Isus Krist (grč. , lat. Iesus Christus, heb. i aram. ישוע, latinično Ješua; Betlehem, oko 4. pr. Kr. − Jeruzalem, 30. ili 33.), također Isus iz Nazareta ili Isus Nazarećanin, utemeljitelj kršćanstva i važna ličnost u nekoliko drugih religija. Prema kršćanskom vjerovanju utjelovljeni Sin Božji, utjelovljena Božja RiječEvanđelje po Ivanu 1:14 (utjelovljenje), Mesija, Spasitelj i Otkupitelj svijeta.

Ime Isus osobno je ime povijesnog Isusa iz Nazareta, a vjeroispovjedni naslov Krist (grč. Χριστός, Hristos; "Pomazanik", što prevodi aramejski Mešija, to jest "Mesija") s vremenom je postao drugom sastavnicom udvojenog imena. Odnos ljudske i Božanske naravi u Isusu Kristu proučava kristologija, a spasenjsku stranu njegova djela soteriologija.

Isus je svoje učenje iznosio u vidu kratkih alegoričnih priča kojima je primjerima iz svakodnevnog života prenosio duhovne pouke. Većina proučavalaca se slaže da je Isus bio Židov iz Galileje, da su ga smatrali učiteljem i iscjeliteljem, da ga je krstio Sveti Ivan Krstitelj i da je razapet u Jeruzalemu po naređenju rimskog guvernera Pontija Pilata pod optužbom za zavjeru protiv Rimskog Carstva. Glavni izvori informacija vezanih za Isusov život i učenje su četiri kanonska evanđelja Novoga zavjeta po Mateju, Marku, Luki i Ivanu. Većina suvremenih proučavalaca Biblije vjeruje da su drevni spisi o Isusovom životu povijesno točni.

Kršćani vjeruju da je Isus Mesija čiji je dolazak najavljen u Starom zavjetu, što je osnovna točka njihovog razilaženja s judaizmom. Kršćani pretežno vjeruju da je Isus utjelovljenje Božje, Sin Božji koji je poslan da donese spas i izmirenje s Bogom, koji je uskrsnuo nakon svog raspeća. Monofizitski kršćani propovijedaju razne druge interpretacije vezane za njegovu ličnost (vidi kristologija). Ostala kršćanska vjerovanja uključuju Isusovo bezgrešno začeće, čuda, ispunjenje biblijskih proročanstava, uzašašće u raj i Isusov drugi dolazak.

U islamu, Isus (arap. عِيسَى ٱبْنُ مَرْيَمَ, latinizirano kao: ʿĪsā ibn Maryam; uobičajeno prevođen kao Isa, sin Marije) smatra se za jednog od Božjih (odnosno Alahovih) najvoljenijih i najvažnijih proroka, donosioca božanskih svetih knjiga, čudotvorca i mesiju. Muslimani pak ne dijele kršćansko vjerovanje u raspeće i Isusovu božansku prirodu. Muslimani vjeruju da Isus nije ni ubijen ni razapet, već se živ uznio na nebo. Većina muslimana vjeruje da će se on vratiti na zemlju zajedno s Mehdijom kada svijet postane prepun grijeha i nepravde u vremenima dolaska islamskog antikrista.

 Izvori

Glavna vrela o povijesnom Isusu su novozavjetni spisi (evanđelja i poslanice), a od nekršćanskih antičkih izvora Tacit, Plinije Mlađi, Svetonije, Josip Flavije i Talmud. Rimski povjesničar Tacit u svojim Analima, napisanim od 116. do 117. spominje Isusa i navodi, da je po nalogu Poncija Pilata raspet na križ. Židovski povjesničar Josip Flavije dva puta spominje Isusa u svom djelu Antiquitates Judaicae. O Isusu govori i Kuran.

 Život
Vidi i: Rodoslovlje Isusa Krista

 Začeće i rođenje

mini|desno|175px|Matthias Stom: Poklon pastira, 17. stoljeće
Prema Evanđelju po Luki, anđeo Gabrijel navijestio je Mariji, da je ona izabrana biti majkom Isusa, Sina Božjega. Tijekom stoljeća, ljudi su iščekivali obećanoga Spasitelja. Marija je pristala: „Evo službenice Gospodnje, neka mi bude po riječi tvojoj (Lk 1,38)” i začela Isusa po Duhu Svetome, bez ljudskoga udjela. Isus se utjelovio, da ljude pomiri s Bogom. U jednoj osobi, spojio je ljudsko i božansko. Marijin zaručnik Josip, prema običajima toga vremena, mogao je napustiti Mariju, no nakon što je u snu, objavom Anđela, saznao Božji plan, odlučio je uzeti Mariju za svoju ženu. Za vrijeme trudnoće, Marija je posjetila svoju rođakinju Elizabetu, koja će ubrzo roditi Ivana Krstitelja.

Prema Novom zavjetu, Isus se rodio u judejskom gradu Betlehemu u Palestini, za vladavine rimskog cara Augusta i judejskog kralja Heroda. Prema Luki Josip i Marija morali su putovati iz svoga grada Nazareta u Betlehem, radi popisa stanovništva. Djevica Marija rodila ga je u staji, jer u svratištima nije bilo mjesta. Tamo su ga pohodili pastiri koju su u onom kraju čuvali ovce. Prema Mateju Josip i Marija su živjeli u Betlehemu kada se rodio Isus, kojeg su zatim pohodila tri kralja s istoka i darovali mu tri dara: tamjan (kao Bogu), zlato (kao kralju) i plemenitu mast, smirnu (kao čovjeku). Oni su predstavnici poganskih naroda, koje je Bog pozvao u svoje kraljevstvo, time što im je javio rođenje Spasitelja.

Od godine njegova rođenja računa se kršćanska era (po novijim proračunima Isus je rođen nekoliko godina prije). Kršćansko brojenje godina, uspostavio je monah Dionizije Mali u 6. stoljeću. Nadnevak rođenja nije poznat, ali se tradicionalno uzima 25. prosinca (Božić).

Herod odlučio je pogubiti svu djecu u Betlehemu i okolici od dvije godine na niže, jer se bojao, da mu Isus ne ugrozi prijestolje, stoga su Josip, Djevica Marija i Isus morali pobjeći u Egipat. Bili su u Egiptu nekoliko godina, dok nije umro Herod. Tada se anđeo javio Josipu u snu i rekao: "Ustani, reče, uzmi dijete i njegovu majku te pođi u zemlju izraelsku jer su umrli oni koji su djetetu o glavi radili (Mt 2, 20)". Vratili su se u Izrael, ali ne u Judeju, jer je tamo vladao Herdovov nasljednik Arhelaj, nego u Nazaret u Galileju gdje su bili sigurni (Mt 2, 22). Kada su se vratili iz Egipta ispunilo se starozavjetno proročanstvo: "Iz Egipta dozvah Sina svog (Hoš 1,11)."

 Rani život

Odrastao je u židovskoj obitelji u Nazaretu, pa se u evanđeljima naziva Isusom iz Nazareta ili Isusom Nazarećaninom. O njegovom zanimanju postoji više teorija koje se uglavnom vežu za zanimanje njegovog poočima Josipa, oko kojega također postoje nedoumice, naime grčka riječ techton, koja je prevedena kao tesar, znači graditelj, ali ne precizira s kojim materijalom. Shodno tome, Josip je mogao biti i graditelj u kamenu, što je teorija koju zastupa dio teoretičara. Majka mu je bila Marija.
O njegovu životu do njegove tridesete godine ne zna se mnogo. Proveo je te godine u poslušnosti, radu i molitvi. Kada je imao četrdeset dana, prikazan je Bogu, u hramu u Jeruzalemu. Isusa je u naručje uzeo starac Šimun, kojemu je Bog obećao, da neće umrijeti, dok ne vidi Spasitelja. Uz njega, bila je i starica Ana. Obrezan je kao znak pripadnosti židovskome narodu.
S Josipom i Marijom bježao je u Egipat, zbog Herodova pokolja svih dječaka u dobi do dvije godine u Betlehemu i okolici. Već to je navijestilo, da će Kristov život biti u znaku progonstva. U Egiptu su živjeli do Herodove smrti, kada su se vratili u Nazaret. Povratak iz Egipta, podsjeća na povratak izraelskog naroda iz ropstva u Egiptu.
Kada je Isus navršio dvanaest godina, po propisu zakona o blagdanu Pashe s Marijom i Josipom išao je u hram u Jeruzalem. Ostao je u hramu i nakon što su se Marija i Josip vratili kući. Našli su ga nakon tri dana potrage, kako u hramu raspravlja s učiteljima i pismoznancima.

 Isusovo javno djelovanje

mini|200px|Juan de Flandes: Isus oživljuje Lazara, oko 1500.
Nakon krštenja u rijeci Jordanu i kušnje u pustinji, počinje njegovo javno djelovanje u Galileji, Judeji i Jeruzalemu. Povremeno je zalazio i u poganske krajeve (Tir, Sidon, Dekapol, Cezareja Filipova). Tada mu je bilo 30. godina i to je vrijeme 15. godine vladanja rimskog cara Tiberija.
Ivan Krstitelj krstio je Isusa. On je navijestio njegov dolazak, propovijedajući u judejskoj pustinji. Prema Evanđelju po Marku, prilikom Isusova krštenja, otvorilo nebo i sišao je Duh Sveti u obliku goluba te se čuo glas nebeskog Oca: „Ovo je Sin moj ljubljeni, u njemu mi sva milina (Mk 1, 11)”.
Četrdeset dana proveo je u pustinji, gdje nije ništa jeo. Sotona ga je tri puta iskušavao, ali Isus ga je svaki put odbio. Sotona ga je napastovao, da iskuša njegovu poslušnost poslanju, koje mu je povjereno.
Isus je imao skupinu učenika, koji su s njim putovali, od kojih je izabrao dvanaest apostola. Poslije toga, izabrao je drugih sedamdeset dvoje učenika i poslao ih po dvoje, pred sobom u svaki grad, kamo je planirao doći. Naviještao je svoj nauk, svima koji su ga dolazili slušati. Često je govorio u prispodobama, jednostavno i jasno, tako da su i obični ljudi mogli razumjeti. Među najpoznatijima je prispodoba o razmetnom sinu. Činio je mnoga čuda, kako bi potvrdio, da je Mesija. Prvo čudo je bilo na svadbi u Kani Galilejskoj, kada je vodu pretvorio u vino. Zauzimao se za obespravljene ljude, koje su pripadnici viših slojeva, farizeji i saduceji, izbjegavali i prezirali. Liječio je bolesne, slijepe i gluhe, gubavce, padavičare, uzete, pomagao siromasima, grešnike je obratio, hodao je po vodi, istjerivao zle duhove iz opsjednutih ljudi, a jednom je i oživio Lazara, koji je umro. Ozdravljao je samo neke ljude, jer nije došao iskorijeniti sva zla, nego osloboditi čovjekovu dušu od ropstva grijeha.
Isus je pozvao sa sobom na goru Petra, Ivana i Jakova. Molio se i izgled mu se izmijenio, pokazao se u slavi, s njim su bili Mojsije i Ilija. Preobrazio se pred učenicima, kako bi oni kasnije bolje razumjeli njegovu muku i uskrsnuće. Isus više puta učenicima navješćuje svoju smrt, objašnjava im da će mnogo trpjeti, biti ubijen i nakon tri dana će uskrsnuti.

 Uhićenje, muka i smrt

Posljednje je dane prije muke i smrti proveo u Jeruzalemu. Trijumfalno je ušao u grad u dane prije Pashe. Narod je dočekao Isusa, mašući palminim i maslinovim grančicama i rasprostirući svoje haljine, putem kojim je Isus išao jašući na magarcu. Na Posljednjoj večeri ustanovio je Euharistiju i svećenički red. Blagovao je s apostolima vazmeno janje, a kasnije im je oprao noge. Prorekovao je, da će ga jedan od apostola izdati. Uzeo je u ruke kruh, blagoslovio ga i rekao: „Uzmite i jedite, ovo je moje tijelo (Mt 26, 26)”. Zatim je uzeo kalež s vinom, blagoslovio ga i rekao: „Ovo je krv moja, krv Saveza koja se za mnoge prolijeva na otpuštenje grijeha (Mt 26, 28)”.
Isus na Maslinskoj gori molio je, da ga mimoiđe muka, ali neka bude volja Božja. Osjetio je smrtnu muku i oblio ga je krvav znoj. Došao je Juda Iškariotski s četom vojnika po nalogu židovskih vjerskih poglavara te izdao Isusa poljupcem. Židovski svećenički poglavari i veliki svećenik Kajfa ispitivali su Isusa i kada je potvrdio, da je Krist, Sin Božji, odveli su ga u tamnicu. Optužili su Isusa, da krši židovski zakon, oskvrnjuje hram, a posebice da djeluje protiv vjere u jednoga Boga proglašavajući sebe Sinom Božjim. Isus nije bio kriv ni za jednu od tih optužbi, jer nije kršio židovski zakon, već ga je ispunio i dao mu konačno tumačenje. Hram je častio i u njemu naučavao, a nije djelovao ni protiv vjere u jednoga Boga. Isusova muka i smrt, ne pripisuje se Židovima, već svakom grešnom čovjeku.
mini|250px|desno|Diego Velázquez: Krist na križu, Museo del Prado, Madrid (250 x 170 cm, oko 1632.)
Sljedeći dan, u petak predan je rimskom upravitelju Ponciju Pilatu. Ispitao ga je i nije našao nikakve krivice, ali je pod pritiskom naroda i svećenstva osudio Isusa na smrt razapinjanjem na križ. Vojnici su ga bičevali, stavili mu trnovu krunu oko glave i rugali mu se. Do gore Kalvarije, nosio je teški križ, pod kojim je više puta padao na zemlju. Šimun Cirenac pomogao mu je nositi križ, a pobožne jeruzalemske žene su ga žalile i oplakivale. Veronika mu je pružila rubac, da obriše krvavo lice. Na gori Kalvariji, vojnici su mu dali ocat pomiješan sa žuči, koji je okusio. Svukli su mu odjeću, razapeli ga na križ i pribili mu čavlima ruke i noge. Nad glavu su mu stavili natpis „Isus Nazarećanin, kralj židovski”. Razapeli su dva zločinca, jednog Isusu s desne strane, a drugog s lijeve. Vojnici su razdijelili među sobom Isusovu odjeću. Pod križem je bilo mnoštvo ljudi, među kojima i Marija, apostol Ivan i Marija Magdalena. Isus je rekao Mariji: „Ženo, evo ti sina! (Iv 19, 26)”, a apostolu Ivanu: „Evo ti majke! (Iv 19, 26)”. Oko podneva je nastala tama i trajala je do tri sata popodne. Isus je povikao: „Oče, u ruke Tvoje predajem duh svoj! (Lk 23, 46). ” Priklonio je glavu i preminuo. Nastao je potres. Prije nego što su mu skinuli tijelo s križa, vojnik mu je probo kopljem srce, iz kojeg je potekla krv i voda. Nakon smrti, Isus je sašao nad pakao, oslobodio pravednike i otvorio im vrata neba. Predvečer su Josip iz Arimateje i još jedan čovjek, dobili dozvolu Poncija Pilata, da smiju ukopati Isusa. Skinuli su tijelo, pomazali mirisnim uljima i položili u grob, koji je bio vlasništvo Josipa iz Arimateje. Sutradan su vjerski poglavari zapečatili grob i postavili stražu.

