Bogoslav Šulek (rođen kao Bohuslav Šulek; Sobotište (Okrug Senica), Slovačka, 20. travnja 1816. – Zagreb, 30. studenoga 1895.), bio je hrvatski jezikoslovac, leksikograf, književnik, novinar, publicist, polihistor,Šulek, Bogoslav, enciklopedija.hr, pristupljeno 31. kolovoza 2017. povjesničar, popularizator znanosti i prirodoslovac. Isticao se svojim publicističkim i političkim radom te je najpoznatiji kao osnivač hrvatskoga znanstvenoga nazivlja.Krešimir Bagić, Riječi, značenja i svjetovi, Vijenac, br. 408., 22. listopada 2009., pristupljeno 11. kolovoza 2015. Slovačkoga je podrijetla.

 Životopis
Bogoslav Šulek rodio se u Sobotištu u današnjoj Slovačkoj, 1816. godine. Otac mu je bio Jan Šulek, evangelički župnik i učitelj u Mošovcima. Pučku školu pohađao je u Sobotištu, a evangelički licej u Požunu. Ne zaredivši se za pastora i ne mogavši poći na studij u Jenu, u studenome 1838. godine dolazi bratu u Brod na Savi, uspostavlja vezu s Ljudevitom Gajem (1839.) i od jeseni iste godine u Zagrebu radi u tiskari Franje Župana.

U Gajevim izdanjima počinje surađivati 1841. godine. Od 1844. do 1845. godine glavni je urednik nezakonitoga lista Branislav tiskanoga u Beogradu.Branislav : [ilegalni list Ilir. pokreta], urednici Bogoslav Šulek i Paja Čavlović. Podatci iz Kataloga NSK. Od 1846. godine uređuje Gajeve Novine Horvatzke, od broja 113 1849. godine Slavenski jugKatalog NSK a od 1850. godine Jugoslavenske novine. U pedesetim godinama jako djeluje kao pisac popularnih priručnika. Objavljuje sljedeća djela: Naputak za one, koji uče čitati, Početnica za djecu, Prirodopis za niže škole, Biljarstvo za višje gimnazije i ine. Istodobno radi na njemačko-hrvatskome rječniku. Pobijao je velikosrpska jezičnopolitička presizanja srpskoga jezikoslovca i folklorista Vuka Karadžića.

Kao politički utjecajna osoba, piše 1844. godine rad Što namjeravaju Iliri?, u kojemu iznosi mogućnosti ostvarivanja hrvatskih težnji u sklopu austrijske monarhije. Stavovi su mu pomirljivi, te će se kasnije poklopiti s postavkama austroslavizma.

Godine 1856. u časopisu Nevenu izlazi ključni Šulekov članak Srbi i Hrvati, na više od 30 stranica. Nepristranim se pristupom u kojemu se usklađuju povijest, književnost i filologija pobijaju velikosrpski stavovi koji prisvajaju svu štokavski napisanu književnost srpskomu jezičnomu korpusu. "Tko želi zaniekati egzistenciu jednomu narodu, taj treba da se dobro naoruža razlozima vodjenim iz naravi stvari i svjedočanstvima vjere dostojnih povjestnika". Primorski pisci nazivaju svoj jezik hrvatskim, tvrdi Šulek te navodi desetak i više djela u kojima se u naslovu spominje hrvatsko ime. Ne može se naći knjiga pisana glagoljicom ili latinicom u kojoj bi pisac svoj jezik zvao srpskim, pače i knjige pisane hrvatskom ćirilicom zovu svoj jezik hrvatskim ili slovinskim. Uostalom, kako bi ga hrvatski pisac i mogao nazvati srpskim, kada su u ono doba sve do najnovijega vremena Srbi pisali smjesom crkvenoga, ruskoga i srpskoga jezika, dok je štokavski jezik "sve do ovoga vieka samo kod Hrvata cvatio".

Od 1858. do 1865. godine uređuje Gospodarski list. Jedan je od pokretača Pozora (1867.) Iznimno je plodan publicist i popularizator znanosti. Godine 1868. izdaje svoje najpoznatije političko djelo Naše pravice. Izbor zakonah, poveljah i spisah, znamenitih za državno pravo kraljevine dalmatinsko-hrvatsko-slavonske od god. 1202–1868. Akademik JAZU i njezin tajnik od 1874. godine do smrti. U doktora znanosti promaknut je 1867. godine na temelju rasprave o Ruđeru Boškoviću. Kad je 1861. godine hrvatski jezik, zamijenivši njemački, ponovno postao službenim, Šulek je predano radio na oblikovanju hrvatskoga stručnog i znanstvenog nazivlja, a nakon Hrvatsko-ugarske nagodbe (1868.) i hrvatskoga vojnoga nazivlja.

