Round is the Sun?
+ Play Audio | + Download Audio | + Join mailing list
Oct. 2, 2008: Scientists using NASA's RHESSI spacecraft have measured the roundness of the sun with unprecedented precision, and they find that it is not a perfect sphere. During years of high solar activity the sun develops a thin "cantaloupe skin" that significantly increases its apparent oblateness. Their results appear the Oct. 2nd edition of Science Express.
"The sun is the biggest and smoothest natural object in the solar system, perfect at the 0.001% level because of its extremely strong gravity," says study co-author Hugh Hudson of UC Berkeley. "Measuring its exact shape is no easy task."
The team did it by analyzing data from the Reuven Ramaty High-Energy Solar Spectroscopic Imager, RHESSI for short, an x-ray/gamma-ray space telescope launched in 2002 on a mission to study solar flares. Although RHESSI was never intended to measure the roundness of the sun, it has turned out ideal for the purpose. RHESSI observes the solar disk through a narrow slit and spins at 15 rpm. The spacecraft's rapid rotation and high data sampling rate (necessary to catch fast solar flares) make it possible for investigators to trace the shape of the sun with systematic errors much less than any previous study. Their technique is particularly sensitive to small differences in polar vs. equatorial diameter or "oblateness."
Above: "Cantaloupe ridges" on the sun. The glowing white magnetic network is what gives the sun its extra oblateness during times of high solar activity. Los Angeles astronomer Gary Palmer took the picture in July 29, 2005, using a violet calcium-K solar filter. [
"We have found that the surface of the sun has rough structure: bright ridges arranged in a network pattern, as on the surface of a cantaloupe but much more subtle," describes Hudson. During active phases of the solar cycle, these ridges emerge around the sun's equator, brightening and fattening the "stellar waist." At the time of RHESSI's measurements in 2004, ridges increased the sun's apparent equatorial radius by an angle of 10.77 +- 0.44 milli-arcseconds, or about the same as the width of a human hair viewed one mile away.
The "cantaloupe ridges" are magnetic in nature. They outline giant, bubbling convection cells on the surface of the sun called "supergranules." Supergranules are like bubbles in a pot of boiling water amplified to the scale of a star; on the sun they measure some 30,000 km across (twice as wide as Earth) and are made of seething hot magnetized plasma. Magnetic fields at the center of these bubbles are swept out to the edge where they form ridges of magnetism. The ridges are most prominent during years around Solar Max when the sun's inner dynamo "revs up" to produce the strongest magnetic fields. Solar physicists have known about supergranules and the magnetic network they produce for many years, but only now has RHESSI revealed their unexpected connection to the sun's oblateness.
"When we subtract the effect of the magnetic network, we get a 'true' measure of the sun's shape resulting from gravitational forces and motions alone," says Hudson. "The corrected oblateness of the non-magnetic sun is 8.01 +- 0.14 milli-arcseconds, near the value expected from simple rotation."
"These results have far ranging implications for solar physics and theories of gravity," comments solar physicist David Hathaway of the NASA Marshall Space Flight Center. "They indicate that the core of the sun cannot be rotating much more rapidly than the surface, and that the sun's oblateness is too small to change the orbit of Mercury outside the bounds of Einstein's General Theory of Relativity."
Further analysis of RHESSI oblateness data could also help researchers detect a long-sought type of seismic wave echoing through the interior of the sun: gravitational oscillations or "g-modes." The ability to monitor g-modes would open a new frontier in solar physicsâ€”the study of the sun's internal core.
"All of this," marvels Hathaway, "comes from clever use of data from a satellite designed for something entirely different. Congratulations to the RHESSI team!"
The paper reporting these results, "A large excess in apparent solar oblateness due to surface magnetism," was authored by Martin Fivian, Hugh Hudson, Robert Lin and Jabran Zahid, and appears in the Oct. 2nd issue of Science Express.
Author: Dr. Tony Phillips | Credit: Science@NASA
|more information|
RHESSI home page
Space Weather resources: NOAA Space Weather prediction Center; Spaceweather.com
NASA's Future: US Space Exploration Policy

Question: what is the name of the sun in our solar system

The Sun (astronomic symbol: <unk>) is a star in the center of our solar system.

It is a white, almost perfect ball (the difference between the equator and the half is only 10 km) and consists of a plasma intertwined with magnetic fields.

what is the name of the sun in our solar system

Question: what is the distance between the equator and the half of the sun

what is the distance between the equator and the half of the sun

Question: what color is the sun in our solar system

what color is the sun in our solar system

Question: what is the sun made of in our solar system

what is the sun made of in our solar system

Question: what is the sun made up of

Question: what is the name of the star in our solar system

what is the name of the star in our solar system

Question: what is the meaning of sun in astronomy

The Sun ( astronomic symbol : < unk > ) is a star in the center of our solar system .

It is a white , almost perfect ball ( the difference between the equator and the half is only 10 km ) and consists of a plasma intertwined with magnetic fields .

Sunce (astronomski simbol: ☉) je zvijezda u centru našeg Sunčevog sustava. Ona je bijelo usijana, gotovo savršena kugla (razlika između ekvatora i pola je samo 10 km) i sastoji se od plazme isprepletene s magnetskim poljima.

Sunce (astronomski simbol: ☉) je zvijezda u centru našeg Sunčevog sustava.

Ona je bijelo usijana, gotovo savršena kugla (razlika između ekvatora i pola je samo 10 km) i sastoji se od plazme isprepletene s magnetskim poljima.

The Sun (astronomic symbol: <unk>) is a star in the center of our solar system. It is a white, almost perfect ball (the difference between the equator and the half is only 10 km) and consists of a plasma intertwined with magnetic fields.

The Sun (astronomic symbol: <unk>) is a star in the center of our solar system.

It is a white, almost perfect ball (the difference between the equator and the half is only 10 km) and consists of a plasma intertwined with magnetic fields.

Most of the known chemical elements are also discovered on the Sun.

Question: what is the most common element found on the sun

Most of the known chemical elements are also discovered on the Sun.

what is the most common element found on the sun

Question: how much of the mass of the sun makes hydrogen

how much of the mass of the sun makes hydrogen

Question: what percentage of the mass of the sun makes helium

what percentage of the mass of the sun makes helium

Question: where are most of the known chemical elements found

where are most of the known chemical elements found

Question: what are some heavy elements found on the sun

what are some heavy elements found on the sun

Most of the known chemical elements are also discovered on the Sun .

According to the chemical composition of 3⁄4 of the mass of the Sun makes hydrogen , while the rest is mainly helium , and less than 2 % makes more heavy elements such as oxygen , carbon , neon , iron and others .

Većina poznatih kemijskih elemenata otkrivena je i na Suncu.

Po kemijskom sastavu ¾ mase Sunca čini vodik, dok je ostatak uglavnom helij, a manje od 2 % čine teži elementi kao što su kisik, ugljik, neon, željezo i drugi.

Most of the known chemical elements are also discovered on the Sun. According to the chemical composition of 3⁄4 of the mass of the Sun makes hydrogen, while the rest is mainly helium, and less than 2 % makes more heavy elements such as oxygen, carbon, neon, iron and others.

Most of the known chemical elements are also discovered on the Sun.

Question: what is the color of the sun when it is in the atmosphere

what is the color of the sun when it is in the atmosphere

Question: where does the sun get its energy from

Question: what is the surface temperature of the sun

5 778 K ( 5 505 ° C ) , dok oznaka V pokazuje da je Sunce , kao i većina drugih zvijezda , u glavnom nizu ( Hertzsprung - Russellov dijagram ) i da stvara energiju nuklearnom fuzijom , pretvarajući vodik u helij .

what is the surface temperature of the sun

Question: what are the colors of the sun when it is low above the horizon

what are the colors of the sun when it is low above the horizon

Question: what does the sun turn hydrogen into when it burns

what does the sun turn hydrogen into when it burns

Question: what diagram shows that the sun is in the main line

what diagram shows that the sun is in the main line

Question: what does the sun turn in nuclear fusion

what does the sun turn in nuclear fusion

The color of the sunlight is white , but when the sky is low above the horizon , depending on the amount of dust in the atmosphere and due to the spread of light , it looks yellow , orange or red .