 Uskrsnuće i uzašašće

mini|desno|175px|Matthias Grünewald: Isusovo uskrsnuće, 16. stoljeće
Prema kršćanskom vjerovanju uskrsnuo je treći dan i slavno izašao iz groba. Pobožne žene našle su prazan grob i javile apostolima Petru i Ivanu, koji su odmah došli i vidjeli plahte i ubrus, koji je bio na Isusovoj glavi. Nekoliko dana nakon toga, dvojica učenika išla su u Emaus kraj Jeruzalema. Razgovarali su, a putem im se pridružio Isus. Nisu ga odmah prepoznali. Objasnio im je svoje uskrsnuće. Prepoznali su ga tek za vrijeme večere u Emausu.
Uskoro nakon toga, Isus se susreo s apostolima u kući u Jeruzalemu. Pokazao im je ruke i noge i blagovao s njima pečene ribe i med. Dahnuo je u apostole i rekao: „Primite Duha Svetoga! Kojima oprostite grijehe, oprostit će im se, a kojima zadržite, zadržat će se. (Iv 20, 22-23)”. Ustanovio je Crkvu, postavio je apostola Petra za prvog poglavara Crkve (papu), a apostolima je poručio da naviještaju evanđelje svim narodima i da ih krste u ime Oca, Sina i Duha Svetoga. Isusovo tijelo nakon uskrsnuća je ono koje je bilo raspeto, ali je i proslavljeno pa je slobodan ukazivati se učenicima kako i gdje hoće u različitim obličjima.
Nakon četrdeset dana uzašao je na nebo na Maslinskoj gori pred svojim učenicima, kao iščekivani Mesija ili Krist te sjedi s desna Ocu: „Kad to reče, bi na njihove oči uzdignut u zrak, i oblak ga otme očima njihovim (Dj 1,9)”.

 Nauk

U svome javnom djelovanju i propovijedanju Isus je nastupio naviještajući kraljevstvo Božje. U taj je starozavjetni pojam unio nove sadržaje i nijanse. Nije više riječ o iščekivanju ovozemaljskog kraljevstva, već duhovnoga. Na ovom se svijetu očituje u obraćenju (metanoja), a na drugome u vječnom blaženstvu na nebu. Starozavjetnom je legalizmu suprotstavio unutarnji stav i čistoću srca, a religiji zatvorenoj u etničke granice univerzalnost evanđelja i ljubav prema bližnjemu.
Objavljuje tko je Bog i koji su Božji planovi sa svakim čovjekom: „Bog je tako ljubio svijet, da je dao svoga Sina Jedinorođenca, da nijedan koji u njega vjeruje ne propadne, nego ima vječni život (Iv 3,16)”. Srž je Isusove poruke izražena u Govoru na gori i blaženstvima. U njima je oslikan životni ideal, kojem treba težiti.
mini|desno|200px|Carl Bloch: Govor na gori, 19. stoljeće
Dao je zlatno pravilo: „Sve dakle, što želite da ljudi vama čine, činite i vi njima. To je, doista Zakon i Proroci (Mt 7,12)” i novu zapovijed: „Ljubite jedni druge, kao što sam ja ljubio vas (Iv 13, 34)”.
Isus poziva na obraćenje sve pa i najveće grešnike, koje drugi izbjegavaju. Isključeni su jedino oni, koji se ne odazovu pozivu. Suprotstavlja se nasilju i osveti, poziva na oproštenje i milosrđe: „Budite milosrdni kao što je milosrdan Otac vaš (Lk 6,36)” U Isusovo vrijeme, djeca su smatrana nevažnim bićima. Isus ih promatra na drugačiji način, poziva ih k sebi, na čuđenje drugih, čak odraslima daje djecu za primjer: „Zaista, kažem vam, ako ponovo ne postanete kao mala djeca, sigurno nećete ući u kraljevstvo nebesko (Mt 18, 3)”. U odnosu prema ženama, traži da se promijeni stav prema ženama na lošem glasu i osuđuje kamenovanje, zaštićuje žene od zloupotrebe muške vlasti, kada su muškarci napuštali žene. Za bračne parove kaže, da nisu više dvoje, nego jedno tijelo i „što je Bog združio, čovjek neka ne rastavlja (Mk 10, 9)”. Dosljedan je u svojim objavama, da Bog voli sve ljudi. Liječio je pogane, razgovarao s njima, što je bilo revolucionarno i novo za to doba, kada vjernici nisu željeli imati doticaja s poganima. Isus ne isključuje bogataše, ne traži ni da se odreknu svojih dobara, ali ih upozorava, da se ne oglušuju na potrebe siromaha i da ne zaborave ono bitno: „Ne sabirajte blago na zemlji, gdje ga izgriza moljac...nego sabirajte sebi blago na nebu (Mt 6, 19-20)”. Osobno je bio radnik tesar, prihvatio je i posvetio ljudski rad. Cijenio je prijateljstvo, ljubio je svoj narod, ali i sve ostale narode. Mnogo se molio i naučio ljude tada novu molitvu „Oče naš”.
Isus poziva svoje učenike, da uzmu svoj križ i da ga slijede, jer ih tako želi pridružiti svojoj otkupiteljskoj žrtvi. Isus je žrtvom na križu, otkupio ljude na jedinstven i konačan način i otvorio im pristup zajedništvu s Bogom.
Isus je obećao, da će biti uvijek prisutan: „I evo, ja sam s vama u sve dane do svršetka svijeta (Mt 28, 20)”. Prisutan je u molitvi: „Gdje su dvojica ili trojica sabrana u moje ime, tu sam i ja među njima (Mt 18, 20), pod prilikama kruha i vina: „Ovo je tijelo moje! Ovo je krv moja!" te u ljudima, koji su u potrebi: „Što god ste učinili jednome od ove moje najmanje braće, meni ste učinili (Mt 25, 40).”
Isus nije ništa napisao, a njegovu su poruku (Evanđelje) poslije zabilježili njegovi učenici, apostoli i evanđelisti, u Novom zavjetu. Ondje je Isus prikazan i kao začetnik novog poimanja Boga (Trojstvo), utemeljitelj Crkve (Dvanaestorica, Dvanaest apostola).

 Povijesni uvid

Povjesničari osnovnim povijesnim metodama rekonstruiraju Isusov život. Neki razlikuju povijesnu osobu Isusa od teološkog poimanja Isusa, a neki ga gledaju kao cjelinu. Glavni izvor informacija Isusovog života i učenja biblijska su Evanđelja po Luki, Mateju, Marku i Ivanu. Jedna nedavna studija, potvrdila je da bibliolozi i većina povjesničara, potvrđuju povijesno postojanje Isusa."Robert E. Van Voorst, Jesus Outside the New Testament: An Introduction to the Ancient Evidence (Grand Rapids, MI: Eerdmans, 2000), p. 16. Većina ga smatra propovjednikom i vođom religijskoga pokreta, koji je nastao unutar židovstva.Harrison, John B. and Richard E. Sullivan. A short history of Western civilization. New York: Knopf. 1975. Prema Bibliji, Isusa je krstio Ivan Krstitelj na rijeci Jordan, naučavao je u parabolama i aforizmima, kritizirao je loše pojave tadašnje tradicije i socijalnog uređenja, raspet je na križ. Povjesničari su podijeljeni oko toga, da li je ozdravljao bolesnike i izgonio zle duhove.

Povjesničari se slažu, da je Evanđelje po Marku napisano prvo oko 70. godine, u vrijeme rimskog razaranja židovskog hrama, a da su ostala Evanđelja pisana između 70. i 100. godine.Meier (1991), pp.43–4

Mnogi znanstvenici pokušali su rekonstruirati Isusov život uzimajući u obzir političke, kulturne i religijske prilike u doba Isusovog rođenja, uključujući razlike između Galileje i Judeje te različitih stranki toga vremena poput farizeja, esena, saduceja i zelota,S. G. F. Brandon, Jesus and the Zealots: a study of the political factor in primitive Christianity, Manchester University Press (1967) John P. Meier, Companions and Competitors (A Marginal Jew: Rethinking the Historical Jesus, Volume 3) Anchor Bible, 2001. . te u okviru rimske okupacije židovskog teritorija.

180px|minijatura|desno|Milosrdni Isus

 Isus i Crkva

Novi zavjet također govori o Isusovim ukazanjima njegovim učenicima nakon uskrsnuća, kada je povjerio misiju apostolima i cijeloj Crkvi, da svijetom pronesu proglas o njemu i njegovu Evanđelju, o spasenju i oslobođenju od zla i grijeha svih ljudi. Svećenicima je dao udio u svojoj vlasti, da poučavaju, odriješuju od grijeha te izgrađuju i upravljaju Crkvom. Isus je, osobito prema Pavlovim poslanicama, Glava Crkve, a čitava zajednica vjernika njegovo je Tijelo. Na taj se način kršćani nakon Isusove smrti i uskrsnuća osjećaju bitno združeni s njime. Ova vjera u Isusovu prisutnost u zajednici Crkve osobito se, kod tradicionalnih crkava, očituje u vjeri u sedam svetih sakramenata po kojima Krist djeluje. Osobito je u tom smislu Euharistija sasvim osobiti način Kristove prisutnosti među svojim vjernicima.

 Isus sudac

Kršćani vjeruju i da će Isus »doći u slavi suditi žive i mrtve« (usp. Nicejsko-carigradsko vjerovanje ). Riječ je o njegovu drugom dolasku (grč. parusia), na kraju vjekova, kada će svatko biti suđen prema svojoj vjernosti Isusu. Ne zna se dan, kada će se to dogoditi: „I vi budite pripravni, jer u čas i kad ne mislite Sin Čovječji dolazi (Lk 12,40).” Oni koji žive dostojno Krista, vjeruju da će se naći u njegovu kraljevstvu, te skupa s njime kraljevati dovijeka. Biblija govori o uskrsnuću kao jedinoj nadi u novi život. U knjizi Otkrivenja, slikovito se opisuje Isusov ponovni dolazak. Apostolsko vjerovanje govori sljedeće "i opet će doći u slavi, suditi žive i mrtve", drugim riječima, da će mrtvi i živi biti suđeni njegovim dolaskom, a ne nakon nekog vremena poslije smrti. Već su prvi kršćani radosno i s puno vjere i nade, očekivali ponovni Isusov dolazak.

 Stav drugih vjera

 Islam

Isa, sin Merjemin''' (ar. Isa ibn Maryam) zauzima jedinstveno uzvišeno mjesto u islamu. Kuran kazuje, da je Isu rodila djevica, da je on "Duh od Boga (udahnut)" (Ruhun mina'Llah) i "Riječ Božja" (Kalimatu-Lllah). On se obično naziva "Isa, sin Merjemin", a u njegove titule pripadaju: Mesih, vjerovjesnik, Božji poslanik, i "jedan od Allahu bliskih". Prema Kuranu izvodio je različita čuda: oživljavao je mrtve, donio objavljenu knjigu Indžil (Evanđelje). U islamu, Isa je imao misiju kao Poslanik (Resul) najvišeg stupnja, koji donosi obnovu Božje vjere. Također po islamu, Isa nije umro na križu. Vratit će se prije sudnjeg dana i uništit će Dedžala, koji će se pojaviti pred kraj vremena, predstavljajući izopačenu verziju duhovnosti, zavodeći ljudski rod u konačnu i kobnu iluziju. Postoje određene predaje koje kažu, da Isa i Merjem nisu zaplakali, kada su rođeni. Sva ostala djeca to učine, jer po simboličnom tumačenju, dodirne ih šejtan prilikom dolaska na ovaj svijet. Po riječima poslanika Muhameda, Isa i Merjem jedina su bića u povijesti, koja su rođena u takvom stanju bezgriješnosti. Premda je pozicija Ise u islamu na mnogo načina posebna, u potpunosti se odbacuje bilo kakva ideja o njegovoj Božanstvenosti ili prihvaćanje da je Božji Sin.

 Judaizam

Judaizam odbacuje ideje, da je Isus Bog, dio Presvetog Trojstva ili Mesija. Smatraju, da je posljednji prorok bio Malahija i da nakon njega nije bilo proroka, uključujući i Isusa. Reformirani Židovi (moderni pokret) smatraju, da onaj tko izjavi, da je Isus Spasitelj, prestaje biti Židov.

 Budizam

Isus se ne spominje u budističkim tekstovima. Moguće je naći dodirne točke između Isusa i Bude. Oboje uvode novosti u vjeri i koriste poneke slične metafore u prispodobama. Neki vjeruje, da postoji veza između budizma i gnostičkih tekstova.

 Hinduizam

Mišljenja hinduista o Isusu se razlikuju. Neki ga smatraju primjerom snage i savršenstva ili reinkarnacijom Ilije. Mahatma Gandhi, indijski vođa, Isusa smatra jednim od svojih učitelja i inspiracijom za nenasilan otpor. Izjavio je: "Volim vašeg Krista, ne volim vaše kršćane. Vaši kršćani su tako različiti vašem Kristu".