Pristaša jezičnih načela zagrebačke filološke škole, naglašeno sklon jezičnomu čistunstvu, posuđenice je zamjenjivao tražeći rješenja u hrvatskim narječjima, posuđujući iz slavenskih jezika. Najčešće iz slovačkoga i češkoga, ali i iz ruskoga i slovenskoga te oblikovanjem novotvorenica. Tako je došao u sukob s hrvatskim vukovcima zagovornicima takozvanog čistoga narodnog jezika koji su kritizirali njegove postupke, a njegova leksička rješenja podrugljivo zvali "šulekizmi". Unatoč tomu u hrvatskome su se jeziku do danas zadržali brojni nazivi koje je oblikovao Šulek, tako se bez pretjerivanja može reći kako je hrvatsko nazivlje na području društvenih i prirodnih znanosti, tehnologije i urbane civilizacije nezamislivo bez njega. Zahvaljujući tomu, Šulek spada u najuži krug najutjecajnijih hrvatskih jezikoslovaca u povijesti. Šulek je kao i svi drugi predstavnici zagrebačke filološke škole (Antun Mažuranić, Adolfo Veber Tkalčević, Vjekoslav Babukić i ostali) propisivao starije nastavke u oblicima množine, npr. genitiv jelenah (ili jelenov), dativ jelenom, lokativ o jelenih i instrumental jeleni.Ivo Pranjković: Hrvatski jezik u 19. stoljeću, Zagrebačka slavistička škola, 3. siječnja 2011. Pristupljeno 2. studenoga 2016.

Umro je u Zagrebu 1895. godine, a pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoju.Gradska groblja Zagreb – Š, gradskagroblja.hr, pristupljeno 31. kolovoza 2017.

 Jezikoslovni prinos
mini|Rječnik znanstvenoga nazivlja

Bogoslav Šulek napisao je više znanstvenih djela, no možda se iz jezičnoga pogleda najzanimljivijim čini njegovo popularno-znanstveno djelo Prirodni zakonik za svakoga iliti popularna fizika, izdano u tri knjige:
 I. – Priprema. Silarstvo (mehanika)
 II. – Vesarstvo (akustika) i
 III. – Svjetlarstvo (optika).

Te su knjige tiskane od 1873. do 1876. godine, a tiskalo ih je društvo sv. Jeronima u Zagrebu. Već na prvi pogled u tom se djelu može primijetiti velik dio riječi koje se danas smatraju iščezlim u govornom i pisanom smislu. Osim toga, Šulek u spomenuto djelo unosi vlastite riječi koje se odnose na stručne pojmove toga vremena. U djelu se, stoga, prožimaju Šulekova jezična domišljatost i riječi koje pripadaju starom leksiku. Šulek je usto mislio i na čitatelje te svoju knjigu približio i neukom pučanstvu, pišući jednostavnim i nepretencioznim stilom. U svome djelu vrlo korisne stvari koje se dotiču fizikalnih zakona objašnjava koristeći svoje novotvorenice. Izlažući umjerstvo (statiku) i kretstvo (dinamiku) objašnjava zašto se kola natovarena sijenom prevrću na stazi kojom prazna bez poteškoća prolaze i daje niz korisnih rješenja vezanih uz usporednik tj. paralelogram sila.

Šulek je u to vrijeme također bio zagovornik industrijskog osuvremenjivanja i razvitka, stoga u opširnom poglavlju o strojstvu (strojarstvu) objašnjava rad parnih strojeva, tada rijetke i prilično nove pojave. Kada su se u to vrijeme u Austro-Ugarskoj tek uvodile mjerne jedinice, Šulek je imao odgovor i na to. U njegovim su djelima mjer, stor i tez zamjenjivali današnji metar, ar i gram. Svoj je jezični opus crpio iz tvorbenih mogućnosti slavenskih jezika u koje je uvijek polagao naročito povjerenje za pronalaženje najboljeg jezičnog rješenja.