The spectral mark G2 shows a surface temperature of 5 778 K ( 5 505 ° C ) , while the mark V shows that the Sun , like most other stars , is in the main line ( Hertzsprung - Russell 's diagram ) and that it creates energy by nuclear fusion , turning hydrogen into helium .

Boja Sunčeve svjetlosti je bijela, ali kada je na nebu nisko nad obzorom, ovisno o količini prašine u atmosferi i zbog raspršenja svjetlosti, izgleda žuto, narančasto ili crveno.

The color of the sunlight is white, but when the sky is low above the horizon, depending on the amount of dust in the atmosphere and due to the spread of light, it looks yellow, orange or red. The spectral mark G2 shows a surface temperature of 5 778 K (5 505 °C), while the mark V shows that the Sun, like most other stars, is in the main line (Hertzsprung-Russell's diagram) and that it creates energy by nuclear fusion, turning hydrogen into helium.

In the Sun's core, every second, 4 300 000 000 kg of hydrogen fuses into the helium.

For more than 200 years, astronomers thought that most of the stars in our galaxy had stellar companions. But a new study suggests the bulk of them are born alone and never have stellar company.
Since planets are believed to be easier to form around single stars, the discovery could mean planets are more common as well.
Conventional wisdom on double star systems, called binaries, goes as far back as the late 1700s. More sophisticated observations made in the 20th century seemed to confirm the numerical dominance of pairs.
Stellar surveys found that more than half of all Sun-like stars were part of multiple systems. For more massive stars, like O- and B-type stars, the number was estimated to be as high as 80 percent.
A few stars, like the North Star, Polaris, have two or more companions.
"If you go out and look at the all visible stars in the night sky and ask, 'How many of those are binary?' the answer is, 'Most of them,'" said study author Charles Lada of the Harvard-Smithsonian Center for Astrophysics (CfA). "The assumption was that because most bright stars were binaries, all stars would tend to be binaries."
The catch, however, is that most stars in the Milky Way are not bright stars like our Sun, but dim, low-mass stars called red dwarfs.
Red dwarfs
Scientists estimate that red dwarfs make up to 85 percent of the stars in our Galaxy. These stars are about one-fifth as massive as the Sun and up to 50 times fainter.
Red dwarfs are so dim that it's only been in the past decade or so that technology has improved to the point where astronomers can study them in detail. And they've found that only about 25 percent of red dwarfs have stellar companions.
Lada concludes that upwards of two-thirds of all star systems in the galaxy are single, red dwarf stars. His finding, announced today, was detailed in a recent online edition of Astrophysical Journal Letters.
"It's an important realization," said Christopher McKee, an astronomer from the University of California, Berkeley who was not involved in the study. "The facts that [Lada] points out were available for a long time and people just hadn't put them together."
The skew towards singleness only applies to red dwarfs, however. It's still true that more than half of the brighter, more massive stars in the galaxy have companions.
Star birth
Recent observations show that half a dozen new stars are produced each year in the Milky Way, but many of the details surrounding their births remain unclear. According to the classical theory, stars form when large clouds of dust and gas in space collapse under the force of gravity. If these dense cores of matter reach a critical limit, internal nuclear fires ignite and new stars are born.
However, this theory doesn't explain why most large stars tend to have companions.
"There are theories that can form binary stars and theories that can form single stars, but there none that explain why you form more singles than binaries," Lada told SPACE.com.
Astronomers have some ideas though. Observations have shown that the large clouds that serve as stellar nurseries for massive stars are more turbulent than small clouds where red dwarfs are thought to typically come from. It could be that this turbulence causes massive stars to form in groups of two or more.
"If the [large clouds] have some initial turbulent motions, then as they collapse, they will tend to split up," Lada explained.
Forming planets
Lada's finding could be good news for planet-hunters. Although some studies suggest that planet formation around binary star systems is more common than previously thought, most astronomers believe that making planets is still easier around single stars. It's thought that when there are two or more stars, the gravitational forces between them hinder matter from clumping into cores dense enough to form planets.
If single stars are the rule and not the exception, as the new finding suggests, then extrasolar planets may be more common as well.
"Red dwarfs may be a fertile new hunting ground for finding planets, including ones similar in mass to the Earth," Lada said.
One such planet may have already been found. Astronomers recently discovered a cold, rocky planet that is about 5.5 times the mass of Earth around a red dwarf 28,000 light-years away.
- Worlds With Multiple Suns Abundant
- Nemesis: Does the Sun Have a 'Companion'?
- Search for Planets Instead Yields Bevy of Stellar Triplets
- North Star's Unseen Companion Photographed
- Darwinian Star Formation Weeds Out Wimps

Question: how much brighter is the sun than the stars in the milky way

In the Sun's core, every second, 4 300 000 000 kg of hydrogen fuses into the helium.

how much brighter is the sun than the stars in the milky way

Question: where does the hydrogen in the sun come from

where does the hydrogen in the sun come from

Question: how bright is the sun compared to the stars in the milky way

how bright is the sun compared to the stars in the milky way

Question: where does the hydrogen in the suns core go

where does the hydrogen in the suns core go

Question: how much hydrogen fuses into helium

Question: what are most stars in the sunce called

Question: how much hydrogen fuses into helium in the sun

how much hydrogen fuses into helium in the sun

Question: how many times brighter is the sun than the milky way

how many times brighter is the sun than the milky way

In the Sun 's core , every second , 4 300 000 000 kg of hydrogen fuses into the helium .

Although astronomers once considered the Sun to be a small and meaningless star , it was found that the Sun is 85 % brighter than the stars in the Milky Way , and most of the stars fall into red pathos .

U jezgri Sunca, svake sekunde u helij fuzionira 4 300 000 000 kg vodika.

Iako su nekoć astronomi smatrali da je Sunce mala i beznačajna zvijezda, ispostavilo se da je Sunce svjetlije od 85 % zvijezda u Mliječnom putu, a većina zvijezda spada u crvene patuljke.

In the Sun's core, every second, 4 300 000 000 kg of hydrogen fuses into the helium. Although astronomers once considered the Sun to be a small and meaningless star, it was found that the Sun is 85% brighter than the stars in the Milky Way, and most of the stars fall into red pathos.

In the Sun's core, every second, 4 300 000 000 kg of hydrogen fuses into the helium.

Its absolute magnitude is +4,83, but as the Sun is much closer to us than the other stars, we see it as the brightest heavenly body with a visible magnitude of -26,74.