 Isusovi nazivi

mini|desno|200px|El Greco: Isus nosi križ, 1580.
 Isus – heb. Je(ho)šua – Osobno ime povijesnog Isusa iz Nazareta. Značenje je »Bog spašava«, »Bog je pomoćnik«. Označava njegovo poslanje i identitet.
 Krist – grč. Χριστός Hristos, Mesija na hebrejskom, značenje je »Pomazanik«. Pomazan je od Duha Svetoga za otkupiteljsko poslanje. Očekivani je Mesija, koga je Otac poslao na svijet. Od imena Krist, nastao je pojam kršćani.
 Sin Božji – Na mnogim mjestima u Bibliji, tako se zove. U trenutku krštenja na rijeci Jordan i prilikom preobraženja na gori Tabor, Bog Otac označava Isusa kao »ljubljenog Sina«. To je izraz jedinstvenoga odnosa Isusa s Ocem. Znači podložnost Očevoj volji, ali i uzvišenost. Odaje otajstvo, da Isus dolazi ljudima iz »krila Očeva« i njegov je Jedinorođenac (Iv 1,18).
 Gospodin – grč. Kyrios, heb. Adonaj. U Bibliji se ovim imenom označava Gospodar. Isus tim imenom objavljuje svoje božansko gospodstvo i vlast nad prirodom, demonima, grijehom i smrti. Apostoli i prvi kršćani, tim imenom su Isusu izražavali božansko dostojanstvo, klanjanje i poštovanje. Danas kršćani često govore Gospodin Isus Krist.
 Sin Čovječji – Isus tako sebe naziva na više mjesta u Evanđeljima. „Tako, Sin Čovječji je gospodar subote! (Mk, 2, 28)”. „Govoraše im: Sin Čovječji predaje se u ruke ljudima. Ubit će ga, ali će on, ubijen, nakon tri dana ustati (Mk 9, 31)”. „Tada će ugledati Sina Čovječjega gdje dolazi na oblacima i s velikom moći i slavom (Mk 13,26)”. Tim imenom izražava svoju vlast, muku i navještava ponovni dolazak.
 Sin Davidov – U Novom zavjetu, piše: „Kraj puta je sjedio slijepi prosjak Bartimej, sin Timejev. Kad je čuo, da je to Isus Nazarećanin, stane vikati: Sine Davidov, Isuse, smiluj mi se (Mk, 10, 46-47)”. Isusovo zakonsko porijeklo prema Evanđeljima po Mateju i Luki, vuče porijeklo iz loze kralja Davida.
 Emanuel – heb. S nama Bog – U Bibliji se to ime spominje u knjizi proroka Izaije: „Zato, sam će vam Gospodin dati znak: Evo, začet će djevica i roditi sina i nadjenut će mu ime Emanuel!” i u Evanđelju po Mateju.
 Jaganjac Božji – Janje je simbol Isusova otkupljenja ljudi od grijeha, kada se žrtvovao svojom mukom i smrću na križu. Žrtvovao se kao nevin jaganjac, milosrdan prema onima koji su ga nepravedno mučili. Ivan Krstitelj pri susretu s Isusom govori: "Evo Jaganjca Božjeg koji odnosi grijehe svijeta" (Iv 1,29). U knjizi Otkrivenja, Isus kao Jaganjac otvara pečate, kojima je zapečaćena knjiga sudbine svijeta (Otk 5).
 Krist Kralj – Isusov naziv, koji se temelji na nekoliko odlomaka Svetog pisma. Ime je prisutno u većini kršćanskih zajednica. Svetkovina Krista Kralja slavi se posljednje nedjelje u liturgijskoj godini. Papa Pio XI. ustanovio je blagdan Krista Kralja 1925. godine, želeći potaknuti kršćane na odanost Isusu, kao duhovnom vladaru u nebu.

 Isus u umjetnosti

mini|desno|200px|Leonardo da Vinci: Posljednja večera, 1495. – 1498.
Vrlo rano Isus je postao predmetom umjetničkog stvaralaštva. Njime su inspirirane brojne freske, mozaici, slike i kipovi. Duga je tradicija prikazivanja Isusova lika od rimskih katakombi i pravoslavnih ikona do modernih djela. Teme obuhvaćaju rođenje, život, muku, uskrsnuće i uzašašće. U književnost je ušao već po novozavjetnim knjigama u 1. stoljeću. U glazbi je temom mnogih gregorijanskih himana i antifona, a od renesanse i baroka i polifonih melodija. Osobito su poznati Bachovi oratoriji. U novije vrijeme postoje i mjuzikli. Mnogi filmovi su inspirirani Isusom kao što su: Pasija, Najveća priča ikad ispričana, Isus iz Nazareta, Posljednja večera, Kralj kraljeva, Ben-Hur.

 Relikvije
mini|200px|desno|Rimokatolički patrijarh Jeruzalema, služi misu pred kapelom Isusovog groba
Postoje mnoge relikvije vezane uz Isusa, za koje se vjeruje, da su autentične i u skladu s biblijskim tekstovima.

Torinsko platno jedna je od najpoznatijih relikvija. To je komad platna, na kojem se nalaze obrisi muškoga tijela. Vjeruje se, da je u njega bilo zamotano Isusovo tijelo, nakon skidanja s križa. Čuva se u katedrali sv. Ivana Krstitelja u Torinu, u Italiji. Znanstvenici su istraživali torinsko platno različitim metodama, jedni potvrđuju, a drugi negiraju autentičnost.

Postoje mnoge legende o svetom kaležu ili svetom gralu, iz kojeg je Isus pio vino za vrijeme Posljednje večere.

Ostaci križa, na kojem je Isus bio raspet čuvaju se u stotinama crkvi u Europi, ali svi oni zajedno čine tek mali dio križa. Najveći dijelovi čuvaju se na brdu Athosu u Grčkoj, u Rimu, Bruxellesu, Veneciji, Gentu i Parizu.

Bazilika Svetoga groba je kršćanska crkva u Jeruzalemu u kojoj se štuje Kalvarija i Isusov grob. Kršćani je štuju kao neprikosnovenu svetinju. Nalazi se na mjestu gdje se nalazila Golgota, brdo Kristove Kalvarije.

Postoji još mnogo relikvija poput Veronikinog rubca ili Torinskog platna.

U Ludbregu u crkvi Presvetog Trojstva čuva se relikvija Predragocjene Krvi Kristove. Potječe iz 1411. godine. Tada se dogodio, čudesan događaj pojave Presvete Krvi Kristove, o kojemu je papa Leon X., 1513. godine izdao bulu.

 Ime Isusa u hrvatskih narječjima
Na kajkavskom narječju, nekojem štokavskom dijalektu i čakavsko dijalektu i na gradišćanskohrvatskom jeziku ime Isusa je Jezuš, Jezuš Kristuš.A. Jembrih: Na izvorima hrvatske kajkavske književne riječi, Zrinski 1997.  164. str.T. Lipljin: Rječnik varaždinskog kajkavskog govora, Varaždin 2002.  265. str.Gradišćanskohrvatsko-hrvatsko-nimški rječnik, Zagreb-Eisenstadt 1991.  223. str. Isto onako se reče Jezuš Kristuš na prekomurskoslovenskom jezikuV. Novak: Slovar stare knjižne prekmurščine, ZRC. Ljubljana 2006.  159. str. i starom štajerskom slovenskom narječju. Stariji je oblik Ježuš Krištuš. Na ostatku čakavskih dijalekata Đezus, Isukrist, Ježoš,Istarski rječnik Isűs, Isukarst. U srednjovjekovnom Dubrovniku IsukarstKgniga pastjerska redovnickomu skuppu i puku biskupie Dubrovacke, pristupljeno 7. listopada 2013. i Isukrst. U Splitu također Isukrst''.Rječnik spli’ska rič, pristupljeno 7. listopada 2013.

 Vidite i:
230px|minijatura|desno|Francisco de Zurbarán: Krist na križu
 Bog
 Presveto Srce Isusovo
 Presveto Ime Isusovo
 Presveto Lice Isusovo
 Isusove prispodobe
 Isusovo razapinjanje
 Isus i djeca
 Blagovijest
 Božić
 Svijećnica
 Krštenje Isusovo
 Cvjetnica
 Veliki petak
 Uskrsnuće Isusa Krista
 Uzašašće
 Blagdan Krista Kralja
 Blagdan Božanskog Milosrđa
 Devet prvih petaka
 Molitva zlatne strijele

 Bilješke

 Izvori

 Bibliografija

 Vanjske poveznice

 Popis internetskih stranica o Isusu
 O Isusu Kristu
 Internetska stranica Christ Notes
 Članak o Isusu – Catholic Encyclopedia

Kategorija:Duhovnost
Kategorija:Kršćanstvo
Kategorija:Biblijski likovi

Kategorija:Zaštićene stranice za neprijavljene suradnike

Cr. − Jerusalem, 30 or 33), also Jesus of Nazareth or Jesus of Nazareth, the founder of Christianity and an important person in several other religions.

Question: jesus of nazareth was the founder of which religion

Question: who is considered the founder of christianity

Question: where did jesus of nazareth live

Question: how many isus are there in the bible

Question: who is jesus the founder of christianity

who is jesus the founder of christianity

Question: what is the meaning of isus in christianity

what is the meaning of isus in christianity

Cr . − Jerusalem , 30 or 33 ) , also Jesus of Nazareth or Jesus of Nazareth , the founder of Christianity and an important person in several other religions .

Jesus Christ (Greek)

Question: what is the meaning of isus in greek

Jesus Christ (Greek)

Question: what does isus mean in english

Jesus Christ (Greek)

Question: what does isus mean in greek

Jesus Christ (Greek)

Question: what is the meaning of isus in english

Jesus Christ (Greek)

Question: what is the greek word for isus

Jesus Christ (Greek)