Njegova se nazivlja, ne samo znanstvena, i danas naširoko koriste. Primjerice, zahvaljujući Šuleku imamo riječi obujam (volumen), zračenje (radijacija), ozračje (atmosfera), kovine (metali), slitina (legura), toplomjer (termometar), tlakomjer (barometar), sredstvo (medij), dalekozor (teleskop), narječje (dijalekt), glazba (muzika), sustav (sistem), tvrtka (kompanija), zemljovid (karta)... Neke se njegove riječi nisu ukorijenile, no neke se ponovno uvode u pisanu riječ, poput riječi sitnozor za mikroskop koja je osmišljena po grčkom uzorku slično kao i dalekozor. Među tim riječima su i svjetlopis (fotografija), koji je koristio i sami Tin Ujević, stisljivost (kompresibilnost), spojitost (kontinuitet), raspružljivost (ekspanzivnost), suonitost (kohezija), prionitost (adhezija), bugačljivost (kapilarnost), vlasatice (kapilare), pružnost (elastičnost), rastegljivost (plastičnost), skrljivost (apsorpcija), ishlapnja (transpiracija), tvorivo (materijal), vatrenjača (vulkan), psoglavka (krokodil), jamast (konkavan), bokat (konveksan), prozračan (translucentan), itd. Bogoslav Šulek možda je najpoznatiji po svome prevođenju naziva kemijskih elemenata i drugih srodnih pojmova. U tom je segmentu u hrvatski uveo kisik, vodik i ugljik, a izmislio je i razne druge nazive kao što su: solik (klor), jedik (fluor), smrdik (brom), litik (litij), lužik (kalij), sodik (natrij), svjetlik (fosfor), vapnik (kalcij), težik (barij), gorčik (magnezij), glinik (aluminij), šarik (iridij), kremik (silicij), borik (bor), vonjik (osmij), bjesik (kobalt), žestik (molibden), smeđik (mangan), sičan (arsen), raztok (antimon). Za tvari je, primjerice, pisao da po svojoj nakupitosti (agregaciji) mogu biti krutci (krutine), tiječi (tekućine) i uzdušine (plinovi).Bogoslav Šulek: Hrvatsko njemačko talijanski rječnik znanstvenog nazivlja I–II, Globus, Zagreb, 1990. Pretisak izdanja iz 1874./1875. godine U svakom slučaju, Bogoslav Šulek imao je veliki utjecaj na stvaranje i prihvaćanje novih nazivlja koja su bila u duhu hrvatskog jezika.

 Djela
Nepotpun popis:
 Šta naměravaju Iliri?, Beograd, 1844.
 Naputak za one koji uče čitati (Mala čitanka za početnike), Zagreb, 1850.
 Austrianski dàržavni ustav: (Konštitucia) / razložen Bogoslavom Šulekom., 1850. (D. Sagrak, Zagreb, 2000.)
 Naputak za one, koji uče čitati, 1850.
 Sto malih pripoviedakah, 1852.
 Početnica za děcu, 1853.
 Početnica za katoličke učionice u austrianskoj carevini, 1853.
 Prirodopis za nižje realne škole, Beč, 1856. (prijevod djela Naturgeschichte, Franza Xavera M. ZippeaŠumarski list, 5-6/2003 str. 42:, sumari.hr, pristupljeno 2. studenoga 2019.)
 Biljarstvo: za višje gimnazije, Beč, 1856.
 Biljarstvo: uputa u poznavanje bilja, 1856. – 1859.
 Deutsch-kroatisches Worterbuch – Němačko-hrvatski rěčnik, I. – II., Zagreb, 1860.
 Hrvatsko-ugarski ustav ili konstitucija, Zagreb, 1861. (D. Sagrak, Zagreb, 2015.)
 Korist i gojenje šumah, Zagreb, 1866.
 Prirodni zakonik za svakoga iliti Popularna fizika / napisao Bogoslav Šulek, 3 sv., Zagreb, 1873. – 1876.
 knj. 1: Priprema ; Silarstvo, 1873.
 knj. 2: Vesarstvo: (sa slikami), 1875.
 knj. 3: Svjetlarstvo: (sa slikami), 1876.
 Hrvatsko-njemačko-talijanski rječnik znanstvenoga nazivlja, osobito za srednja učilišta = Deutsch – kroatische wissenschaftliche Teminologie = Terminologia scientifica italiano – croata, I.– II., Zagreb, 1874. – 1875. (pretisak: Globus, Zagreb, 1990.)
 Najstariji tragovi čovjeka na zemlji / od Bogoslava Šuleka, Zagreb, 1876.
 Jugoslavenski imenik bilja, Zagreb, 1879.
 Lučba za svakoga ili Popularna kemija: sa trideset i tri slike / napisao B. Šulek, Zagreb, 1881.
 Dr. Ivan Bleiweis Trsteniški: nekrolog / napisao Bogoslav Šulek, Zagreb, 1882.
 Hrvatski ustav ili konstitucija godine 1882. / razložio Bogoslav Šulek, Zagreb, 1883.
 Naš napredak u prirodnih znanosti za minulih 50 godinah / napisao Bogoslav Šulek, Zagreb, 1886.
 Antikritika razprave o području materijalizma / Anti Baueru odgovara Bogoslav Šulek, Zagreb, 1889.