Listen to this story via streaming audio, a downloadable file, or get help.
April 22, 2003: Three years ago, something weird happened to the Sun.
Normally, our star, like Earth itself, has a north and a south magnetic pole. But for nearly a month beginning in March 2000, the Sun's south magnetic pole faded, and a north pole emerged to take its place. The Sun had two north poles.
"It sounds impossible, but it's true," says space physicist Pete Riley of Science Applications International Corporation (SAIC) in San Diego. "In fact, it's a fairly normal side-effect of the solar cycle." Every 11 years around solar maximum, the Sun's magnetic field goes haywire as the Sun's underlying magnetic dynamo reorganizes itself. The March 2000 event was simply a part of that upheaval.
Right: An ultraviolet image of the Sun at solar maximum. Image credit: SOHO. [more]
"The south pole never really vanished," notes Riley. It migrated north and, for a while, became a band of south magnetic flux smeared around the Sun's equator. By May 2000 the south pole had returned to its usual spot near the Sun's southern spin axis--but not for long. In 2001 the solar magnetic field completely flipped; the south and north poles swapped positions, which is how they remain now.
The vast region of space filled by the Sun's magnetic field is called the heliosphere. All nine planets orbit inside it. But the biggest thing in the heliosphere is not a planet, or even the Sun. It's the current sheet--a sprawling surface where the polarity of the Sun's magnetic field changes from plus (north) to minus (south). "We call it the 'current sheet,'" says Riley, "because an electrical current flows there, about 10-10 amps/m2." The filament of an ordinary light bulb carries sixteen orders of magnitude (1016x) more amps/m2. But what the current sheet lacks in local amperage, it makes up in sheer size. The sheet is 10,000 km thick and extends from the Sun past the orbit of Pluto. "The entire heliosphere is organized around this giant sheet."
Right:
An artist's concept of the heliospheric current sheet. The rotating
Sun is located in the center. Credit: Brian Grimm and LivingText.
See also the complete
Ordinarily, the current sheet circles the Sun's equator like a wavy skirt around a ballerina's waist. But during the double north pole event of March 2000, the current sheet was radically altered: The waviness increased. Irregularities appeared. Its topology "morphed" from a ballerina's skirt to a giant seashell.
Interesting to a solar physicist, perhaps...
...but ordinary people should care about this, too. First because of energetic cosmic rays: The current sheet acts as a barrier to cosmic rays traveling through the heliosphere. Cosmic rays can't cross the sheet; instead they flow along it. The shape of the current sheet therefore determines how many cosmic rays strike Earth.
Space weather is another reason: As Earth orbits the Sun, it dips in and out of the undulating current sheet. On one side the Sun's magnetic field points north (toward the Sun), on the other side it points south (away from the Sun). South-pointing solar magnetic fields tend to cancel Earth's own magnetic field. Solar wind energy can then penetrate the local space around our planet and fuel geomagnetic storms.
Below: These auroras appeared over Alaska's Knik Valley during a strong geomagnetic storm on April 8, 2003. Photo credit and copyright: LeRoy Zimmerman.
Geomagnetic storms are both good and bad--bad because they can cause electronics on satellites to short circuit and power grids on Earth to fail; good because they spark auroras, which sky watchers enjoy. "If we could make an accurate daily map of the current sheet, then we could do a better job predicting the onset of these storms."
There's a problem, though: the current sheet is invisible. "We can't see it through an optical telescope," he says, "which means we have to calculate where it is." Riley and his colleagues have developed a computer program to do that. The input data are measurements of the Sun's surface magnetic field; these are taken daily by telescopes on Earth. The program applies the equations of resistive magnetohydrodynamics to calculate how the electrified solar wind drags that magnetic field through the solar system. A supercomputer--Riley uses the Blue Horizon IBM SP3 at the San Diego Supercomputing Center--is required to execute the code.
The episode of the double north pole provided a key test of their software. "We calculated the shape of the current sheet for a Sun with two north poles," recalls Riley. "The result looked like a conch shell ... more than a billion kilometers wide."
Left: The shape of the current sheet in March 2000 as calculated by the Blue Horizon supercomputer. [more]
But how could he check his results?
NASA's Ulysses spacecraft provided the crucial data. In early 2000, Ulysses was about 600 million km from the Sun--perfect for testing the conch model. As the spacecraft cruised through space at 10 km/s it crossed the current sheet twice, once in March and again in April 2000. Onboard magnetometers recorded the crossings, which were in good agreement with Riley's predictions.
Using only measurements of the Sun's surface magnetic field, his software had successfully predicted magnetic fields in interplanetary space 600 million km away. Impressive.
Right: Ulysses observations of the Sun's magnetic field in March 2000 overlaid on Riley's magnetohydrodynamic (MHD) calculations. [more]
"It has taken us ten years to develop this capability," says Riley. "We would like to improve it even more by including measurements of the temperature, density and speed of the solar wind--parameters that we merely estimate now. Our ultimate goal is to provide up to 4 days advance warning of geomagnetic storms."
Testing that next-generation software will require more data from Ulysses. The spacecraft follows a high-looping orbit where it can see the Sun's polar regions--something no other spacecraft can do. "This unique trajectory has allowed scientists for the first time to fully explore the heliosphere in three dimensions," says Riley.
A supercomputer on Earth. A spacecraft hundreds of millions of kilometers away. Working together they're getting us ready for the next time the Sun sprouts an extra north pole ... or something stranger yet.
|
Credits & Contacts
|
Author: Dr. Tony Phillips
Responsible NASA official: John M. Horack
|
Production Editor: Dr.
Tony Phillips
|
Curator: Bryan Walls
Media Relations: Steve Roy
|The Science and Technology Directorate at NASA's Marshall Space Flight Center sponsors the Science@NASA web sites. The mission of Science@NASA is to help the public understand how exciting NASA research is and to help NASA scientists fulfill their outreach responsibilities.|
|More information|
Ulysses -- (JPL) an ESA-NASA mission to explore the Sun's poles and the heliosphere
What did the current sheet look like on your birthday? -- (SAIC) Find out here. See also SAIC's Coronal Modeling Page\
Movies: In collaboration with Pete Riley, digital artist Brian Grimm of LivingText has created some wonderful animations of the heliospheric current sheet. In these movies, the current sheet is depicted in false color. Red denotes negative magnetic polarity. Blue denotes positive. Check them out:
Kitt Peak National Solar Observatory -- (KPNSO) the input data for Riley's supercomputer calculations are collected daily at KPNSO.
The Sun Does a Flip (Science@NASA) In 2001 NASA scientists watched the Sun's dipolar magnetic magnetic flip -- a sure sign that solar maximum had arrived.
Below: Earth's magnetic field resembles that of a bar magnet. Such fields are "dipolar."
Dumbell Magnetic Fields: Earth has a dipole magnetic field. It's like a dumbell with a north pole on one end and a south pole at the other. Usually the Sun's magnetic field is dipolar, too. But not always. "During solar maximum there are quadrupole and octupole components as well," says Riley. That's a physicist's way of saying that the Sun's magnetic field is more like 4 or 8 dumbbells jumbled together. When Solar Max is near, these components rearrange themselves with sometimes-odd results--like a double north pole.
The Heliosphere (APOD) Where does the Sun's magnetic influence end? The heliosphere extends past the orbits of Neptune and Pluto. How far, no one knows.
The shape of the heliospheric current sheet affects space weather and the propagation of cosmic rays through the solar system.
more: Artist's Conception of the Heliospheric Current Sheet (Stanford University); The Interplanetary Magnetic Field, the Heliospheric Current Sheet and Magnetic Sectors (SWRI)
Join our growing list of subscribers - sign up for our express news delivery and you will receive a mail message every time we post a new story!!!

Question: what is the absolute magnitude of the sun

Its absolute magnitude is +4,83, but as the Sun is much closer to us than the other stars, we see it as the brightest heavenly body with a visible magnitude of -26,74.

what is the absolute magnitude of the sun

Question: what is the magnitude of the sun in absolute magnitude

what is the magnitude of the sun in absolute magnitude

Question: what is the outer part of the sun's atmosphere called

what is the outer part of the sun's atmosphere called

Question: how many astronomical units is the current of the sun's wind

how many astronomical units is the current of the sun's wind

Question: what is the visible magnitude of the sun

what is the visible magnitude of the sun

Question: what releases plasma into the space of the sun

what releases plasma into the space of the sun

Its absolute magnitude is +4,83 , but as the Sun is much closer to us than the other stars , we see it as the brightest heavenly body with a visible magnitude of -26,74 .

The outer part of the Sun ’s atmosphere ( the crown ) constantly releases a part of the plasma into the space in the form of the Sun ’s wind , as a current of electrically charged particles that extends to approximately 100 astronomical units .

Apsolutna magnituda mu je +4,83, ali budući da nam je Sunce puno bliže od ostalih zvijezda, vidimo ga kao najsjajnije nebesko tijelo s prividnom magnitudom -26,74.

Vanjski dio Sunčeve atmosfere (korona) stalno ispušta dio plazme u svemir u obliku Sunčevog vjetra, kao struju električno nabijenih čestica koja se širi do otprilike 100 astronomskih jedinica.

Its absolute magnitude is +4,83, but as the Sun is much closer to us than the other stars, we see it as the brightest heavenly body with a visible magnitude of -26,74. The outer part of the Sun’s atmosphere (the crown) constantly releases a part of the plasma into the space in the form of the Sun’s wind, as a current of electrically charged particles that extends to approximately 100 astronomical units.

Its absolute magnitude is +4,83, but as the Sun is much closer to us than the other stars, we see it as the brightest heavenly body with a visible magnitude of -26,74.

The average distance between the Sun and Earth is 149 600 000 km or one astronomical unit (AJ), which the light passes in 8 minutes and 19 seconds.