|
|
|
|
Each issue carries an
imprimatur
from the
Archdiocese of Cincinnati.
Reprinting prohibited
The Family
of Jesus
by Elizabeth McNamer
All Christians are familiar with the story of the
birth of Jesus. In Luke’s Gospel we read the story of Joseph and
Mary traveling from Nazareth to Bethlehem for the census. In Matthew,
we read of wise men from the East consulting with King Herod about
the place of the Messiah’s birth.
Matthew then tells us that Jesus’ parents took
him to Egypt and remained there for about two years before returning
to and settling in Nazareth.
We learn no more until Luke tells us about an incident
when Jesus was 12 years old and got lost in the Temple at Jerusalem.
Jesus returns to Nazareth and we hear nothing again until he is
30 years old and starts his public ministry.
Brothers, Sisters and Cousins
Luke’s Gospel refers to John the Baptist being
a cousin. We hear nothing about siblings in the infancy narratives.
It comes as a surprise, then, when we read in Mark’s Gospel: “His
mother and his brothers arrived and as they stood outside they
sent word to him to come out” (Mark 3:31). Later we are told that
their names are James, Jude, Simon and Joses; sisters are also
mentioned.
Two letters in the New Testament purport to have
been written by brothers of the Lord. Where did they come from,
particularly if Mary was a virgin, as Catholic Tradition teaches?
St. Jerome, in the fourth century, refers to these
four as cousins of Jesus. It is not unusual in the Middle East
to refer to cousins who grew up together as brothers and sisters.
Orthodox tradition proposes that they were children of Joseph
by a former marriage. Jesus apparently grew up in a lively household
at Nazareth.
Nazareth
Nazareth was a small hamlet in Galilee. Archaeology
testifies that it had about 120 inhabitants at the time of Jesus
and was occupied from about a hundred years prior to his birth.
Between 700 B.C. (the time of the conquest by the
Assyrians) and 100 B.C., Galilee was occupied by non-Jewish tribes.
In fact, it was known and referred to by Isaiah as “Galilee of
the Gentiles.” But the land was conquered in 120 B.C. by one of
the Hasmoneans, John Hyrcanus. He issued an order that all people
who lived there either become Jews by circumcision or leave the
place. Naturally many opted for the latter. An invitation was
then issued to Jews who were still living in Babylon after the
Exile to return to Galilee. At this time, it is believed, the
family (tribe) of Jesus returned from exile.
We learn from the writings of the early Church
historian, Eusebius, who quotes from a letter written in 200 A.D.
by Julius Africanus to Aristides, that the blood relatives of
Jesus had settled in Nazareth and in Kochaba, which lies on the
east side of the Jordan River, on the pilgrimage route between
Babylon and Jerusalem.
This clan considered themselves the “royal family.”
They preserved their Davidic genealogies. The names they gave
to their villages are significant. In Hebrew, Kochaba means
“star of” (David) and Nezer means “shoot of” (Jesse). These
people considered themselves to be the legitimate descendants
of King David (son of Jesse).
There were expectations of the coming of a Messiah,
and the main qualification was that he be a descendant of David.
We notice in Matthew’s Gospel the importance of connecting Jesus
with David and the many references to him as “son of David.” It
is of interest that King Herod had tried to alter his own genealogy
to connect himself to David.
Family Business
The Gospels tell us that Joseph and presumably
his sons (since trades were usually passed down the generations)
were builders. The word techton in Greek is more akin to
“master builders.” They built more than tables and chairs. Not
much building would have been going on in Nazareth, a village
of 120 people. But much building was going on in towns around
them. The town of Sepphoris was being rebuilt at this time by
Herod Antipas.
Jesus left Nazareth at about the age of 30 and,
after his baptism by John the Baptist, began his public ministry
in the cosmopolitan area around the Sea of Galilee. He chose fishermen
from this district as his disciples, and we hear very little of
his family. At one point when he returned to Nazareth they tried
to throw him over a cliff (Luke 4:29), and at another they came
after him in Capernaum and suggested that he be locked up (Mark
3:21).
There seems to have been tension between Jesus’
disciples and his brothers. We read a revealing little incident
in the Gospel of John: “But when the Jewish Feast of Tabernacles
was near, Jesus’ brothers said to him, ‘You ought to leave here
and go to Judea, so that your disciples may see the miracles that
you do. No one who wants to become a public figure acts in secret.
Since you are doing these things, show yourself to the world.’
For even his own brothers did not believe in him” (7:2-5).
Rise to Prominence
After Jesus’ death and resurrection, his family
becomes prominent. Paul’s letter to the Corinthians tells us that
Jesus appeared to his brother James after the resurrection. We
find them present with his disciples in the upper room at Pentecost
(Acts 1:14).
Eusebius says that a large clan of relatives of
Jesus was gathered around James in Jerusalem. Many may have moved
even before the death of Jesus. While none of them had been active
in his ministry, they were now believers. These people were builders
by trade and needed work. Much building was going on in Jerusalem,
where the Temple was still under construction, and in the surrounding
villages. Emmaus was among the villages that had been destroyed
by the Romans and perhaps was one of those being rebuilt at this
time. Cleopas (whom tradition tells us was a brother of Joseph)
and his companion (his son Simon?), who met up with Jesus on Easter
Sunday (Luke 24:18), may have worked there.
Immediately after Pentecost, Peter and John took
the lead in the Jerusalem church. As time goes on we hear more
and more about James. Peter and the others move off stage after
persecution starts in the church and James comes to the fore.
We do not know what became of most of his family, but Paul implies
that they traveled and preached in the company of their wives
(1 Corinthians 9:5). James takes the lead in the Council of Jerusalem
when the important decision has to be made about allowing gentiles
to join the church without circumcision. This took an infinite
amount of courage from one who had grown up as a strict observer
of the law. But James was able to adapt.
From extra-biblical sources we learn that James
became the leader of the church in Jerusalem because of “his extraordinary
piety and his Jewish loyalty.” He was known as James the Righteous
(the Tzadic). The apocryphal Gospel of Thomas informs us,
“When Jesus is asked ‘Where are we going after you?’ he says,
’Go to James.’” He was the one to be consulted.
Descendants of David
James was conscious of being of Davidic descent.
At the Council of Jerusalem, he refers to the prophecy of Amos:
“Hereafter I will return and rebuild the fallen house of David:
from its ruins I will rebuild it and set it up again” (Acts 15:16).
In the Jerusalem church, from which all the other churches sprang,
he was the obvious one to take leadership. He was Jewish, and
loyal to Jewish custom. He lived his life in Jerusalem. Tradition
has it that he had a house on Mount Zion and that Mary, the mother
of Jesus, whom James greatly loved, lived out her life there too.
She died seemingly at about the time of the Council of Jerusalem
in 49 A.D.
Reading between the lines of Scripture, however,
we find that James was often at loggerheads with Paul. Paul was
the apostle to the gentiles. James had backed up Paul at the Council
of Jerusalem on the matter of circumcision, but later when Paul
brought gifts to the church in Jerusalem, James had him prove
his loyalty to Judaism by performing certain Jewish rituals (Acts
21:21-26).
Many scholars are now of the opinion that the Letter
of James was actually written by the brother of Jesus. The Letter
of Jude also is said to be written by a brother of Jesus, although
scholars are divided as to whether it is a pseudonymous letter.
In any case, even an attribution indicates that Jude was an important
person in the church.
The Death of James
Eusebius tells us that when Paul was sent to Rome,
his enemies turned their venom on the church in Jerusalem. Their
attack on Paul had really been aimed at the head of the Nazoreans
on Mount Zion, but James’s respectable lifestyle and his good
reputation among the people foiled any action against him for
a while. The opportunity arose at Easter of 62. Josephus (Antiquities
20. 197-203) tells us that the Roman consul Festus had died and
a new procurator was on his way. Before he arrived, the high priest,
Anan, planned the attack against the Lord’s brother and succeeded
in having him lynched.
The Jewish leaders demanded that James, now in
his 70s, make a public declaration of his adherence to the Jewish
faith through a gesture in the Temple. They stood him up on the
parapet of the sanctuary of the Temple so that all around could
hear his words. We learn from an early writer, Hegesippus, that
James showed “undreamed of fearlessness” in the face of the throng
and instead gave a splendid sermon insisting that Jesus was the
Son of God. Some among the crowd were convinced by his words and
began to chant, “Hosanna to the son of David.” This further enraged
the authorities, who rushed at him and threw him off the parapet,
a drop of some 100 feet. But seeing that he was not dead from
the fall, they stoned him and finally clubbed him on the head.
When the Roman proconsul arrived, he had the high priest removed
for acting illegally.
After the death of James, the leaders of the church
came together to choose a successor and the lot fell to Simon,
son of Cleopas, and cousin of Jesus. Simon was to lead the Jerusalem
church through much turmoil for the next 40 years.
The Zealots rebelled against Roman rule and precipitated
the Roman Jewish wars, which were to end in the complete destruction
of the Temple and of Jerusalem. Simon took his flock and fled
across the Jordan to Pella until things settled down. When they
returned to Jerusalem, a shrine of Jupiter had been erected on
the Temple grounds and, Hegesippus tells us, the emperor had ordered
the execution of all descendents of David.
Eusebius writes: “And those who survived of the
Lord’s family were grandsons of Jude, who was said to be His brother,
humanly speaking. These were informed against as being of David’s
line, and brought by the evocatus before Domitian Caesar,
who was as afraid of the advent of Christ as Herod had been. Domitian
asked them whether they were descended from David and they admitted
it....When asked about Christ and His Kingdom what it was like,
and where and when it would appear, they explained that it was
not of this world or anywhere on earth but angelic and in heaven,
and would be established at the end of the world, when He would
come in glory to judge the living and the dead and give every
man payment according to his conduct. On hearing this, Domitian
found no fault with them but despising them as beneath his notice
let them go free and issued orders terminating the persecution
of the Church.”
In 105, Simon was betrayed, so Eusebius tells us,
by a member of a heretical sect and tortured for several days
before being crucified.
The place of Simon Bar Cleopas was taken by Justus,
who was also of the family of Jesus, a descendant of David. Until
135, at the time of the rebellion of Bar Kochaba, the bishops
of Jerusalem continued to be of the family of Jesus. After that
time, Jews were forbidden to live in Jerusalem and gentile bishops
took over.
Elizabeth McNamer, one of the general
editors of Scripture From Scratch and a frequent contributor,
teaches at Rocky Mountain College in Billings, Montana.
Next: Images of God in Joshua and Judges (by
Bernard Batto)

Question: where did isus grow up in the bible

Question: what is the greek word for building

Question: isus was a member of which family

Question: who is isus related to in the bible

Question: what is the greek word techton translated as

Question: what is the name of isus in the bible

Question: in the bible, who was the son of isus

Question: what does techton mean in greek

He grew up in a Jewish family in Nazareth , so in the Gospels he is called Jesus of Nazareth or Jesus of Nazareth .

About his interest there are several theories that are mainly linked to the interest of his ancestors Joseph , about whom there are also doubts , namely the Greek word techton , which is translated as tesar , means building , but does not specify with which material .

He grew up in a Jewish family in Nazareth, so in the Gospels he is called Jesus of Nazareth or Jesus of Nazareth. About his interest there are several theories that are mainly linked to the interest of his ancestors Joseph, about whom there are also doubts, namely the Greek word techton, which is translated as tesar, means building, but does not specify with which material.

Ljubljana 2006 159. p. and the Old Styrian Slovak Order.

Prikaz riječi Isus
|Jugozapadna Istra||Labinština||Liburnija||Žminjština i Pazinština||Sjeverozapadna Istra||Buzeština i Ćićarija||Istromletački|
|
Isus
|
Isukrist
Đezus
Bambin
ditić
spasitelj
|
Isus
||
detić
|
isukarst
isus
spasitelj
|
Isus
|
Isukrs
|
Isus
|
Božić
|
Sukrst
|
Isukrst
isus
ježoš
Napomena
Kako bi saznali više o području Istre gdje se govori nekim mjesnim govorom, kliknite na naziv mjesnog govora.
Povratak na prethodnu stranicu »
Unesite novi mjesni govor
Ukoliko znate mjesni govor (dijalekt) pojedinog kraja Istre, molimo vas da unesete novi mjesni govor.
Unesite novi mjesni govor

Question: what is the name of the isus order

Question: how many isus are there in svu

Question: which city is the capital of the isus region

which city is the capital of the isus region

Question: what is the order of isus in slovakia

Question: what is the order of the isus

Question: what is the name of the slovak order

Question: where did the isus order come from

Question: what is the order of isus

Ljubljana 2006 159 . p. and the Old Styrian Slovak Order .

of Jembry:

Question: what is the name of jesus in croatian

of Jembry:

Question: what does isus mean in croatian language

of Jembry:

what does isus mean in croatian language

Question: what language is jesus in in the isus

of Jembry:

Question: which dialect of croatian isus has the same name as isus

of Jembry:

Question: which dialect of croatian has the name jesus

of Jembry:

which dialect of croatian has the name jesus

The name of Jesus in the Croatian narratives On the Kajak narrative , some Stokavic dialect and the Chakavic dialect and in the Croatian language the name of Jesus is Jesus , Jesus Christ .

The name of Jesus in the Croatian narratives On the Kajak narrative, some Stokavic dialect and the Chakavic dialect and in the Croatian language the name of Jesus is Jesus, Jesus Christ. of Jembry:

Lipljin: Dictionary of Varaddinsky kajkavsky speech, Varaždin 2002 265 p.Gradišćanskohrvatsko-hrvatsko-nimski Dictionary, Zagreb-Eisenstadt 1991 223 p.

Question: what is the english translation of isus

Question: where is the isus located on a map

Question: what is the size of the isus dictionary

Question: when did the isus dictionary come out

Question: what is the source of the name isus

Dictionary of Varaddinsky kajkavsky speech

Dictionary of Varaddinsky kajkavsky speech

Question: what is the full name of isus

Gradišćanskohrvatsko - hrvatsko - nimski

Question: who is the author of the isus dictionary

who is the author of the isus dictionary

Lipljin : Dictionary of Varaddinsky kajkavsky speech , Varaždin 2002 265 p. Gradišćanskohrvatsko - hrvatsko - nimski Dictionary , Zagreb - Eisenstadt 1991 223 p.

External links List of websites about Jesus About Jesus Christ Website Christ Notes Article about Jesus – Catholic Encyclopedia

Question: where is the article about jesus found

Question: what is the latin name for jesus

Question: what is the christian name for jesus

Question: what religion does jesus belong to

Question: what does the isus stand for in the bible

what does the isus stand for in the bible

Question: where can i find information about jesus

where can i find information about jesus


mini|Matija Divković: Nauk krstjanski, Venecija 1611. Pisano bosančicom.
mini|Matija Divković: Besjede, Mleci 1616.
Fra Matija Divković (Jelaške kod Vareša 1563. – Olovo, 21. kolovoza 1631.), bosanski franjevacDadić, Žarko, (1994), Hrvati i egzaktne znanosti u osvitu novovjekovlja, str. 75Hodžić, Jasmin, (2018), Bosanski jezik, Sarajevo, str. 71Fine, John Van Antwerp Jr, (2005), When Ethnicity Did Not Matter in the Balkans: A Study of Identity in Pre-Nationalist Croatia, Dalmatia, and Slavonia in the Medieval and Early-Modern Periods, str. 304Alilović, Ivan, (1974), Tri zaboravljena imena – iz kulturne prošlosti Hercegovine, Vlastita naklada, str. 19 i vjerski pisac, prvi izdao knjigu na bosanskom narodnom jezikuMihaljević, Vine, (2007), Prilog znanstvenoj raspravi o djelima bosanskog franjevca fra Mate (Matije) Divković, str. 135Peco, Asim, (1970), Tradicija i savremeni jezički problemi, Sarajevo, str. 88Hodžić, Jasmin, (2018), Bosanski jezik. Sarajevo, str. 135 i koji ima povijesnu zaslugu kao utemeljitelj bosanske književnosti. Djelovao je u duhu obnove Katoličke Crkve.

 Život

Vjerojatno je da je u franjevački red stupio u najbližem samostanu, u Olovu, gdje je primio temeljno znanje. Školovanje je nastavio u Italiji, poslije čega se vratio u Bosnu na rad. Godine 1609. bio je kapelan u Sarajevu. Čini se da je osim kapelanske dužnosti vršio i kakvu drugu službu, jer su u to doba imali uz samostane i škole. Ovdje je dovršio prvo svoje djelo Nauk krstjanski za narod slovinski, a počeo je prevoditi Sto čudesa aliti znamenja blažene i slavne Bogorodice. Godine 1611. Matija Divković putuje u Mletke, gdje su mu salili slova bosančice i gdje je oba djela tiskao.

Godine 1612. Divković je u samostanu Kreševo, gdje je počeo pisati svoje najveće i najvažnije djelo Beside Divkovića vrhu evandelja nedjeljnieh priko svega godišta, koje je dovršio u Olovu (1614.). I ono je tiskano u Mletcima bosančicom 1616. (II. izdanje 1704.). Ovdje mu izađe 1616. i Nauk krstjanski s mnoziemi stvari duhovniemi (u više izdanja).

Matiju Divkovića je pomagao savjetom i potporom pri izdavanju njegovih djela Bartul Kačić Žarković, biskup makarski (1615. – 1645.), koji je upravljao i nekim župama u Bosni, a fratri su bosanski imali svezu s franjevačkim samostanima u Makarskom primorju (Živogošće, Zaostrog, Makarska). O Divkovićevu se životu na žalost više ne zna, ali je poznato da je umro u Olovu 21. kolovoza 1631.