 Nagrade
 1872. – 1874.: Nagrada iz zaklade Ivana N. grofa Draškovića, za djelo Prirodni zakonik za svakoga iliti popularna fizika. Tri (I-III.) knjige.Tade Smičiklas, Franjo Marković, Matica Hrvatska od godine 1842. do godine 1892.: spomen-knjiga, Izdanje Matice Hrvatske, Zagreb, 1892., str. 275.

 Navodi

 Literatura
 Igor Gostl, Bogoslav Šulek: otac hrvatskoga znanstvenoga nazivlja: o stotoj obljetnici smrti (1895–1995), Mala knjižnica Matice hrvatske. Novi niz: kolo 4, knj. 19, Matica hrvatska, Zagreb, 1995.

 Izvori

 Vanjske poveznice

 Bogoslav Šulek, Deutsch-kroatisches wörterbuch
 Bogoslav Šulek, Hrvatsko-Ugarski ustav ili konstitucija
 Bogoslav Šulek, Jugoslavenski imenik bilja
 Elektroničko izdanje knjige: Bogoslav Šulek, Lučba za svakoga ili popularna kemija. Sa trideset i tri slike Elektronička izdanja Matice hrvatske. Edicija besplatnih publikacija, Niz digitalnih preslika - Poučna knjižnica MH, urednik Josip Brleković.
 Bogoslav Šulek, Srbi i Hrvati
 Šta naměravaju Iliri?, elektroničko izd. izvornika objavljenog 1844., Knjižnice grada Zagreba, Zagreb, 2015.
 Bogoslav Šulek: Hrvatsko-njemačko-talijanski rječnik znanstvenoga nazivlja I
 Bogoslav Šulek: Hrvatsko-njemačko-talijanski rječnik znanstvenoga nazivlja II
 Bogoslav Šulek: Naše pravice- izbor zakonah, poveljah i spisah, znamenitih za državno pravo kraljevine hrvatsko-dalmatinsko-slavonske 1202-1868.
 Igor Gostl, Bogoslav Šulek, otac hrvatskoga znanstvenoga nazivlja, Radovi Leksikografskoga zavoda »Miroslav Krleža«, knj. 5, Zagreb, 1996., str. 9. – 58.

Kategorija:Hrvatski jezikoslovci
Kategorija:Hrvatski leksikografi
Kategorija:Hrvatski znanstvenici
Kategorija:Hrvatski filolozi
Kategorija:Slovaci u Hrvatskoj
Kategorija:Hrvatski popularizatori znanosti

Bogoslav Šulek (born Bohuslav Šulek; Sobotište (Okrug Senica), Slovakia, 20 April 1816.