The energy transmitted by the Sun's light (Sun's constant) gives almost all life on Earth, thanks to photosynthesis, and at the same time drives time and climate on Earth.

Question: what is the process that gives life to the earth

The average distance between the Sun and Earth is 149 600 000 km or one astronomical unit (AJ), which the light passes in 8 minutes and 19 seconds.

The energy transmitted by the Sun's light (Sun's constant) gives almost all life on Earth, thanks to photosynthesis, and at the same time drives time and climate on Earth.

what is the process that gives life to the earth

Question: what is the distance between the sun and earth

what is the distance between the sun and earth

Question: how long does it take the sun to pass between earth and the sun

how long does it take the sun to pass between earth and the sun

Question: what is the name of the energy transmitted by the sun's light

what is the name of the energy transmitted by the sun's light

Question: what drives time on earth

Question: what does the sun's energy drive on earth

what does the sun's energy drive on earth

The average distance between the Sun and Earth is 149 600 000 km or one astronomical unit ( AJ ) , which the light passes in 8 minutes and 19 seconds .

The energy transmitted by the Sun 's light ( Sun 's constant ) gives almost all life on Earth , thanks to photosynthesis , and at the same time drives time and climate on Earth .

Srednja udaljenost između Sunca i Zemlje je 149 600 000 km ili jedna astronomska jedinica (AJ), što svjetlost prijeđe za 8 minuta i 19 sekundi.

Energija koju prenosi Sunčeva svjetlost (Sunčeva konstanta) daje gotovo sav život na Zemlji, zahvaljujući fotosintezi, a ujedno pokreće vrijeme i klimu na Zemlji.

The average distance between the Sun and Earth is 149 600 000 km or one astronomical unit (AJ), which the light passes in 8 minutes and 19 seconds. The energy transmitted by the Sun's light (Sun's constant) gives almost all life on Earth, thanks to photosynthesis, and at the same time drives time and climate on Earth.

The average distance between the Sun and Earth is 149 600 000 km or one astronomical unit (AJ), which the light passes in 8 minutes and 19 seconds.

The energy transmitted by the Sun's light (Sun's constant) gives almost all life on Earth, thanks to photosynthesis, and at the same time drives time and climate on Earth.

With regard to the other stars, the Sun is located in the population I, which means it is rich in heavy elements (gold and uranium), for which it is probably deserving an explosion of some close supernova.

Abstract
ISOTOPIC measurements1 in chondritic meteorites have revealed that live 26Al was present in the early solar system. 26Al and other reported isotopic peculiarities2–4 in the meteorite Allende could be attributable to explosive nucleosynthesis, sparking suggestions1–8 that a nearby supernova may have contaminated the early solar nebula. One explanation for isotopic anomalies in early nebular condensates is the injection of supernova grains. An advantage of this mechanism is that it could avoid excessive dilution of the anomalies by the bulk of the nebula. We examine here the early expansion of supernovae to determine the likelihood of grain nucleation and growth.
This is a preview of subscription content, access via your institution
Access options
Subscribe to Journal
Get full journal access for 1 year
$199.00
only $3.90 per issue
All prices are NET prices.
VAT will be added later in the checkout.
Tax calculation will be finalised during checkout.
Buy article
Get time limited or full article access on ReadCube.
$32.00
All prices are NET prices.
References
Lee, T., Papanastassiou, D. A. & Wasserburg, G. J. Astrophys. J. Lett. 211, L107 (1977).
Black, D. C. Geochim. cosmochim. Acta 136, 377 (1972).
Clayton, R. N., Onuma, N., Grossman, L. & Mayeda, T. K. Earth planet. Sci. Lett. 34, 209 (1977).
Podosek, F. A. & Lewis, R. S. Earth planet. Sci. Lett. 15, 101 (1972).
Clayton, D. D. Nature 257, 36 (1975).
Sabu, D. D. & Manuel, O. K. Nature 262, 28 (1976).
Cameron, A. G. W. & Truran, J. W. Icarus 30, 447 (1977).
Lattimer, J. M., Schramm, D. N. & Grossman, L. Nature (in the press).
Grasberg, E. K., Imshennik, V. S. & Nadezhin, D. K. Astrophys. Space Sci. 10, 28 (1971).
Arnett, W. D. & Falk, S. W. Astrophys. J. 210, 733 (1976).
Chevalier, R. A. Astrophys. J. 207, 872 (1976).
Falk, S. W. & Arnett, W. D. Astrophys. J. Suppl. 33, (1977).
Kirshner, R. P., Oke, J. B., Penston, M. & Searle, L. Astrophys. J. 185, 303 (1973).
Arnett, W. D. A. Rev. Astr. Astrophys. 11, 73 (1973).
Kirshner, R. P. & Kwan, J. Astrophys. J. 197, 415 (1975).
Hoyle, F. & Wickramansinghe, N. C. Nature 226, 62 (1970).
Simons, S. & Williams, I. P. Astrophys. Space Sci. 39, 123 (1976).
Arnett, W. D. On the Bulk Yields of Nucleosynthesis From Massive Stars (EFI Preprint 77–26, University of Chicago, 1977).
Anders, E. & Heymann, D. Science 164, 821 (1969).
Howard, W. M., Arnould, M. & Truran, J. W. Astrophys. Space Sci. 36, L1 (1975).
Colgate, S. A. & White, R. N. Astrophys. J. 157, 623 (1969).
Falk, S. W. Bull. Am. Phys. Soc. 22, 87 (1977).
Lattimer, J. M., Schramm, D. N. & Grossman, L. Astrophys. J. (in the press).
Friedjung, M. Astr. Astrophys. 34, 419 (1974).
Falk, S. W. & Arnett, W. D. Astrophys. J. Lett. 180, L65 (1973).
Falk, S. W. & Scalo, J. M. Astrophys. J. 202, 690 (1975).
Gilman, R. C. Astrophys. J. Suppl. 28, 397 (1974).
Clayton, D. D. & Hoyle, F. Astrophys. J. 203, 490 (1976).
Chevalier, R. A. Astrophys. J. 188, 501 (1974).
McKee, C. F. Astrophys. J. 188, 335 (1974).
Burke, J. R. & Silk, J. Astrophys. J. 190, 1 (1974).
Rights and permissions
About this article
Cite this article
FALK, S., LATTIMER, J. & MARGOLIS, S. Are supernovae sources of presolar grains?. Nature 270, 700–701 (1977). https://doi.org/10.1038/270700a0
Received:
Accepted:
Published:
Issue Date:
DOI: https://doi.org/10.1038/270700a0
This article is cited by
Windows to early solar system processes: Refractory inclusions in the CV and CM chondrites
Journal of Earth System Science (1981)
Grain motions in the solar nebula
The Moon and the Planets (1979)
Grain carriers of isotopic anomalies
Astrophysics and Space Science (1979)
Sudden grain nucleation and growth in supernova and nova ejecta
Astrophysics and Space Science (1979)
Chemical condensation sequences in supernova ejecta
The Moon and the Planets (1978)
Comments
By submitting a comment you agree to abide by our Terms and Community Guidelines. If you find something abusive or that does not comply with our terms or guidelines please flag it as inappropriate.

Question: what are the two heavy elements that make up the sunce

what are the two heavy elements that make up the sunce

Question: where is the sun located on the periodic table

where is the sun located on the periodic table

Question: what does the sun deserve

With regard to the other stars , the Sun is located in the population I , which means it is rich in heavy elements ( gold and uranium ) , for which it is probably deserving an explosion of some close supernova .

S obzirom na ostale zvijezde, Sunce se nalazi u populaciji I, što znači da je bogato teškim elementima (zlatom i uranijem), za što je vjerojatno zaslužna eksplozija neke bliske supernove.

S obzirom na ostale zvijezde, Sunce se nalazi u populaciji I, što znači da je bogato teškim elementima (zlatom i uranijem), za što je vjerojatno zaslužna eksplozija neke bliske supernove.

Approximately 3.6 ∙ 1038 protons (green hydrogen) are converted into nuclei of helium every second, releasing mass and energy (equivalence of mass and energy) of 4 300 000 000 kg per second or 3.8 ∙ 1026 W.