 Djela
Nauk krstjanski za narod slovinski
Sto čudesa alili znamenja blažene i slavne Bogorodice i Divice Marije
Beside Divkovića svrhu evanđelja nedjeljnijeh priko svega godišta
Nauk krstjanski s mnozijemi stvari duhovnijemi i vele bogoljubnijemi

Ove su knjige nastajale zbog potrebe vjere katoličkog puka, pa je tako Nauk krstjanski (1611.), koji zovu i veliki, namijenjen kleru, dok je drugi Nauk krstjanski (1616.), nazvan mali, postao čitanka za narod. Dok je "Veliki nauk" sastavljen od više dosad neustanovljenih latinskih djela (iz propovijedi Ivana Herolta, Bernardina Bastija i dr.), "Mali nauk" je pisan u obliku dijaloga između učitelja i učenika, u kome veći dio zauzimaju stihovi i proza, različitog nabožno-poučnoga sadržaja. Ova je knjiga bila jedna od najraširenijih knjiga u Bosni i Hercegovini, a upotrebljavala se i u susjednoj Dalmaciji. Divković je svoj jezik nazivao bosanskim pa tako na jednoj od naslovnih stranica njegovih izdanja navodi kako to djelo Divković "privede iz jezika diačkoga u pravo i istinski Bosanski", odnosno, "jezik Slovinski kako se u Bosni govori". Hodžić, Jasmin, (2018), Bosanski jezik, Sarajevo, str. 135  Daničić, Đura, (1882), Riječnik hrvatskog ili srpskog jezika, volume 1, str. 558, Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnost

Mali Nauk krstjanski doživio je preko osam izdanja. U njemu su pouke koje Divković "od Ledezmova i Bellarminova nauka u jedno stisnu". Točnije da kažemo, Divković se služio hrvatskim prijevodom katekizma Jakova Ledezme (1578.), talijanskim izvornikom Roberta Bellarmina i hrvatskim prijevodom njegove knjige (A. Komulovića). U ovom posljednjem je i Plač blažene Divice Marije u osmercu, što je napisano kao varijanta ovakovih "plačeva" koji su postojali iz vremena hrvatske glagoljske književnosti. Verši (~ stihovi) kako Abram hotijaše prikazati Ižaka u istom ovom Nauku krstjanskom jest parafraza Vetranovićeva Posvetilišta Abrahamova; život sv. Katarine, koji je također u stihovima, parafraza je starije hrvatske legende.

Sto čudesa... nešto su slobodniji prijevod srednjovjekovnih legenda Ivana Herolta (Promptuarium discipuli de miraculis B. M. Virginis, mletačko izdanje 1598.). Beside... su zbirka propovijedi namijenjenih svećenicima i redovnicima; većinom su sastavljene prema Heroltovoj zbirci (Sermones discipuli de tempore et de Sanctis), kao i prema zbirkama nekih drugih katoličkih pisaca.

 Nasljeđe

Matija Divković ima povijesnu zaslugu kao utemeljitelj bosanskee književnosti u Bosni (naravno, govorimo o književnosti u modernom značenju riječi – većina je spomenika srednjovjekovne pismenosti nastalih u i oko stare Bosne i Huma, poput Grškovićeva apostola, Hrvojeva misala, Hvalova zbornika ili Mletačke apokalipse također dijelom bosanske pisane baštine, no, ne i književnosti u užem smislu).

Kako se moglo iz svega navedenoga razabrati, Divković nije izvoran pisac; on prevodi i prerađuje. Kao prevodilac "nije pedantan prema svojim izvorima", što mu daje kakvu-takvu stvaralačku mogućnost te mu koristi da sve to prenese u pučki način izražavanja štokavskim narodnim narječjem, pomiješano ikavsko-ijekavskim govorom koji se govorio između Olova i Kreševa u Bosni.

Obzirući se na izvore njegovih djela kojima se pomagao u suradnji na protureformaciji, izbor je njegov već u ono vrijeme bio zastario, pošto barokno katoličko doba traži i nalazi uzore u katoličkoj književnosti kasnoga srednjeg vijeka. Znači li to, možda, da nije dobro poznavao literaturu predmeta ili što drugo? Istraživači misle da je Divkoviću mnogo značila sredina kojoj su njegova djela bila namijenjena, pa je birao djela zbog jačeg utjecaja na puk, jer će to pomoći i cilju komu su ona namijenjena, tj. katoličkoj protureformaciji. Zbog toga je Divković izabrao i oblik priča i stihova. To bi možda bio glavni razlog da se Divković tako uspješno približio puku, te ga je učinilo popularnim da ga je mogao potisnuti nešto kasnije jedino Andrija Kačić Miošić. Divković se najviše približio narodnom piscu. To se vidi iz njegovih Besida...; u njima ima neposrednosti. Dok se protureformatori, zbog napretka u vremenu, drže više-manje racionalizma da bi privukli što više svijeta, Divković ulazi u srednji vijek i tu ostaje i time osvaja.

 Izvori

 Vanjske poveznice

 Prilog znanstvenoj raspravi o djelima bosanskog franjevca fra Mate (Matije) Divkovića, Vine Mihaljević
 Matica hrvatska – Ogranci – Knjige – Hrvatska književnost BiH od od XIV do sredine XVIII stoljeća (6)
 Matija Divković, tekst iz "Hrvatske riječi"  otac bosanskohercegovačke i hrvatske književnosti u BiH
 Svjetlo riječi poseban prilog – četiri stoljeća prve tiskane knjige u Bosni i Hercegovini na narodnom jeziku
 Nauk Krstianski, u Mnecieh 1641., digitalizirano u Bayerische Staatsbibliotheku https://www.bsb-muenchen.de/|Bayerische

Kategorija:Životopisi, Vareš
Kategorija:Hrvatski pisci iz Bosne i Hercegovine
Kategorija:Hrvatski franjevci
Kategorija:Životopisi, Olovo

Added to the scientific discussion of the works of the Bosnian frank fra Mate (Matije) Divkovića, Vine Mihaljević Matica chorvatska – Ogranci – Knjige – Croatia literature BiH from the XIV to the middle of the XVIII century (6) Matija Divković, text from “Croatian words” father of Bosnian and Herzegovina literature in BiH Light of words special attachment – four centuries first printed book in Bosnia and Herzegovina in the national language Nauk Krstianski, in Mnecieh 1641.

Franjevac fra Matija Divković (1563. – 1631.) u svoju domovinu Bosnu i Hercegovinu, podjarmljenu tuđinom, unosi malu enciklopediju ondanjega duhovnog štiva kršćanske Europe. On je izdanak onoga naroda i reda koji su uspijevali preživjeti i nadživjeti svoje vrijeme i sve nevolje ostajući vjerni svojoj katoličkoj vjeri i “zemljici Bosni”, svojoj Crkvi i svojemu hrvatskom narodu.
U feljtonu ćemo predstaviti život i djelo fra Matije Divkovića, koji je više od dvaju stoljeća bio marginaliziran, a kasnije i zaobilažen, prisvajan i zaboravljen. On pak svojim djelom nosi častan naslov oca bosansko-hercegovačke i hrvatske književnosti u Bosni i Hercegovini. Može se reći s mnogo razloga da je fra Matija Divković u Bosni i Hercegovini ono što je Marko Marulić u Hrvatskoj.
Godina 2011. jubilarna je za bosansko-hercegovačku i hrvatsku kulturu u Bosni i Hercegovini. Točno prije četiri stoljeća pojavile su se prve dvije knjige na narodnome jeziku autora koji se rodio, živio i djelovao u BiH. Bile su to dvije nabožne knjige bosanskoga franjevca fra Matije Divkovića, rodom iz Jelašaka kraj Vareša, koje su tiskane u Mlecima, u tada poznatoj tiskari Pietra Bertana. Tako je fra Matija ponio naslov oca ili rodonačelnika bosansko-hercegovačke i hrvatske književnosti u BiH. Valja napomenuti da je rođen u završnoj godini reda glasovitoga koncila Katoličke crkve održanoga u Tridentu, danas je to Trento u Italiji, od 1545. do 1563. godine, s kojim je počela snažna katolička protureformacija.
Prve dvije knjige na narodnome jeziku
Fra Matija Divković svojim djelom unosi u bosansko-hercegovačku književnost odmah na njezinu početku kršćansku duhovnost, točnije malu pučku enciklopediju ondanjega duhovnog štiva u prozi i stihu kršćanske Europe.[1] Fra Matija Divković i plejada bosanskih i hercegovačkih pisaca franjevaca nesporna su i važna sastavnica kulture “zemljice Bosne”. Poslije osmanlijske okupacije Bosne 1463. godine nasilno je prekinuta njezina pupčana veza s kršćanskom Europom, od tada svako vezivanje i pozivanje na Zapad strogo se kažnjavalo kao izdaja. Tako su prekinute i sve kulturne i vjerske veze Bosne s kršćanskim Zapadom, osim onih koje su potajice održavali bosanski franjevci.
Povijesni, kulturni, vjerski i politički izazov je za 2011. godinu, u prigodi jubileja pojave prvih knjiga na jeziku jednoga naroda Bosne i Hercegovine, izvršiti vivisekciju bosansko-hercegovačke povijesti i hrvatskoga naroda u njoj, osobito kada je riječ o franjevcima, koji daju pečat svojoj domovini od vremena njezine samostalnosti do naših dana i čija je provincija Bosna Srebrena, Bosna Argentina nadživjela osmanlijsku okupaciju i održala se do naših dana, jača, brojnija i utjecajnija. U povijesnome smislu ona strši svojim žrtvama, mudrim ljudima, iskustvom, prinosom i značenjem, čiju je svjetiljku podnosio i njezin časni muž fra Matija Divković. Iznimno je zanimljiva i jedinstvena povijest jednoga katoličkog reda u samostalnoj Bosni, pod osmanlijskom okupacijom i islamom, danas bi se reklo državnom religijom.
Valja istaknuti da se povijest žestoko i žalosno poigrala s državom “zemljicom Bosnom”, kako ju je nazvao car Konstantin Porfirogenet, koja je očuvana tijekom teških i opasnih vremena suprot njima. Od vremena samostalnosti Bosne do danas opstoji samo jedna njezina institucija u Bosni i Hercegovini, a to je Franjevačka provincija Bosna Srebrena, koja je očuvana tijekom teških i opasnih stoljeća za nju, katoličku vjeru i vjernički hrvatski puk. Sredinom XIX. stoljeća Bosna Srebrena iznjedrila je Hercegovačku franjevačku provinciju i s njom očuvala katolički i franjevački identitet Bosne i Hercegovine do danas. Hrvatski katolički puk uvijek je uspijevao prebroditi mnogostruke kataklizme od Mehmeda II. Osvajača (El Fatih), preko Eugena Savojskoga krajem XVII. stoljeća, pravoslavnoga posezanja za njezinim vjernicima, u čemu je veliki i žilav otpor iskazao i otac bosansko-hercegovačke historiografije fra Filip Lastrić, preko komunističkoga sustava do naših dana.
Prvorazredan kulturni događaj
Četiristota obljetnica prve tiskane knjige na narodnome jeziku za Bosnu i hercegovinu od prvorazredne je kulturne i povijesne važnosti, ali prvenstveno za njezinu kulturu, pismenost, opći razvitak društva i svakako za Katoličku crkvu. Za hrvatski narod u Bosni i Hercegovini to je znak vitalnosti njegova duha, stvaralaštva i u najtežim okolnostima njegova postojanja. Godina 1611. vrijeme je početka tiskane knjige bosansko-hercegovačkih pisaca na narodnome jeziku i, kako napisa Midhat Begić Divkovićeva, djela se mogu promatrati s književnoga, lingvističkoga, paleografskoga i ponajprije kulturno-povijesnoga gledišta u Bosni i Hercegovini[2], a mi bismo dodali i sa stajališta mjesta, uloge i prinosa hrvatskoga naroda i Katoličke crkve, mislimo najprije na franjevački red, cjelovitosti onoga što bismo nazvali bosansko-hercegovačkom kulturom. U zemlji u kojoj su se preplitale glagoljica i ćirilica, bosanica i latinica, arapsko i hebrejsko pismo to je samo znak općega kulturnog i civilizacijskoga okruženja u kojemu je hrvatski narod iznjedrio svoga sina da bude rodočelnikom književnosti.
Divkovićeva djela oblikovala su jezik običnoga katoličkog puka u Bosni i Hercegovini, Dalmaciji i Slavoniji. Jezikom svojih djela Divković je bio uzorom svojim suvremenicima i kasnijim naraštajima. Rodio se u godini svršetka glasovitoga općeg koncila u Tridentu, u vrijeme snaženja Katoličke crkve u svijetu. U ovome feljtonu prikazat ćemo život i djelo fra Matije Divkovića, političke, društvene i vjerske okolnosti u kojima su djela nastala, značenje njegovih djela za pouku i odgoj vjernika, ali i za kulturu Bosne i Hercegovine i hrvatskoga naroda u njoj. Dok se o životu fra Matije Divkovića vrlo malo zna, njegov mali Nauk krstijanski s gotovo trideset izdanja bio je knjižena uspješnica i za naše pojmove. U feljtonu ćemo pisati o utjecaju na Divkovićava djela, ali i o njegovu utjecaju na opće kulturne i vjerske prilike u BiH te posebno u svojoj redovničkoj i narodnoj zajednici.
Dok svojim djelima nije ušao u književnost, o fra Matiji Divkoviću malo se znalo, a i sve što o njemu znamo sadržano je u njegovim knjigama. Divković je prvi bosansko-hercegovački pisac koji objavljuje svoja djela na jeziku svoga naroda. Prihvatio je štokavsko-ijekavski govor s područja od Olova preko Vareša do Kreševa i obogatio ga dubrovačko-dalmatinskim leksikom. Nije sačuvan dokument u kojemu bi se pročitalo gdje je i koje je godine rođen. O njegovu životu i radu postoje tek skromni podatci koje nalazimo u njegovim djelima. O tome je zapisano tek tridesetak redaka. Sve što znamo o životu toga samozatajnog sina sv. Franje Asiškoga donosi na jednome mjestu, dva stoljeća i više godina kasnije, fra Ivan Franjo Jukić u prvoj knjizi svoga Bosanskog prijatelja. [3]
—
[1] Begić, Midhat: Matija Divković – Djelo i vrijeme (na primjeru Čudesa). Zbornik radova o Matiji Divkoviću (skraćeno ZMD). Institut za jezik i književnost u Sarajevu, Odjeljenje za književnost, Sarajevo, 1982., str. 15.
[2] Isto, str. 15.
[3] Jukić, fra Ivan Franjo. Bosanski prijatelj, sv. I., Zagreb, 1850.
Izvor: Naša ognjišta / KTA
volim čitati ovakve zapise, pogotovo o Divkoviću.

Question: what is the national language of bosnia and herzegovina

Question: who is the father of croatian language

Question: how long was the first printed book in bosnia and herzegovina

Question: how many books are there of matija divković

Question: when was the first printed book in bosnia and herzegovina

Question: what is the father of bosnian and herzegovina literature

Question: during what century did matija divković write

Added to the scientific discussion of the works of the Bosnian frank fra Mate ( Matije ) Divkovića , Vine Mihaljević Matica chorvatska – Ogranci – Knjige – Croatia literature BiH from the XIV to the middle of the XVIII century ( 6 ) Matija Divković , text from “ Croatian words ” father of Bosnian and Herzegovina literature in BiH Light of words special attachment – four centuries first printed book in Bosnia and Herzegovina in the national language Nauk Krstianski , in Mnecieh 1641 .