Šulek, Bogoslav (Bohuslav), hrvatski polihistor, jezikoslovac, publicist i prirodoslovac slovačkog podrijetla (Sobotište, Slovačka, 20. IV. 1816 – Zagreb, 30. XI. 1895). U Požunu (Bratislavi) završio je 1837. pravni i teološki studij. Zbog nagluhosti nije se zaredio, 1838. došao u Brod, naučio hrvatski i ostao u Hrvatskoj te se uključio potpuno u njezin politički i kulturni život. Počeo raditi 1839. u Zagrebu u tiskari, nastavio kao novinar i urednik, a zatim kao znanstvenik. Priključio se preporoditeljima 1841. U Rostocku je 1867. obranio doktorsku tezu na latinskom jeziku o R. Boškoviću (objavljena iste godine u Zagrebu pod naslovom M. R. J. Bošković, Disertatio inauguralis). Od 1866. bio je član JAZU, a njezin tajnik od 1874. do smrti. – Šulek je svojim djelom i golemom aktivnošću ostvario mnoge ideje narodnih preporoditelja o napretku kulture, znanosti i gospodarstva. Gotovo nema područja u kojem nije djelovao. Objavio je više od 200 naslova najraznovrsnije tematike. Bio je urednik najprestižnijih novina i časopisa (Danice 1843–46., Novina Horvatskih, Slavonskih i Dalmatinskih 1846–48., Slavenskoga juga 1849–50., Pozora 1865–66), utemeljitelj hrvatske publicistike. Njegov politički spis Šta naměravaju Iliri (1844) programska je osnova narodnoga preporoda među Južnim Slavenima. Nenadmašan je njegov prinos hrvatskomu znanstvenomu nazivlju: botaničkomu (Prirodopis za niže realne gimnazije, 1856; Biljarstvo za višje gimnazije, I–II, 1856–59), fizikalnomu (Prirodni zakonik za svakoga iliti popularna fizika: I. Silarstvo, 1873; II. Vesarstvo, 1875; III. Svjetlarstvo, 1876), kemijskomu (Lučba za svakoga ili popularna kemija, 1881), glazbenomu (Postanak i narav glasbe, 1875) te šumarskomu (Korist i gojenje šumah, osobito u trojednoj kraljevini, 1866; knjiga napisana na molbu zemaljske vlade, radi populariziranja pošumljavanja a nakon velikih sječa koje su opustošile šume u Hrvatskoj). Uspješno je preveo s madžarskoga 12 vojnih knjižica (pravilnik, vježbovnik, naredbenik) te time stvorio hrvatsko vojno nazivlje. Značajno mjesto zauzimaju pravni tekstovi: Naše pravice. Izbor zakonah, poveljah i spisah znamenitih za državno pravo kraljevine dalmatinsko-hrvatsko-slavonske od g. 1202–1868. (1868), Hrvatski ustav ili konstitucija godine 1882. (1883). Jezikoslovne rasprave O dvoglascu ie (1854), Zašto izostavljamo e pred r-om u riečih n. p. krv? (1854) i Obrana ahavca (1864) imale su utjecaj na tadašnju pravopisnu normu. Njegov prijedlog da se dugi jat treba pisati dvoslovom ie, a kratki dvoslovom je (liepo mjesto) jedno je od glavnih obilježja hrvatske pravopisne tradicije. Šulek je u prvom redu velik leksikograf (Němačko-hrvatski rěčnik, I–II, 1860; Hrvatsko-njemačko-talijanski rječnik znanstvenoga nazivlja, I–II, 1874–75; Jugoslavenski imenik bilja, 1879). Stotine njegovih riječi i danas se upotrebljavaju. Među njima su najčešći slavenizmi (bohemizmi, slovakizmi), internacionalizmi i njegove novotvorenice.

Question: when was bohuslav Šulek born

Question: who was born bohuslav Šulek in 1816

Question: what was the real name of slovakia born bogoslav Šulek

what was the real name of slovakia born bogoslav Šulek

Question: in which country was bohuslav Šulek born

in which country was bohuslav Šulek born

Question: in which year was bohuslav Šulek born

Question: what was the name of slovakia before bogoslav Šulek

what was the name of slovakia before bogoslav Šulek

Question: where was the birth place of bogoslav Šulek

where was the birth place of bogoslav Šulek

Question: what is the name of slovakia’s capital city, the birthplace of

what is the name of slovakia’s capital city, the birthplace of

Bogoslav Šulek ( born Bohuslav Šulek ; Sobotište ( Okrug Senica ) , Slovakia , 20 April 1816 .

Bogoslav Šulek (born as Bohuslav Šulek;