Question: how many protons are converted into helium

∙ 1038 protona ( jezgre vodika ) se svake sekunde pretvara u jezgre helija ,

how many protons are converted into helium

Question: what is the mass and energy of sunce

Question: what are the protons in a sunce converted into

helija , oslobađajući masu i energiju ( ekvivalencija mase i

what are the protons in a sunce converted into

Question: how many protons are converted into helium every second

∙ 1038 protona ( jezgre vodika ) se svake sekunde pretvara u jezgre helija ,

how many protons are converted into helium every second

Question: what are the protons in a sunce

Question: what are the nuclei of sunce made of

Question: what does mass and energy mean in sunce

Question: how much energy does the sunce release per second

how much energy does the sunce release per second

Approximately 3.6 ∙ 1038 protons ( green hydrogen ) are converted into nuclei of helium every second , releasing mass and energy ( equivalence of mass and energy ) of 4 300 000 000 kg per second or 3.8 ∙ 1026 W.

Oko 3,6 ∙ 1038 protona (jezgre vodika) se svake sekunde pretvara u jezgre helija, oslobađajući masu i energiju (ekvivalencija mase i energije) od 4 300 000 000 kg u sekundi ili 3,8 ∙ 1026 W.

Oko 3,6 ∙ 1038 protona (jezgre vodika) se svake sekunde pretvara u jezgre helija, oslobađajući masu i energiju (ekvivalencija mase i energije) od 4 300 000 000 kg u sekundi ili 3,8 ∙ 1026 W.

The calculated strength density of fusion in the Sun core is 276.5 W/m3, which is close to the strength density of the center of composte or reptile metabolism.

Question: what is the strength density of the sun core

The calculated strength density of fusion in the Sun core is 276.5 W/m3, which is close to the strength density of the center of composte or reptile metabolism.

what is the strength density of the sun core

Question: where does the strength of the sun come from

where does the strength of the sun come from

Question: where is the strength of the sun core located

where is the strength of the sun core located

Question: what causes the strength of the sun to be 276.5 w/m3

what causes the strength of the sun to be 276.5 w/m3

Question: what type of reptile is the center of the sun core

what type of reptile is the center of the sun core

Question: what is the center of the sun's metabolism

what is the center of the sun's metabolism

The calculated strength density of fusion in the Sun core is 276.5 W / m3 , which is close to the strength density of the center of composte or reptile metabolism .

Izračunata gustoća snage fuzije u Sunčevoj jezgri iznosi 276.5 W/m3, što je blisko gustoći snage središta komposta ili reptilskog metabolizma.

Izračunata gustoća snage fuzije u Sunčevoj jezgri iznosi 276.5 W/m3, što je blisko gustoći snage središta komposta ili reptilskog metabolizma.

The calculated strength density of fusion in the Sun core is 276.5 W/m3, which is close to the strength density of the center of composte or reptile metabolism.

The calculated strength density of fusion in the Sun core is 276.5 W/m3, which is close to the strength density of the center of composte or reptile metabolism.

In that zone there is no convergence or plasma mixture, and temperatures range from 7 000 000 to 2 000 000 K on the outside.

Question: where does the sunce get its energy from

In that zone there is no convergence or plasma mixture, and temperatures range from 7 000 000 to 2 000 000 K on the outside.

where does the sunce get its energy from

Question: what are the temperatures on the outside of the sunce zone

what are the temperatures on the outside of the sunce zone

Question: what is not present in the sunce zone on the outside

ili mješanja plazme , a temperature se kreću od

what is not present in the sunce zone on the outside

Question: what is the convergence zone of sunce called

what is the convergence zone of sunce called

Question: what is the name for the mixture of plasma and sunce

what is the name for the mixture of plasma and sunce

Question: what is the temperature of the sunce zone on the outside

what is the temperature of the sunce zone on the outside

Question: what takes over other ions in the convection zone of the sunce

what takes over other ions in the convection zone of the sunce

In that zone there is no convergence or plasma mixture , and temperatures range from 7 000 000 to 2 000 000 K on the outside .

Energy is transmitted by the radiation of hydrogen and helium ions , which emit photons that very quickly pass that distance to the outer part of the radiation zone , where photons take over other ions in the convection zone .

U toj zoni nema konvekcije ili mješanja plazme, a temperature se kreću od 7 000 000 do 2 000 000 K na vanjskom dijelu.

In that zone there is no convergence or plasma mixture, and temperatures range from 7 000 000 to 2 000 000 K on the outside. Energy is transmitted by the radiation of hydrogen and helium ions, which emit photons that very quickly pass that distance to the outer part of the radiation zone, where photons take over other ions in the convection zone.

In that zone there is no convergence or plasma mixture, and temperatures range from 7 000 000 to 2 000 000 K on the outside.

The size of the sun (yellow balls) in comparison to the red wilderness which will be about 5 billion years.

The Search For Life In The Universe
The authors present the most important facts about astronomy from a uniquely engaging viewpoint: how can we find other advanced civilizations? To address the question, Goldsmith and Owen provide a fascinating description of the history and structure of the universe, and then consider current ideas about the origin and cosmic distribution of life. Their book is an up-to-the-minute account of our understanding of the universe, of the likelihood of life throughout the cosmos, and of the ways in which advanced civilizations can make contact. World-renowned authority on extraterrestrial life Donald Goldsmith gives the reader a solid introduction to the subject, and the revision includes new information from all areas of current astronomical research. No science background is required, and the mathematics level is high- school algebra.
What people are saying - Write a review
We haven't found any reviews in the usual places.
References to this book
Life in the Universe: Expectations and Constraints
Dirk Schulze-Makuch,Louis Neal Irwin
Limited preview - 2008
All Book Search results »
The Cosmic Subject
Vladimir Aleksandrovich Lefevr
Snippet view - 1997

Question: what is the shape of the sun in our solar system

žuta kuglica ) u usporedbi s crvenim divom kakav će otprilike biti za 5 milijarda

The size of the sun (yellow balls) in comparison to the red wilderness which will be about 5 billion years.

what is the shape of the sun in our solar system

Question: when was the sun formed in our solar system

when was the sun formed in our solar system

Question: how old are the oldest stones in our solar system

how old are the oldest stones in our solar system

Question: how long does it take for the sun to form

how long does it take for the sun to form

Question: where did the oldest stones from the solar system come from

where did the oldest stones from the solar system come from

The size of the sun ( yellow balls ) in comparison to the red wilderness which will be about 5 billion years .

The Sun was formed approximately 4,57 billion years ago , which corresponds to the position in the main line ( Hertzsprung - Russell 's diagram ) , and also evidence have been found the oldest stones from the Solar System , for which after dating with radioactive material it was established that they are 4,567 billion years old .

Životni ciklus Veličina Sunca (žuta kuglica) u usporedbi s crvenim divom kakav će otprilike biti za 5 milijarda godina. Sunce je nastalo prije otprilike 4,57 milijarde godina, što odgovara položaju u glavnom nizu (Hertzsprung-Russellov dijagram), a i dokaz su pronađene najstarije stijene iz Sunčevog sustava, za koje je nakon datiranja radioaktivnim materijalom utvrđeno da su stare 4,567 milijardi godina.

Životni ciklus Veličina Sunca (žuta kuglica) u usporedbi s crvenim divom kakav će otprilike biti za 5 milijarda godina.

The size of the sun (yellow balls) in comparison to the red wilderness which will be about 5 billion years. The Sun was formed approximately 4,57 billion years ago, which corresponds to the position in the main line (Hertzsprung-Russell's diagram), and also evidence have been found the oldest stones from the Solar System, for which after dating with radioactive material it was established that they are 4,567 billion years old.

The size of the sun (yellow balls) in comparison to the red wilderness which will be about 5 billion years.