Prilog znanstvenoj raspravi o djelima bosanskog franjevca fra Mate (Matije) Divkovića, Vine Mihaljević Matica hrvatska – Ogranci – Knjige – Hrvatska književnost BiH od od XIV do sredine XVIII stoljeća (6) Matija Divković, tekst iz "Hrvatske riječi" otac bosanskohercegovačke i hrvatske književnosti u BiH Svjetlo riječi poseban prilog – četiri stoljeća prve tiskane knjige u Bosni i Hercegovini na narodnom jeziku Nauk Krstianski, u Mnecieh 1641., digitalizirano u Bayerische Staatsbibliotheku |Bayerische

Virtuelle Ausstellung in bavarikon
Wichtige Informationen und Services
Aktuell gelten folgende Empfehlungen
mehr ▾
- Aus Gründen des vorbeugenden Infektionsschutzes empfehlen wir das Tragen einer medizinischen Maske oder einer FFP2-Maske sowie die Einhaltung der bekannten Mindestabstände auf Verkehrsflächen.
- Um für alle Nutzerinnen und Nutzer optimale Arbeitsbedingungen gewährleisten zu können, ist der Zugang zu den Lesesälen weiterhin nur mit einer Reservierung möglich.
- FAQ zur aktuellen Situation
Datenbanken
Datenbank-Infosystem (DBIS) mit rund 3 400 Datenbanken zu allen Fachgebieten (für Aufsätze, Biographien, Statistiken, Bilder, Karten, Zeitungen, Lexika u. v. m.): Sie ermitteln die für Ihr Thema/Ihre Recherche relevante Datenbank. Aus dem Gesamtangebot sind 2 750 Datenbanken frei und 650 mit BSB-Kennung zugänglich.
Katalog OPACplus
BSB-Katalog mit Medien aller Art im Bestand der Bayerischen Staatsbibliothek (Bücher, Zeitschriften, Zeitungen, Karten, Noten, Handschriften oder elektronische Medien wie E-Books, E-Zeitschriften oder Datenbanken | Aufsätze & mehr v. a. mit Aufsätzen aus E-Zeitschriften und Datenbanken | Verbundkatalog v. a. mit Beständen von Bibliotheken in München und Bayern (mit Bestellmöglichkeit über die Fernleihe) | E-Tutorial | Hilfe
Bücher
BSB-Katalog mit Medien aller Art im Bestand der Bayerischen Staatsbibliothek (Bücher, Zeitschriften, Zeitungen, Karten, Noten, Handschriften oder elektronische Medien wie E-Books, E-Zeitschriften oder Datenbanken | Aufsätze & mehr v. a. mit Aufsätzen aus E-Zeitschriften und Datenbanken | Verbundkatalog v. a. mit Beständen von Bibliotheken in München und Bayern (mit Bestellmöglichkeit über die Fernleihe) | E-Tutorial | Hilfe
Zeitschriften
BSB-Katalog mit Medien aller Art im Bestand der Bayerischen Staatsbibliothek (Bücher, Zeitschriften, Zeitungen, Karten, Noten, Handschriften oder elektronische Medien wie E-Books, E-Zeitschriften oder Datenbanken | Aufsätze & mehr v. a. mit Aufsätzen aus E-Zeitschriften und Datenbanken | Verbundkatalog v. a. mit Beständen von Bibliotheken in München und Bayern (mit Bestellmöglichkeit über die Fernleihe) | E-Tutorial | Hilfe
Zeitungen
BSB-Katalog mit Medien aller Art im Bestand der Bayerischen Staatsbibliothek (Bücher, Zeitschriften, Zeitungen, Karten, Noten, Handschriften oder elektronische Medien wie E-Books, E-Zeitschriften oder Datenbanken | Aufsätze & mehr v. a. mit Aufsätzen aus E-Zeitschriften und Datenbanken | Verbundkatalog v. a. mit Beständen von Bibliotheken in München und Bayern (mit Bestellmöglichkeit über die Fernleihe) | E-Tutorial | Hilfe
Datenbanken
Datenbanken
Bücher
Bücher
Bücher
Bücher
Bücher
Zeitschriften
Zeitschriften
Zeitungen
Zeitschriften
Zeitschriften
Zeitschriften
E-Zeitschriften des Anbieters JSTOR u. a. aus den Collections: Arts & Sciences, Business, Health Sciences, Language & Literature, Life Sciences, Mathematics & Statistics, Music. Die jeweils neuesten Jahrgänge sind via JSTOR nicht zugänglich.
BSB-Kennung erforderlich (oder Zugang mit FID-Kennung für Music Collection).
Bilder
Bilder
Bilder
Bilder
Zeitungen
Das Zeitungsportal der Bayerischen Staatsbibliothek bietet Zugang zu mehr als 1 200 digitalisierten historischen Zeitungen vom 17. Jahrhundert bis vorwiegend in die 1920er Jahre. Das Portal wird laufend erweitert. digiPress-Hilfe | E-Tutorial
Zeitungen
Die Ausgaben Deutschland, Bayern und München der Süddeutschen Zeitung mit den Landkreisausgaben sowie das SZ Magazin ab 1992, ergänzend SZ retro 1945 bis 1993. BSB-Kennung erforderlich.
FAQ und Hilfe
Zeitungen
Zeitungen
Zeitungen
Karten
Handschriften
Handschriften
Handschriften
Handschriften
Handschriften
Handschriften
Bilder
Handschriften
Handschriften
Handschriften
Karten
Aufsätze
Aufsätze
Aufsätze
Aufsätze
Bücher
Der Alphabetische Realkatalog (1501 – 1856), der älteste große Schlagwortkatalog der Welt, mit ca. 84 000 Titeln aus den Altbeständen der Bayerischen Staatsbibliothek (auch Aufsätze). Besonders berücksichtigt sind die historischen Fächer, Philosophie, Mathematik, Naturwissenschaften und Medizin. Register
Bücher
Noten
Noten
Noten
Sammlung von Musikdrucken, Musikhandschriften und bisher unveröffentlichtem Material vom 15. bis zum 21. Jahrhundert. Abgedeckt werden verschiedene Musikgattungen, darunter Orchester- und Kammermusik, Oper, Lied, Instrumental- und Chormusik, ebenso wie verschiedene Partiturtypen. BSB-Kennung oder FID-Kennung erforderlich.
Noten
Noten
Datenbank mit über 540 000 Nachweisen von Musikstücken, die in Werkausgaben und Reihen zur klassischen Musik abgedruckt sind. Mit über 20 000 Namensvarianten und Lebensdaten von Komponisten, Librettisten und Herausgebern. BSB-Kennung oder FID-Kennung erforderlich.


|230px|desno|thumb|Kršćanski predmeti: Raspelo, Biblija i krunica.
230px|minijatura|desno|Prizor sa svete mise
230px|minijatura|desno|Barokno raspelo iz Slovenije.
230px|minijatura|desno|Giuseppe Molteni: Ispovijed
230px|minijatura|desno|Papa Franjo
230px|minijatura|desno|Szymon Czechowicz: Isusovo uskrsnuće.
230px|minijatura|desno|Silazak Duha Svetoga na apostole i Djevicu Mariju, muzej Condé, Chantilly.
230px|mini|Katolici u svijetu
Katoličanstvo ili katolicizam (latinski catholicismus, od grčkog καθολικός, sveopći, univerzalni), kršćanski ogranak čiji je nauk definiran na dvadeset i jednom ekumenskom koncilu; vjeroispovijedni sustav Katoličke Crkve. Uz pravoslavlje, protestantizam, miafizitizam i nestorijanizam glavna kršćanska konfesija ili vjeroispovijest. U nazivu je naznačena univerzalnost kršćanske evanđeoske poruke, namijenjene svakom čovjeku, narodu, jeziku, kulturi, civilizaciji i društvu, što je jedno od četiriju obilježja svake kršćanske Crkve (katolicitet). Ponekad se termin katoličanstvo definira šire, da obuhvaća sve Crkve koje imaju određeni nauk ili se deklariraju katoličkima, iako nisu u zajedništvu s papom.

 O porijeklu naziva

Riječ "katolik" dolazi od grčke riječi "καθολικός", a značenje je univerzalan, sveopći.
Na početku II. stoljeća, u pismu sv. Ignacija Antiohijskog, nalazi se prvi sačuvani spomen, korištenja riječi "katolički" vezano za Crkvu.
Drugo rano spominjanje riječi "katolički", vezano je uz sv. Polikarpa, biskupa Smirne (danas Izmir u Turskoj), koji koristi tu riječ mnogo puta. Sv. Polikarp bio je učenik apostola Ivana i prijatelj sv. Ignacija Antiohijskog.
Uskoro su naziv, počeli koristiti i drugi teolozi i pisci.

 Vjerska zajednica

Katolicizam je organiziran kao vidljiva Kršćanska Crkva, koja ima hijerarhiju i laike. Članom vjerske zajednice postaje se krštenjem, a krste se djeca i odrasli. Klerici i laici razlikuju se samo vrstom službe u zajednici. U katolicizmu postoje tri vrste hijerarhije: svećenička (biskup, prezbiter, đakon), kanonska (papa, ordinarij, dekan, župnik, kapelan) i počasna (kardinal, metropolit, nadbiskup, prelat, kanonik i prebendar). Katolička je crkva nadnacionalna i centralizirana. Vrhovni je poglavar papa (rimski biskup), koji uz pomoć Svete stolice i njezinih tijela upravlja sveopćom Crkvom, u zajedništvu s biskupima, koji upravljaju mjesnim crkvama (biskupije). Biskupija se dijeli na dekanate, kojima upravljaju dekani ili nadžupnici. Dekanati se dijele na župe, kojima upravljaju župnici, a pomažu im kapelani. Postoje i nunciji.

 Dogma

U katolicizmu su prihvaćene glavne kršćanske dogme (pet glavnih istina) definirane na prvih osam ekumenskih koncila. Katolicizam je u drugome kršćanskom tisućljeću dalje raščlanjivao i precizirao svoj dogmatski nauk (učenje o čistilištu, sakramentima, o odnosu pisane objave i tradicije, o bezgrješnom začeću, papinoj nezabludivosti (1870.), Marijinu uznesenju na nebo (1950.) na još 13 ekumenskih koncila, koje ne prihvaćaju ostale kršćanske konfesije. Precizno su definirane i po kanonskom pravu obvezne. Izvor su dogmi Sveto pismo i Predaja, a pri njihovu tumačenju u obzir se uzima vjernički osjećaj, teološko tumačenje i u konačnici crkveno učiteljstvo.

 Bogoštovlje

U katoličkom kultu razlikuje se klanjanje (latrija, adoracija), od dulije (štovanje). Dok se klanjanje ili latrija iskazuje samo Bogu, dulija ili štovanje može se iskazivati i stvorenjima (anđeli, sveci, slike, kipovi, relikvije). Posebna dulija iskazuje se Bogorodici (hiperdulija). U središtu je katoličkog bogoštovlja klanjanje u duhu i istini (štovanje Boga životom u duhu evanđelja), ali se bogoštovnim činima također pridaje velika važnost (liturgija, euharistija, sakramenti). Bogoštovne čine obavlja sakramentalna hijerarhija (biskup, prezbiter, đakon) u uređenu bogoštovnom prostoru (kapela, crkva, bazilika), u skladu s blagdanima koji se slave po gregorijanskom kalendaru kroz crkvenu godinu. Glavni su dijelovi crkvene godine korizma i advent, a nedjelja je dan počinka i obveznog prisustvovanja liturgiji (misa). Glavni su Gospodnji blagdani Uskrs, Bogojavljenje, Božić, Trojstvo, Duhovi, marijanski Uznesenje na nebo (Velika Gospa) i Bezgrješno začeće, svetački Svi sveti. U katolicizmu se pridaje velika vrijednost sakralnoj umjetnosti (crkvena glazba, kiparstvo, slikarstvo, arhitektura, liturgijsko ruho i liturgijski predmeti), koja je uključena u bogoštovlje.

 Moral

Prema katoličkom učenju narav i nadnarav, ljudska slobodna volja i božanska milost nadopunjuju se i pretpostavljaju. Zato su u katoličkoj moralci bogoslovne krjeposti (vjera, nada, ljubav) i naravne ili stožerne krjeposti (razboritost, pravednost, umjerenost i jakost) komplementarne. Izvori su katoličkog morala Stari zavjet (Dekalog, osobna odgovornost), Novi zavjet (ljubav prema Bogu i bližnjemu) te naravna etika. Sustavno ga proučava moralka, a potanje regulira u zajednici kanonsko pravo. Prekršaj morala je grijeh, koji može biti laki i teški, a teški se grijeh regulira sakramentom pokore (ispovijed). Uz individualni moral u novije se vrijeme u katolicizmu naglašava i društveni moral.

 Duhovnost

Pounutrašnjenje osnovnih vjerskih istina i moralnih načela prema katoličkom se vjerovanju događa na više načina. Liturgijsko-sakramentalna duhovnost namijenjena je svim vjernicima i prvi je i osnovni oblik duhovnosti u katolicizmu. Uz bogoštovnu funkciju liturgija i primanje sakramenata ima i duhovnu, osoban doživljaj vjerskih istina, odgoj savjesti u evanđeoskom duhu, te prosvjetljenje. Pučka pobožnost namijenjena je širim vjerničkim slojevima (hodočašća, postovi, devetnice, križni put, krunica), a svrha joj je da se u pučkoj supkulturi i mentalitetu na primjeren način proživi kršćanska vjera. U katolicizmu je posebno naglašen asketsko-mistični put duhovnosti, koji je stoljećima nalazio svoj izraz u redovništvu. U katoličkom je redovništvu prevagnuo tip cenobitske zajednice, u kojoj se traga za skladom između kontemplacije i akcije, osobnoga duhovnog usavršavanja i djelovanja unutar šire zajednice i društva (fizički i intelektualni rad, misijska djelatnost, školstvo, karitativna djelatnost). Tako se kroz povijest razvila benediktinska, cistercitska, karmelićanska, dominikanska, franjevačka i isusovačka duhovnost, a u novije vrijeme duhovnost raznih kongregacija i svjetovnih instituta. Katolička mistika nadahnjivala se novozavjetnim (Ivan Evanđelist i Pavao) i neoplatonističkim izvorima (Pseudodionizije). Glavni su katolički mistici i mistični pisci Bernard iz Clairvauxa, sv. Hildegarda, Hugo iz Svetog Viktora, Rikard iz Svetog Viktora, sv. Gertruda Velika, sv. Mehtilda Magdeburška, sv. Franjo Asiški, Meister Eckhart, Ivan Tauler, Henrik Suzon, Ivan Gerson, I. van Ruysbroeck, Katarina Sienska, Ivan od Križa, Terezija Avilska. U službi je katoličke duhovnosti bogata i raznolika sakralna umjetnost, duhovna (Toma Kempenac, Marko Marulić, Ignacije Lojolski, Franjo Saleški, P. Berulle, Terezija iz Lisieuxa) i nabožna (M. Divković, J. Habdelić) književnost. Sustavnim proučavanjem duhovnosti bavi se duhovna teologija.