External connections City of the Sun, Zvezdarnica Zagreb Astronomical Section, Physical Society Split Academic Astronomical Society, River Zvezdarnica, Višnjan

Question: zvezdarnica zagreb is known as what

External connections City of the Sun, Zvezdarnica Zagreb Astronomical Section, Physical Society Split Academic Astronomical Society, River Zvezdarnica, Višnjan

Question: what is the name of the astronomical society in zagreb

what is the name of the astronomical society in zagreb

Question: where is the city of the sun located

Question: the city of the sun is made up of

Question: what is the name of the astronomical section of zagreb

what is the name of the astronomical section of zagreb

Question: what is the name of the astronomical society in zvezdarnica

what is the name of the astronomical society in zvezdarnica

External connections City of the Sun , Zvezdarnica Zagreb Astronomical Section , Physical Society Split Academic Astronomical Society , River Zvezdarnica , Višnjan

Vanjske poveznice Građa Sunca, Zvjezdarnica Zagreb Astronomska sekcija, Fizikalno društvo Split Akademsko astronomsko društvo, Rijeka Zvjezdarnica, Višnjan

Vanjske poveznice Građa Sunca, Zvjezdarnica Zagreb Astronomska sekcija, Fizikalno društvo Split Akademsko astronomsko društvo, Rijeka Zvjezdarnica, Višnjan

External connections City of the Sun, Zvezdarnica Zagreb Astronomical Section, Physical Society Split Academic Astronomical Society, River Zvezdarnica, Višnjan

External connections City of the Sun, Zvezdarnica Zagreb Astronomical Section, Physical Society Split Academic Astronomical Society, River Zvezdarnica, Višnjan


mini|desno|300px|Arhimedov zakon: tijelo uronjeno u tekućinu lakše je za težinu istisnute tekućine.

mini|desno|300px|Arhimedov vijak.

mini|desno|300px|Arhimedov paradoks: sila FA koju stvara hidrostatički tlak na vodoravno dno bilo kakve posude zavisi od dubine nestlačive tekućine H i iznosa površine dna posude A, a ne zavisi od oblika posude.

mini|desno|300px|Poluga je čvrsto tijelo koje se može okretati oko neke čvrste točke, oslonca ili zgloba i vrijedi: F1D1 = F2D2.

desno|mini|300px|Izgled Arhimedovog ili običnog koloturnika.

desno|mini|300px|Arhimed je možda koristio zrcala koja djeluju zajedno kao parabolični reflektor  da bi spalio brodove koji su napadali Sirakuzu.

mini|desno|300px|Mehanizam iz Antikitere (glavni dio).

mini|desno|300px|Arhimedova spirala.

mini|desno|300px|Upisivanjem pravilnih višekutnika u krug i njihovim opisivanjem oko kruga, Arhimed je našao da se vrijednost broja π nalazi u području od 3 i 1/7 do 3 i 10/71 (a to odgovara približnoj vrijednosti π = 3,14).

mini|desno|300px|Arhimedovo tijelo je poliedar kojemu su strane pravilni, ali ne svi međusobno jednaki višekuti.

mini|desno|300px|Arhimed je navodno izgradio najveći katapult za izbacivanje kamena u svoje vrijeme.

mini|desno|300px|Archimēdous Panta sōzomena, 1615.

Arhimed (grč. Ἀρχıμήδης, Arkhimḗdēs, oko 287.-212. pr. Kr.) bio je grčki fizičar, astronom i jedan od najvećih matematičara starog vijeka. Arhimed iz Sirakuze, navodno jedan od trojice najgenijalnijih matematičara svih vremena, bio je vrhunac helenske matematike i najveći fizičar starog vijeka. Neko vrijeme boravio u Aleksandriji, ali je najveći dio života proveo u rodnom gradu.

Upisivanjem pravilnih višekutnika (poligona) od 6, 12, 24, 38 i 96 stranica u krug i njihovim opisivanjem oko kruga, Arhimed je našao da se vrijednost broja π nalazi u području od 3 i 1/7 do 3 i 10/71 (a to odgovara približnoj vrijednosti π = 3,14). Proširenjem te metode na druge slučajeve, ne samo u ravnini već i u prostoru, Arhimed je na vješt način izveo mnoge kvadrature ravnih likova i kubature tijelȃ, a i određivanje položaja težišta tijelȃ i ravnih likova. Osobito je važan njegov rezultat da se obujmovi stošca, kugle i valjka jednakih polumjera i visina odnose kao 1 : 2 : 3. Duhovit je Arhimedov način određivanja ploština odsječka parabole i obujma kugle s pomoću načela ravnoteže na poluzi, koji je opisao u djelu O ravnoteži ravnih likova. Osim statike čvrstih tijela, Arhimed je osnovao i hidrostatiku. Izumio je: Arhimedov vijak, Arhimedov koloturnik, a i neke ratne sprave, no u tom pogledu teško je odvojiti istinu od legende. Arhimed,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, enciklopedija.hr, 2014.

 Životopis
Arhimed se rodio 287. godine prije nove ere. Njegov je otac bio Fidija (ali ne kipar Fidija, koji je živio u 5. stoljeću pr. Kr.), astronom i matematičar, jedan od onih profesionalaca koji su bili bliži astrologiji nego matematici dok ga filozofija uopće nije zanimala. U vrijeme Arhimedova rođenja Fidija je bio relativno siromašan građanin, kakvih je u Sirakuzi bilo mnogo. Međutim njegovo siromaštvo nije bilo dugog vijeka jer je uskoro njihov rođak Hijeron zavladao gradom. Fidija je svog sina naučio svemu što je sam znao.

 Aleksandrijska knjižnica
Fidija se izgleda rukovodio načelom: sinu treba dati znanje u ruke i neka on s njim čini što mu volja. Arhimed je brzo usvojio očeva znanja koja su za njega bila tek početak naukovanja. Njegov duh tražio je još znanja i učenja, a to mu nitko nije mogao pružiti u Sirakuzi. Stoga je otišao u Aleksandriju (današnji Egipat) gdje su moćni Ptolemejevići osnovali čuvenu Aleksandrijsku knjižnicu. U to vrijeme Aleksandrija je bila središte prirodnih znanosti, što je tada obuhvaćalo astronomiju, matematiku, medicinu i filologiju. Arhimed u Aleksandriji nije postao ono što je mogao i što su najčešće postajali daroviti matematičari, pjesnici i medicinari - dvorski čovjek koji će kroz svoja djela veličati vladajuću kuću. Njega je prije svega i jedino zanimala matematika.

U Aleksandrijskoj knjižnici gdje se njegovala filozofska svestranost i na najbezočniji način laskalo vladaru Ptolomeju i njegovoj supruzi Euergeti, radilo je mnogo mladih i sposobnih matematičara. Najsvestraniji je bio sjajni Eratosten, budući Arhimedov prijatelj. Nepisano pravilo je nalagao da svako otkriće prije objavljivanja mora biti poslano nekom drugom matematičaru na provjeru. Tako su vršnjaci Arhimed i Eratosten sve do Arhimedove smrti izmjenjivali brojna pisma u kojima su se nalazila gotovo sva otkrića i jednog i drugog. Vrativši se u Sirakuzu, Arhimed se u početku bavio astronomijom veoma ambiciozno, želeći odjednom sve. Sirakuza nije dugo mogla uživati svoju slobodu te se stoga Arhimed spremao za obranu svoga grada kako je znao i umio. Gradio je do tada neviđene strojeve trošeći na tom poslu svoju veliku darovitost.

 Heureka! Heureka!
Koncentracija genija bila je tako velika kod Arhimeda da on u pojedinim trenucima ne vidi ništa drugo osim problema kojem se posveti. Stoga on zaboravlja na jelo i prilike u kojima je - crta po nauljenom tijelu, po pepelu vatre gradskog kupatila. Čini se danas sasvim nevažnom ona čuvena izreka: Heureka! Heureka! i trk iz gradskog kupatila kako bi se ideja primijenila dok je još vruća. Skoro za tadašnju cijelu Sirakuzu Arhimed je bio lud, a on će sve te ljude koji su ga okruživali obraniti od Rimljana i tako im sačuvati živote. Iako je bio i vrstan polemičar, vičan sarkazmu bio je i samokritičan. Nije propuštao ukazati na svoje pogreške i tako se izdizao oznad onih koji su ga oštro kritizirali.