 Teologija

Prema katoličkom učenju milost pretpostavlja narav, a vjera razum (fides quaerens intellectum) pa je teologija kao sustavno obrazlaganje objave zauzela važno mjesto u katolicizmu. Izvori su katoličke teologije svetopisamska objava, kršćanska predaja i učenje ekumenskih koncila. U patrističkom razdoblju teološko se nazivlje razvijalo pod utjecajem neoplatonizma (augustinizam), u srednjem vijeku pod utjecajem aristotelizma (skolastika), a u novom vijeku pod utjecajem novijih filozofskih sustava (fenomenologija, egzistencijalizam, personalizam). U prvom tisućljeću zapadna će Crkva biti obilježena Augustinovom teologijom (odnos naravi i milosti, ekleziologija i sakramentologija), a augustinizam će biti nazočan u katoličkoj teologiji sve do reformacije (XVI. stoljeće) i jansenističkog pokreta (XVII. stoljeće). U ranome srednjem vijeku (V-XI. st.) uglavnom se čuva i prenosi teologija crkvenih otaca, osobito latinskih (Hilarije iz Poitiersa, Ambrozije Milanski, Jeronim, Augustin i Grgur Veliki). Za skolastike (XI-XIII. st.) veliki teolozi (Anselmo Canterburyjski, Albert Veliki, Toma Akvinski, Bonaventura i Ivan Duns Skot) anstotelovskim će kategorijama nastojati izreći objavu i produbiti odnos razuma i vjere. U visokome srednjem vijeku (XIV-XVI. st.) dolazi do stagnacije skolastičke teologije pod utjecajem nominalizma (William Occam, G. Biel). U posttridentskom razdoblju (XVI/XVII. st.) dolazi do obnove skolastičke teologije. To je doba apologetskih i kontroverzističkih disputa (R. Bellarmin). U XVIII. st. teologija stagnira, a napredak postiže crkvena historiografija. U XIX. st. dolazi do obnove teološke misli (John Henry Newman). Potkraj tog stoljeća obnavlja se neoskolastička teologija. U XX. st. dolazi do procvata katoličke teologije (Jean Danielou, Henri de Lubac, Yves Congar, Karl Rahner, Urs von Balthasar, E. Schillebeeckx, H. Kung), koja unutar moderne slike svijeta nastoji izložiti kršćansku poruku.

 Filozofija

Odnos vjere i razuma, objave i razumske spoznaje nametnuo se kršćanstvu na samom početku pa je filozofija u povijesti katolicizma našla važno mjesto, veće nego u pravoslavlju i protestantizmu. Pritom je katolicizam slijedio otačku tradiciju pozitivna odnosa prema naravnoj spoznaji i komplementarnost razuma i vjere ("Shvati da bi vjerovao, vjeruj da bi shvatio"). U prvom tisućljeću prevladavao je neoplatonistički utjecaj (Augustin, Pseudodionizije, Ivan Skot Eriugena), koji se nastavlja i u drugom tisućljeću (Bonaventura, Nikola Kuzanski, Pico de la Mirandola). Za skolastike (XI-XIII. st.) prevladava aristotelovski utjecaj, posredovan preko Boetija i Averroesa. Anselmo Canterburyjski naglašava važnost dijalektike u teološkom istraživanju (fides quaerens intellectum) i izlaže ontološki dokaz za postojanje Boga. Škola iz Chartresa (Bernard iz Chartresa, Ivan Salisburyjski) i Abelard produbljuju logičke i gnoseološke probleme, a predstavnici visoke skolastike (Albert Veliki, Toma Akvinski, Duns Skot) dograđuju metafizički skolastički sustav. Pritom će dominikanska škola (tomizam) zastupati realizam, a franjevačka (skotizam) nominalizam. Tomizam će se postupno nametnuti kao službena katolička filozofija, osobito nakon Tridentskog koncila (XVI. st.), a preporučit će ga i papinski dokumenti potkraj XIX. st. (neotomizam). U XX. st. katolički filozofi slijede i neskolastičke smjerove (Maurice Blondel, Pierre Teilhard de Chardin), egzistencijalizam (Charles Peguy, Miguel de Unamuno, Gabriel Marcel) i personalizam (Edomond Mounier).

 Rasprostranjenost

U antičko doba (IV. st.) područje zapadne ili latinske Crkve podudara se s granicama Zapadnoga Rimskog Carstva Nakon prodora islama (VII-VIII. st.) zapadna Crkva gubi berberske zemlje (današnji Alžir i Tunis) te veći dio Pirenejskog poluotoka. Ta izgubljena područja nadoknađuje (VII-X. st.) širenjem po germanskim (Engleska, Njemačka, Danska, Skandinavija) i slavenskim zemljama (Poljska, Češka, Moravska, Slovenija, Hrvatska, Bosna). Nakon reformacije (XVI. st.) gubi znatna područja u srednjoj i sjeverozapadnoj Europi, a gubitak nadoknađuje misionarskim djelovanjem u prekomorskim zemljama (Latinska Amerika, dijelovi crne Afrike i Filipini). Od XV. do XIX. st. s Katoličkom se Crkvom sjedinilo 18 istočnokršćanskih crkava (istočna i jugoistočna Europa, Bliski istok), sačuvavši svoj obred, liturgijski jezik i crkvenu disciplinu. Nakon migracija u XIX. i XX. st. znatan broj katolika živi u SAD-u, Kanadi i Australiji. Katolicizam se u prostoru i vremenu susretao s različitim društvenim poredcima, kulturama i civilizacijama, pri čemu mu se nametao problem prilagodbe. Obilježavao je zemlje i narode u kojima se ukorijenio, a i sam njima bio društveno, kulturno i civilizacijski obilježen. Premda je katolicizam nadnacionalan, u tom se smislu može govoriti o katoličkoj kulturi i civilizaciji. Katolicizam, tj. Katolička crkve je prevladavajuća (u raznim stupnjevima) vjeroispovijed u većini Europe (poglavito južne i srednje), Latinskoj Americi i Filipinima, te velikim dijelovima Sjeverne Amerike, supsaharske Afrike i rubnim područjima istočne Azije. Broj katolika je sada (2004.) oko 1,1 milijarda vjernika.

 Crkva i država

U katolicizmu je načelno prihvaćen nauk o dvije vlasti, duhovnoj (Crkva) i vremenitoj (država). No u povijesti je dolazilo do napetosti između papa i vladara, Crkve i države. Čas se vladari miješaju u crkvene poslove (borba za investituru, pornokracija, avignonsko sužanjstvo) ili pokazuju cezaropapističke tendencije (galikanizam, jozefinizam), čas pape nastoje biti vrhovni vođe zapadnoga srednjovj. kršćanskog svijeta (Grgur VII., Inocent III., Bonifacije VIII.), pokazujući teokratske tendencije. U srednjem vijeku katolicizam je službena religija zapadnoga kršćanskog svijeta, a nakon reformacije državna konfesija u katoličkim državama. Nakon Francuske revolucije (1789.) katolicizam se susreće s laičkim društvom i građanskom liberalnom državom te s problemom svjetonazornog pluralizma i slobode savjesti, a u XX. st. se susreo s totalitarnim državama, koje ga bilo toleriraju i podređuju (fašizam), bilo osuđuju na postupno odumiranje (komunizam). Na Drugome vatikanskom koncilu (1962. – '65.) Katolička je crkva temeljito redefinirala odnos Crkve i države, prihvatila svjetonazorni pluralizam i slobodu savjesti. Prema koncilskom shvaćanju Crkva je odvojena od države, ali ne smije biti isključena iz društva.

 Izlazak iz Crkve
Ulazak u Crkvu je relativno jednostavan, krštenjem, čime osoba postaje dijete Božje i dobiva trajni pečat. Taj pečat se ne može izbrisati, i osoba jednom krštena zauvijek je kršćanin. Međutim formalni izlazak iz Crkve je moguć ekskomunikacijom (izopćenjem), čime Crkva može dati jasnu poruku da nečija stajališta ili ponašanje ne podržava. Tko sudjeluje u pobačaju, automatski je izopćen iz Katoličke Crkve.

 Poveznice
Popis osnovnih tema u katoličanstvu
Katolička Crkva
Socijalni nauk Katoličke Crkve
Politički katolicizam
Kršćanske denominacije
Istočne katoličke Crkve

 Izvori

Kategorija:Kršćanske konfesije

Question: how is a formal exit from the church possible

Question: excommunication is an example of what

Question: what is the sign of a baptized person

Question: what happens when a sign is removed from the church

Question: what do you become if you get baptized in the katoličanstvo

Question: what does excommunication give the church

Question: how can a formal exit from the church be made

Question: excommunication allows the church to send a clear message that anyone's views are what

This sign can not be deleted , and the person one time baptized forever is a Christian .

However , a formal exit from the Church is possible by excommunication ( communication ) , which allows the Church to give a clear message that anyone ’s views or behavior is not supported .

This sign cannot be deleted, and the person one time baptized forever is a Christian. However, a formal exit from the Church is possible by excommunication (communication), which allows the Church to give a clear message that anyone’s views or behavior is not supported.


Stjepan Babić (Oriovac, 29. studenoga 1925. – Zagreb, 27. kolovoza 2021.) bio je hrvatski jezikoslovac i akademik.

 Životopis

Stjepan Babić rođen je u Oriovcu u današnjoj Brodsko-posavskoj županiji, no roditelji su mu Zagorci (majka iz Risvice, otac iz Razdrtoga kod Tuhlja). Pučku (osnovnu) školu pohađao je u Oriovcu, gimnaziju u Slavonskomu Brodu, Osijeku (III. gimnazija) i Zagrebu, gdje je 1947. godine i maturirao. Godine 1948. zaposlio se je u Industrogradnji, te je iste godine iz političkih razloga završio u Petrinjskoj (zatvor). Nakon Petrinjske upisao se je na Filozofski fakultet 1949. godine i diplomirao 1955. godine jugoslavenske jezike i književnosti, ruski jezik i književnost i njemački jezik.Stjepan Babić, Sročnost u hrvatskome književnome jeziku, Mala knjižnica Matice hrvatske, Matica hrvatska, Zagreb, 1998., , str. 116. Ostao je na fakultetu kao asistent, doktorat je obranio 1962. godine, a redovitim profesorom postao je 1975. godine. Potpredsjednikom je Matice hrvatske od 1989. do 1992. godine, potle je bio zastupnikom u Županijskom domu Hrvatskoga sabora od 1993. do 1997. godine.

 Stručni rad

Jedan je od najznačajnijih hrvatskih jezikoslovaca druge polovice 20. stoljeća. Školovani je slavist, bio je među prvima u Hrvatskoj koji su prekinuli s mladoslovničarskim pristupom jezikoslovlju. Zajedno s Daliborom Brozovićem te Radoslavom Katičićem (a pod utjecajem Bulcsúa Lászla) uveo je lingvistički strukturalizam praške škole (Jakobson, Trubeckoj) kao dominantnu školu suvremenoga jezikoslovlja. Babićevo je djelovanje došlo do izraza na više područja:

Babić je bio višegodišnjim urednikom časopisa Jezik, sa stažem bez premca. Uloga toga časopisa bijaše istaknutom poglavito u doba komunističke represije, najviše u 60im i 70im godinama kada je Babić vodio često "rovovski rat" s ideološkim komesarima koji su pokušavali potisnuti izrazito hrvatske značajke u hrvatskome jeziku - sve u cilju ostvarenja unitarnog jugoslavenstva.
kao pisac udžbenika i priručnika (zajedno sa Stjepkom Težakom, Božidarom Finkom i Milanom Mogušem), Stjepan je Babić trajno zadužio mnoge naraštaje i obilježio hrvatsku jezičnu kulturu. Upravo su legendarne zabrane i progoni njegovih školi namijenjenih učevnika:

Hrvatski pravopis iz 1971. godine zabranjen je i spaljen, dok je jedan prokrijumčareni primjerak tiskan u Londonu, pa je poznat pod imenom Londonac. Poluilegalno u porabi tijekom posljednjega desetljeća i pol raspadajuće Jugoslavije, doživio je i 6. izdanje (trenutačno je 4. izdanje službeni hrvatski pravopis). Proglašavan "ustaškim" i "korijenskim" (time se impliciralo da se radi o morfološkom ili tvorbenom pravopisu s propisima koje su ustanovili Šulek i Veber iz Zagrebačke filološke škole, a kodificirali Klaić i Cipra 1944. godine), taj je rad doživio dosta izmjena u posljednja tri desetljeća. Bitno, radi se o fonološkom ili glasovnom pravopisu na tradicijama Broza i Boranića koji je autorska trojka (a, poslije Finkine smrti, dvojka) strože i sustavnije kodificirala u skladu s prevladavajućom hrvatskom književnom tradicijom. Pravopis je bio zabranjivan najviše zbog riječi "hrvatski" u naslovu. Ni školska gramatika, Pregled gramatike hrvatskoga književnoga jezika, nije bila bolje sreće. Čim je ime od "hrvatskosrpski" promijenjeno u "hrvatski književni"- došla je i zabrana.

Babićevi su znanstveni prinosi razbacani u mnogim časopisima, stručnim djelima i zbirkama referata, no najvažnije mu je djelo, bez sumnje, Tvorba riječi u hrvatskome književnom jeziku (prvo izdanje 1986., treće 2003.) - po stručnim prosudbama još uvijek najbolje djelo o tvorbi riječi u jednom slavenskom jeziku. Babićev je glavni znanstveni interes na polju tvorbe riječi, morfologije i pravopisa, te će, vjerojatno, njegov utjecaj tu ostati presudan i u sljedećim desetljećima.
No, nije zanemariva i Babićeva uloga jezičnoga savjetodavca i kolumnista (Vjesnik, Večernji list, Fokus), neke vrste jezikoslovnoga popularizatora i borca za čistoću i samobit hrvatskoga jezika. Te su Babićeve rasprave složene u nekoliko knjiga, među kojima su Hrvatski jučer i danas, Hrvatski jezik u političkom vrtlogu i Hrvatska jezikoslovna prenja. Babić-polemičar promijenio je dosta "protivnika" u dugogodišnjim borbama oko jezika: repertoar antagonista dosta je neobičan, i kreće se od unitarističkih, "srpskohrvatskih" kompartijskih ideoloških jezikoslovaca, preko "velikohrvatskih" nedoučenih jurišnika (nakon 1990.) koji su poveli pravu hajku na nazovisrbizme i kvazisrbizme (poznata je afera oko naziva "mrki medvjed", koji su novokomponirani jezični čistunci proglasili za srbizam) do pomodarske snobovštine koja se očituje u nekritičkome prihvaćanju anglizama gdje treba i ne treba. Tako je Babiću od serbokroatizma (u međuvremenu skoro propalog) glavnim protivnikom postao anglokrobotizam. Valja još napomenuti i tu bizarnost da je tijekom devedesetih Stjepan Babić, inače dežurni "ustaša" i "ultranacionalist" u doba SFRJ, proglašavan "srpskim agentom" i "vukovcem" jer se odlučno odupro jezičnom mešetarenju raznih samouka koji su na silu htjeli izbaciti iz hrvatskoga jezika sve što i asocijativno nalikuje na srpski (primjer "raskršća" koje je stigmatizirano zbog oprječnih oznaka za vjerski simbol u hrvatskom i srpskom: križ-krst).

Vitalan na više polja jezične i ine kulture, stalno u središtu zbivanja, akademik Stjepan Babić bio je u vrtlogu jezičnih zbivanja. Kao vjerojatno najvažniji hrvatski pravopisac 20. stoljeća, objavio je, osim Hrvatskoga pravopisa (cjeloviti učevnik srednjoškolske i više razine), u suautorstvu s Milanom Mogušem i Sandom Ham, Hrvatski školski pravopis, 2005. godine.

 Bibliografija

Babić je jedan od najplodnijih hrvatskih jezikoslovaca, s preko 600 radova (knjiga, članaka,...), ovdje su navedene knjige:

 Jezik, »Školski leksikon«, objavljen u 6 izdanja (»Panorama« — novinsko izdavačko poduzeće, Zagreb, 1963. (1. izd.), 1965. (2. izd.: za općeobrazovne škole), 1966. (3. izd.: za ekonomske škole), 1967. (4. izd.: za općeobrazovne škole), 1967. (5. izd.: za medicinske škole), 1967. (6. izd.: za škole za obrazovanje radnika)
 Gramatika hrvatskoga jezika: Priručnik za osnovno jezično obrazovanje, objavljena do sada u 15 izdanja (Pregled gramatike hrvatskosrpskog jezika za osnovne i druge škole, Školska knjiga, Zagreb, 1966., 2. izd. 1969., 3. izd. 1970., 4. izd. 1971., 5. izd. 1972.;
Pregled gramatike hrvatskoga književnog jezika, Školska knjiga, Zagreb, 6. izd. 1973. (u Londonu je 1974. u nakladi Nove Hrvatske izašlo fototipski pretisak, a izišao je i jedan pretisak londonskoga izdanja bez naznake izdavača, godine i mjesta izdanja);
 Gramatika hrvatskoga jezika: priručnik za osnovno jezično obrazovanje, Školska knjiga, Zagreb, 7. izd. 1992., 8. izd. 1992., 9. izd. 1994., 10. izd. 1995., 11. izd. 1996., 12. izd. 2000., 13. izd. 2003., 14. izd. 2004., 15. izd. 2005.) u suautorstvu sa Stjepkom Težakom
 Hrvatski pravopis (London, 1. izd. 1972., 2. izd. 1984.; ŠK, Zagreb 1. izd. 1990., 2. izd. 1994., 3. izd. 1995., 4. izd. 1996., 5. izd. 2000., 6. izd. 2002., 7. izd. 2003., 8. izd. 2004.) u suautorstvu s Milanom Mogušem i Božidarom Finkom
 Tvorba riječi u hrvatskom književnom jeziku, objavljena u tri izdanja (JAZU - Globus, Zagreb, 1. izd. 1986, 2. izd. 1991, 3. izd. 2002.)
 Hrvatski jezik u političkom vrtlogu (Ante Pelivan, Danica Pelivan, Zagreb, 1990.)
 Povijesni pregled, glasovi i oblici hrvatskoga književnog jezika – poglavlja Zamjenice, Brojevi, Glagoli, Nepromjenljive riječi (HAZU - Globus, Zagreb, 1991.) autori su ostalih dijelova – D. Brozović, M. Moguš, S. Pavešić, S. Težak, I. Škarić.
 Hrvatska jezikoslovna čitanka (Globus, Zagreb, 1990.)
 Tisućljetni jezik naš hrvatski, prir., (Ante Pelivan, Zagreb, 1991.)
 Hrvatski jučer i danas (Školske novine, Zagreb, 1995.)
 Sročnost u hrvatskome književnome jeziku (MH, Zagreb, 1998.)
 Hrvatska jezikoslovna prenja (Globus, Zagreb, 2001.)
 Prijedlog za ukidanje hrvatskoga jezika (MH, Slavonski Brod, 2003.)
 Hrvanja hrvatskoga (ŠK, Zagreb, 2004.)
 Hrvatski školski pravopis (ŠK, Zagreb, 2005.), u suautorstvu s Milanom Mogušem i Sandom Ham
 Temelji hrvatskomu pravopisu (ŠK, Zagreb 2005.).
 Glasovi i oblici hrvatskoga književnoga jezika - poglavlje Morfologija (Globus, Zagreb, 2007.), u suautorstvu sa Stjepkom Težakom
 Hrvatski školski pravopis: usklađen sa zaključcima Vijeća za normu hrvatskoga standardnog jezika, Školska knjiga, Zagreb, 2008. (), 2009. (2. izd.), 2012. (4. izd.), u suautorstvu s Milanom Mogušem i Sandom Ham
 Hrvatski jezik slavonskih pisaca (Udruga građana Baština, Slavonski Brod, 2009.)
 Hrvatski pravopis (ŠK, Zagreb, 2010.) u suautorstvu s Milanom Mogušem

 Nagrade i odličja

 Jubilarna plaketa Školske knjige, prigodom 20. obljetnice poduzeća, Zagreb, 1970.
 Zlatna značka Školske knjige, Zagreb, 1990.
 Nagrada Bartola Kašića za značajnu znanstvenu djelatnost oblasti društveno-humanističkih znanosti u području proučavanja hrvatskog književnog jezika, Zagreb, 1991.
 Red Danice hrvatske s likom Ruđera Boškovića za osobite zasluge u znanost, Zagreb, 1995.
 Spomenica Domovinskog rata za drugi djelatni način, Zagreb, 1995.
 Spomenica domovinske zahvalnosti za časnu i uzornu službu za razdoblje od pet godina, Zagreb, 1995.
 Red Ante Starčevića, Zagreb, 1996.
 Državna nagrada za životno djelo, 2004.Akademik Stjepan Babić, hazu.hr, pristupljeno 28. kolovoza 2021.

 Izvori

 Vanjske poveznice

 Akademik Stjepan Babić, hazu.hr
 Stjepan Babić, Lingvističko određenje hrvatskoga književnog jezika, Jezik, sv. 18, br. 5, 1970.
 Stjepan Babić, Jezik Rituala rimskoga - važna sastavnica u razvoju hrvatskoga književnog jezika, Filologija, br. 18, 1990.
 Stjepan Babić, Hrvatski književni jezik, ponajprije njim samim, Jezik, sv. 56, br. 5, 2009.
 Stjepan Babić, Korijenski i morfonološki pravopis nisu i ne mogu biti istoznačnic, Jezik, sv. 43, br. 2, 1995.

Kategorija:Hrvatski jezikoslovci
Kategorija:Akademici HAZU
Kategorija:Hrvatski kroatisti

Stjepan Babić (Oriovac, 29 November 1925.

U petak 27. kolovoza 2021. u Zagrebu je u 96. godini života umro jedan od najznačajnijih hrvatskih jezikoslovaca akademik Stjepan Babić, redoviti član Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti.
Stjepan Babić rodio se 29. studenoga 1925. u Oriovcu. Osnovnu je školu završio u Oriovcu, a gimnaziju pohađao u Sl. Brodu, Osijeku i Zagrebu, gdje je maturirao 1947. Pošto je dvije godini bio činovnik, 1949. upisao je na Filozofskome fakultetu u Zagrebu VIII. grupu predmeta: Narodni jezik i književnost (A), Ruski jezik i književnost (B), Njemački jezik (C). 1955. diplomirao je i odmah postao asistent na istome fakultetu, na katedri za hrvatski jezik i književnost. Disertaciju Sufiksalna tvorba pridjeva u suvremenom hrvatskom ili srpskom književnom jeziku obranio je 1962. na istom fakultetu i 1963. postaje docent, 1970. izvanredni, a 1975. redoviti profesor što ostaje do umirovljenja 1991.
Od 1977. član je suradnik HAZU, od 1986. izvanredni, a od 1991. redoviti član u Razredu za filološke znanosti.
Bio je urednik časopisa Jezik od 1963., a od 1970. do 2005. glavni i odgovorni urednik, član Glavnoga odbora Matice hrvatske (od 1989.-1992. i potpredsjednik) te član Hrvatskoga filološkoga društva i njegova Predsjedništva. Od 1993. do 1997. bio je zastupnik Županijskoga doma Sabora Republike Hrvatske izabran u Brodsko-posavskoj županiji. Sudjelovao na mnogim znanstvenim skupovima i slavističkim kongresima u zemlji i inozemstvu.
Nagrađen najvišim znanstvenim i državnim nagradama: Nagradom Bartol Kašić za značajnu znanstvenu djelatnost oblasti društveno-humanističkih znanosti u području proučavanja hrvatskog književnog jezika (1991.), Redom Danice hrvatske s likom Ruđera Boškovića za osobite zasluge u znanosti (1995.), Spomenicom Domovinskog rata za drugi djelatni način (1995.), Spomenicom domovinske zahvalnosti za časnu i uzornu službu za razdoblje od pet godina(1995.), Redom Ante Starčevića (1996.) i Državnom nagradom za životno djelo (2004.).
Akademik Stjepan Babić bavio se prvenstveno problematikom suvremenoga hrvatskoga književnoga jezika, posebno tvorbe riječi. Potpuna njegova bibliografija obuhvaća više od tisuću bibliografskih jedinica.
Njegova knjiga Tvorba riječi u hrvatskom književnom jeziku (Zagreb, 1986.), koja je izašla u izdanju HAZU kao 2. svezak Nacrta za gramatiku hrvatskoga književnog jezika, temeljni je hrvatski derivatološki priručnik, a smatra se u novije doba najuspjelijom sintezom iz tvorbe u slavenskim jezicima. Zajedno sa S. Pavešićem i S. Težakom obradio je morfologiju u 1. svesku istoga Nacrta (1991.). Objavio je od 1963. do 1995. još 5 knjiga s temama iz hrvatskog jezikoslovlja. U suradnji sa S. Težakom objavio je pod raznim naslovima u 12 izdanja (jedno u Londonu) pregled hrvatske gramatike (1966–96).
U doba Hrvatskog proljeća 1971., zajedno s akademikom Milanom Mogušem i akademikom Božidarom Finkom, izradio je Hrvatski pravopis koji je zbog političkih razloga nakon tiska bio uništen te je 1972. ponovno tiskan u Londonu, zbog čega je u povijest ušao pod nazivom Londonac. U cijelosti je Hrvatski pravopis prvi put tiskan tek 1990., nakon čega je doživio više izdanja.
Više desetljeća skupljao je političke viceve koje je objavio 1995. u knjizi Hrvatski politički vicevi. Objavio je više stotina članaka i rasprava u kroatističkim i slavističkim časopisima i zbornicima, domaćima i stranima, uglavnom o pitanjima suvremenoga hrvatskog jezika i pravopisa, ali i iz jezične povijesti. Pisao je i o hrvatskoj književnosti i priređivao izdanja starijih slavonskih pisaca.
Kao pisac udžbenika i priručnika Stjepan je Babić trajno je zadužio mnoge naraštaje i obilježio hrvatsku jezičnu kulturu.

Question: who is known as the father of babić

Question: when was stjepan babić born

Question: in which year was stjepan babić born

Question: where was stjepan babić born

Question: what is the middle name of babić

Question: what was stjepan babić's native name

Question: what is the real name of babić

Stjepan Babić ( Oriovac , 29 November 1925 .

Question: when was bartol kašić prize awarded

Question: when was the golden sign of the school book published

Question: when was the jubilee poster of the school book created

Question: what prize was awarded in 1991 for significant scientific activity in the field of the study of

Question: when was the jubilee poster of the school book released

Question: what is the name of the poster of the school book in zagreb

Question: where was the golden sign of the school book

Jubilee poster of the School Book , on the occasion of the 20th anniversary of the enterprise , Zagreb , 1970 .

The Golden Sign of the School Book , Zagreb , 1990 .

Bartol Kašić Prize for significant scientific activity in the field of the study of the Croatian literary language , Zagreb , 1991 .

Jubilee poster of the School Book, on the occasion of the 20th anniversary of the enterprise, Zagreb, 1970. The Golden Sign of the School Book, Zagreb, 1990. Bartol Kašić Prize for significant scientific activity in the field of the study of the Croatian literary language, Zagreb, 1991.