 Matematika i mehanika
Arhimed se bavio običnim, praktičnim problemima, koji su bili primjenjivani na mnogim mjestima, od polja do rudnika, za razliku od nekih njegovih kolega. Najveću slavu stekao je svojim raspravama o zaobljenim geometrijskim tijelima, čiju je površinu i obujam izračunavao složenom metodom bliskom današnjem infinitezimalnom računu. Također je pronašao zakone poluge, položio osnove hidrostatici i odredio približnu vrijednost broja pi (3,14). Pored toga izumio je t.zv. Arhimedov vijak za podizanje velikih količina vode na veću razinu. Pronašao je i t.zv. Arhimedov zakon, što mu je omogućilo da (uz poklik Eureka!) otkrije primjene neplemenitih metala u kruni kralja Hijerona.

Živjeći u isto vrijeme kada i veliki matematičar Apolonije iz Perge, poznat po svojim radovima iz područja konusnih presjeka, Arhimed se koristio svakom prigodom kako bi pecnuo svog suvremenika kojeg nije trpio. Netrpeljivost je, uostalom, bila obostrana. Parodirajući naslov Arhimedovog spisa Mjerenja kruga i dostignuća u njemu Apolonije je objavio djelo s naslovom Sredstvo za ubrzavanje porođaja. Arhimed mu nije ostao dužan nego je u jednom zadatku koji je uputio Eratostenu, napisanom savršenim epskim jezikom, apostrofirao Apolonija. Problem koji je postavio Arhimed - vezan uz broj bikova na ispaši, zaista je za ondašnje doba bio gotovo nerješiv jer upućuje na ogromne brojeve. Arhimed piše:

Naravno, problem je složen, i izražen u suvremenim oznakama izgleda: t2 - 4.729.494 u2 = 1, a rješenje daje broj od 206 545 decimala, za čije bi zapisivanje bilo potrebno 60 stranica petita.

 Arhimedova smrt
Arhimedova smrt, za vrijeme opsade Sirakuze, poznata je u okvirima koji su do nas stigli zahvaljujući Plutarhovom životopisu vojskovođe Marcela. Međutim izgleda da Plutarh stvari dotjeruje kada kaže da se Marcel ljutio i bio ogorčen na vojnika koji je ubio Arhimeda. Ali onu poznatu rečenicu koja se pripisuje Arhimedu:
Noli turbare circulus meos (Ne diraj moje krugove) nije ostavio Plutarh nego povjesničar Valerije Maksim. On je napisao:

Sirakužani nisu smjeli održavati grob svog velikog mislioca. Njega je jedva pronašao Ciceron i to zahvaljujući crtežu lopte i valjka koji se nalazio na spomeniku iznad nekoliko stihova urezanih velikom matematičaru u spomen. Odmah sam rekao predstavnicima Sirakuze koji su me pratili da je pred nama bez sumnje Arhimedov nadgrobni spomenik. I zaista, čim su pozvali ljude da isjeku korov i da nam prokrče put i čim smo približili ovom stubu, vidjeli smo u njegovom podnožju natpis. Dio uklesanih stihova mogao se još pročitati, sve ostalo je satrlo vrijeme. I tako, jedan od najslavnijih gradova Grčke, koji je nekada dao svijetu toliko velikana, nije više znao čak ni gdje se nalazi grobnica najgenijalnijeg njegovog građanina se dok se nije pojavio čovjek iz malog grada Arpina, da bi im pokazao taj grob!

No, Arhimedovu slavu nosili su dalje Arapi i Perzijanci u islamskom razdoblju; Išak ibn Hunan, prevodilac Arhimedova remek-djela O lopti i valjku, Tabit Ibn Kurah, prevodilac spisa Mjerenje kruga, zatim Almohtaso abil Hasan, al-Džalil as Sijzi, al-Kuhi, al-Mahani, al-Biruni, a posebno Omar Hajam, poznati pjesnik Rubaija, te najveći iranski matematičar Al-Hvarizmi. Za to vrijeme, Europa šest stoljeća spava svoj srednjovjekovni san.

 Plutarh o Arhimedu
Jedan od klasičnih tekstova u kojem Plutarh otvoreno izražava stav o relativnoj vrijednosti teorijskih i praktičnih istraživanja je Život Marcellusa. Plutarh opisuje kako su Arhimedovi mehanički izumi držali rimsku vojsku u šahu tijekom opsade Sirakuze 212. pr. Kr. i izražava teorijski i praktični opis Arhimedove genijalnosti. Prema Plutarhu:

Nakon nabrajanja Arhimedovih inženjerskih postignuća, Plutarh zaključuje:

Valja uočiti da Plutarh ne citira izravno Arhimeda, već mu pripisuje neke stavove. Plutarh nije bio inženjer, već dobrostojeći građanin, znanstvenik zainteresiran za povijest i filozofiju, blizak platonizmu. Vjerojatno nije daleko od istine da je Arhimed iznad svega cijenio svoje matematičko djelo. Priča o Arhimedovoj želji za nadgrobni spomenik možda nije istinita, ali imamo li na umu njegova izvanredna matematička postignuća, ne bi nas trebalo iznenaditi da je htio biti upamćen upravo po njima. G.E.R. Lloyd: "Greek Science After Aristotle",  W.W.Norton, New York, 1973.

S druge strane, kada Plutarh zaključuje da je Arhimed otvoreno prezirao svako umijeće koje služi životnim potrebama, možemo posumnjati da tu izranjaju Plutarhove vlastite platoničke predrasude. Izvještaji koji povezuju Arhimeda s mehaničkim napravama poput po njemu nazvana vijka (naprave za podizanje vode za koju se kaže da ju je izumio tijekom posjete Egiptu) i složena koloturnika (učinkovitost koje je navodno pokazao sam vukući natovaren brod) su možda nakićeni, ali posve sigurno pokazuju da Arhimed nije bio zainteresiran samo za teorijsku stranu mehaničkih problema, već i za onu praktičnu. Arhimedova objavljena djela su apstraktna i filozofska, no čak i ako mnogo toga njemu pripisanog odbacimo kao legendu, on se je vjerojatno bavio inženjerskom tehnikom i praktičnim postignućima. Navodno je svoje poznavanje mehanike koristio u doba rata i u tom je smislu djelovao kao antički inženjer (architecton), kojeg je jedno od područja djelovanja bilo vojno inženjerstvo.

Plutarh je prilično sigurno pretjerao prikazujući Arhimedov prijezir prema inženjerstvu, ako ga i nije u cijelosti krivotvorio. Ipak je znakovito što takve stavove nalazimo u djelu Život Marcellusa, neovisno o tome pripadaju li više Plutarhu nego samom Arhimedu. U stavovima obrazovane elite kojoj pripada Plutarh općenito nalazimo kombinaciju prijezira prema životu inženjera i nepoznavanja njegova djela. Takav stav, kojeg su snažno podupirali Platon i Aristotel, prevladava među autorima iz svih razdoblja antike. James, P. i N. Thorpe: "Drevni izumi",  Mozaik knjiga, Zagreb, 2007.

 Arhimedovi doprinosi
300px|mini|desno|Arhimedov problem stoke
Arhimed tijekom obrane rodnog grada Sirakuze od Rimljana, je postao legendaran po svom tehničkom umijeću konstrukcije ratnih strojeva i pripisuju mu se mnoge ratne sprave (parabolična zrcala za paljenje brodova ili Arhimedove zrake smrti, Arhimedova kandža, najjači katapult u antici i drugo), ali nema valjanih dokaza da su uistinu bile izrađene i korištene.

 Arhimedov zakon

Arhimedov zakon nazvan je po Arhimedu koji je prvi otkrio ovaj zakon, a koji glasi:

Hidrostatski tlak koji djeluje s gornje strane tijela (sl.1) je manji od hidrostatskog tlaka s donje strane. Razlika tih dvaju tlakova rezultira silom koja tjera tijelo prema gore tj. čini ga lakšim. Tu silu koja djeluje na tijelo uronjeno u tekućinu zovemo uzgon.

 Arhimedov paradoks

Arhimedov paradoks ili hidrostatički paradoks glasi:

Tako je u četiri posude različitih oblika na slici, otvorenih prema istom atmosferskom tlaku pa, gdje je dubina vode H iznad jednakih iznosa površine A, i sila hidrostatičkog tlaka na dno svih posuda ista.

 Arhimedov vijak

Arhimedov vijak je naprava koja se često tijekom povijesti upotrebljavala za premještanje vode u kanale za natapanje. To je jedan od izuma koji se pripisuje grčkom misliocu Arhimedu, iako postoji i druga teorija po kojoj su za ovaj izum zaslužni stanovnici Babilona prije Arhimeda, a postoji i pretpostavka da su se čuveni vrtovi Babilona natapali uz pomoć ovog tipa sisaljke. Osim toga, Arhimedov vijak je jedna od prvih poznatih sisaljki koje se spominju.

 Poluga

Arhimed nije otkrio polugu, ali je prvi objasnio i matematički objavio zakon poluge:

gdje je: M1 – sila na jednoj strani poluge, M2 - sila na drugoj strani poluge, a – krak sile (udaljenost sile ili težišta tijela do oslonca) M1, b – krak sile M2.

 Arhimedov koloturnik

Arhimedov ili obični koloturnik se sastoji od nekoliko pomičnih i nekoliko nepomičnih kolotura koje su smještene u dva kućišta. Gornje kućište je učvršćeno, a donje je pomično. Preko kolotura prolazi uže, pa na jednom kraju djeluje sila F, dok je drugi kraj pričvršćen na gornje nepomično kućište. Donje se kućište giba zajedno s teretom. Ako je n broj svih kolotura, broj nosećih užeta je isto n. Budući da svako uže nosi dio tereta G/n, to je za dizanje tereta potrebna sila ne uzevši u obzir trenje: Velimir Kruz: "Tehnička fizika za tehničke škole", "Školska knjiga" Zagreb, 1969.

 Arhimedove zrake smrti

Čitava je priča, dakle, započela u 3. st. pr. Kr., kada je Arhimed razvio ideju paraboličnog zrcala za paljenje kako bi stvorio prvo oružje u povijesti svijeta utemeljeno na tom načelu. Svi koji su provodili pokuse sa snažnim zrcalima i lećama za paljenje, kako bi fokusirali fantastično moćne zrake i uništavali predmete s velikih udaljenosti, samo su ponavljali Arhimedovo djelo. Ta zamisao, koju kolokvijalno nazivamo idejom o "smrtonosnoj zraci", živa je već stoljećima. Vatra se može zapaliti pomoću refleksije, refrakcije, te jednostavnog i složenog stakla ... Paraboličkim presjekom moguće je još učinkovitije s veće udaljenosti i u kraćem vremenu zapaliti predmete koji se nalaze ispred zrcala za paljenje: rastopit će se čak i olovo i lim,  srebro i zlato. Zahvaljujući tom izumu, Arhimed je izvješću, zapalio rimsko brodovlje u doba kada je Marcelin opsjedao Sirakuzu. U svome djelu Život Pompilijev Plutarh kaže da je vatra koja je gorjela u Dijaninu hramu (zapravo, hramu božice Veste) zapaljena pomoću toga stakla ("staklo" ovdje valja protumačiti kao "zrcalo"). Postavi li se, dakle, nasuprot Suncu, ono će ubrzo zapaliti sve zapaljive predmete, a ako je istina da je Arhimed pomoću paraboličkog stakla postavljenog na gradske zidine spalio brodovlje, udaljenost (koja odgovara dosegu odapete strijele) nije mogla biti veća od deset koraka.

 Katapult

Rekonstrukcije nekih od antičkih oružja omogućile su mu da procijeni granice njihove učinkovitosti. Zaključeno je da je krajnji učinkoviti doseg katapulta bio oko 350 metara. Napredak je bio relativno brz tijekom nekih 150 godina od početka 4. stoljeća pr. Kr. (koliko znamo, artiljerija je u opsadi prvi put korištena kod Motoje, 397. pr. Kr.), a poboljšanja se opažaju sve do 1. stoljeća. Uglavnom, čini se da su istraživanja bila posve iskustvena. Vjerojatno su ih provodili znanstvenici-inženjeri, ali bez primjene bilo kakve znanstvene teorije ili korištenja teorijskih znanja. Nakon desetljeća strpljivih napora i bilježenja znanstvenici-inženjeri u Aleksandriji su došli do praktične i matematički točne "jednadžbe katapulta", koja je sadržavala treći korijen i davala najpovoljnije mjere za bilo koji balistički stroj i njegov projektil. Pomoću te jednadžbe je Arhimed navodno izgradio najveći katapult za izbacivanje kamena. No jednadžba je bila naprosto iskustveno pravilo izraženo matematički. Razvoj katapulta je bio rezultat inženjerskog istraživanja, prije nego primijenjene znanosti.

 Modeli gibanja nebeskih tijela
Ciceron u jednom pismu svom prijatelju i učitelju Posidoniju piše kako je nedavno napravio globus koji svojim okretanjem pokazuje gibanje Sunca, zvijezda i planeta, kako danju, tako i noću, i to baš onako kako se pojavljuju na nebu. Osim toga je napisao kako je Arhimed smislio jedan raniji model koji je oponašao gibanje nebeskih tijela. Čini se da su ostaci Mehanizma iz Antikitere upravo računalo za određivanje dana po solarnom i lunarnom kalendaru. Jedan okretaj glavnog kotača odgovarao je jednoj solarnoj godini, a manji su kotači pokazivali položaj Sunca i Mjeseca, kao i dizanje najvažnijih zvijezda.

 Arhimedova spirala
Arhimedova spirala je transcendentna krivulja koja nastaje kada točka, polazeći iz ishodišta, jednolično obilazi ishodište i jednolično se udaljuje od njega; udaljenost neke točke Arhimedove spirale od ishodišta razmjerna je pripadnom kutu zakreta.

 Arhimedov aksiom
Arhimedov aksiom: za svaka dva realna broja  postoji prirodni broj  takav da je .

 Glavna djela
Između sačuvanih Arhimedovih djela najvažnija su:
 O kvadraturi parabole;
 O sferoidima i konoidima (Περί σφαıροεıδέων ϰαì ϰωνοεıδέων);
 O kugli i valjku (Περί σφαίρας ϰαì ϰυλίνδρου);
 O mjerenju kruga (Κύϰλου μέτρησıς);
 O tijelima uronjenima u vodu ili o plivanju tjelesa (Περì τῶν ὕδατı ἐφıσταμένων ἤ Περί τῶν ὀχουμένων);
 Račun s pješčanim zrncima;
 O ravnoteži ravnih likova (Ἐπıπέδων ἰσορροπίαı);
 Metoda (Πρὸς ἔφοδου)

 Izvori

 Poveznice

Kategorija:Starogrčki astronomi
Kategorija:Starogrčki fizičari
Kategorija:Starogrčki matematičari
Kategorija:Starogrčki znanstvenici

Question: what are the lengths of stain balls and valves of equal polumers

Question: what is the spiritual way of arhimed to determine the length of a ball

Question: arhimed used the principle of balance on which part of the ball

Question: who used the principle of balance on the polus

Question: what is the spiritual way of arhimed to determine the plate section of the par

Question: what type of character is arhimed working in

Question: what is the principle of arhimed to determine the length of a ball

By spreading this method to other cases , not only in the flat but also in the space , Arhimed skillfully < unk > many squares of flat characters and body cubatures , as well as determining the position of the weight of the body and flat characters .

Particularly important is his result that the lengths of the stain , balls and valves of equal polumers and height are related as 1 : 2 : 3 . The spiritual way of Arhimed to determine the plate section of the parabole and the lengths of the ball using the principle of balance on the polus , which he described in the work

By spreading this method to other cases, not only in the flat but also in the space, Arhimed skillfully<unk> many squares of flat characters and body cubatures, as well as determining the position of the weight of the body and flat characters. Particularly important is his result that the lengths of the stain, balls and valves of equal polumers and height are related as 1 : 2 : 3. The spiritual way of Arhimed to determine the plate section of the parabole and the lengths of the ball using the principle of balance on the polus, which he described in the work