Čini mi se da ima smisla još se jednom zapitati što je neologizam. I, dakako, pokušati odgovoriti na to pitanje. Pojam često spominjemo. Međutim, to obično činimo usput, aludirajući tek na dio njegova stvarnog sadržaja, te on – ni kriv ni zaslužan – jednom biva predočen kao do zuba naoružan neprijatelj, a drugi put kao spasitelj koji nas može izbaviti iz sužanjstva.
Bogoslav Šulek, utemeljitelj hrvatskoga znanstvenog nazivlja
Neologizam je nova riječ, novo značenje postojeće riječi, posuđenica iz stranoga jezika, idioma pojedinih profesionalnih ili društvenih skupina, gdjekad i oživljenica. Tako ga određuje Georges Mounin, tako ili slično određuju ga različiti autori i lingvistički ili stilistički priručnici – npr. Pougeoise, Dupriez, Larousse, Simeon, Muhvić-Dimanovski. Neologizam u rječnik ulazi da bi imenovao novi predmet, pojavu ili fenomen, zamijenio stranu riječ ili perifrazu, postojećemu pojmu konkurirao svojom ekonomičnošću, ekspresivnošću ili stilističnošću. Budući da je „novo“ relativna i brzo trošiva kategorija, neologizam je ograničen na kraće razdoblje. Pojavljuje se u različitim diskurzima. Sugerira istančanu percepciju stvarnosti, podcrtava misao, gdjekad upozorava na govornikovu želju za igranjem riječima ili stvaranjem osobitih stilskih učinaka. Dvije su osnovne vrste neologizama: objektivni i subjektivni.
Francuzima svake jeseni zajedno stižu novi beaujolais i nova riječ
Stane li hardware u očvrsje?
Objektivni neologizam proizvod je praktičnih potreba jezične zajednice. Budući da prati razvoj i percepciju svijeta te znanje o njemu, brzo se stabilizira i postaje sastavnim dijelom leksika. Kovanice najčešće nastaju dodavanjem sufiksa (pržilica), prefiksoida i sufiksoida (veleposlanik, kulturocid), slaganjem (dragovoljac) ili kraćenjem (maspok ← masovni pokret). Semantički neologizam nastaje kada se postojećoj riječi prida novo značenje; s razvojem računalne tehnologije nastala su tako posve nova značenja riječi miš, izbornik, virus, memorija ili kliknuti. Posuđenice su najbrojnija podvrsta neološkog leksika. Autori Rječnika novih riječi (1996) ustvrdili su da posuđenica u njemu može biti čak oko 80 posto. Razlozi posuđivanja su popuna praznina u rječniku, prestižni status jezika, politička, kulturna ili zemljopisna bliskost, trend. Engleski je već desetljećima povlašteni jezik davalac. Primjerice, pojmovlje vezano uz nove tehnologije najprije se preuzima (hardware, software), izgovorno i pravopisno prilagođava sustavu jezika primatelja (hardver, softver), da bi mu se tek poslije iznalazile domaće zamjene ćudljive morfologije i neizvjesne sudbine (očvrsje, napudba). Vesna Muhvić-Dimanovski u studiji Neologizmi: problemi teorije i primjene kao dva posebna tipa leksičkoga posuđivanja izdvaja egzotizme i pseudoposuđenice. Egzotizmi su „pojmovi koji potječu iz neeuropskih zemalja i jezika“ – indijskoga, japanskoga, kineskoga, korejskoga i dr. Zatječemo ih u nazivima lijekova, sportova, vrsta terapija, hrane: aikido, feng shui, karate, nanbudo, sudoku, joga, reiki, tofu. Pseudoposuđenice su, pak, riječi koje nisu posuđene kao cjelina. Iako su načinjene od inojezičnih morfema, te riječi ne postoje u jeziku iz kojega potječu morfemi. Najučestaliji su pseudoanglizmi izvedeni s pomoću sufiksa –er (džezer, darker), –ing (inženjering, presing) i –ist (pamfletist). Oživljenice su, pak, riječi koje se zbog (socio)lingvističkih razloga iz pasivnoga vraćaju u aktivni leksik. Obični ih govornik doživljava kao nove. Devedesetih godina 20. stoljeća u hrvatskome jeziku oživljene su brojne riječi nastale ili rabljene davno prije: glasovanje, dužnosnik, časnik, glede, stožer i dr. Među inim, u upotrebu ulaze riječi poglavarstvo, uradak, vježbenik, vrhovništvo ili ravnatelj koje je potkraj 19. stoljeća skovao Bogoslav Šulek.
Stilem do stilema
Subjektivni neologizam je stilska figura u pravom smislu riječi. Obično se pojavljuje u književnosti. Neočekivan je, bogat konotacijama, artificijelan, asocijativan, karakterističan za stil pojedinoga djela ili pisca. Proizvodi izrazite estetske učinke. Antun Gustav Matoš je svoj pripovjedni stil gradio stvarajući brojne nove riječi. One se, prema Krunoslavu Pranjiću (1971), mogu razvrstati na imeničke (kamatnik, umrlik, monokliranje, vodoholizam, pustoškolac), pridjevske (pamtivječan, frazast, baboljetski, tupouh, sebirad), glagolske (izbarabariti se, otrobojčiti, ukasarniti, lepršnuti, duhopiriti) i priloške (munjimice, oprho, okomce, pobauljke, smijućke). Osim što su, kao svaka novina, opažljive i izražajne, Matoševe su tvorenice – ovisno o pripovjednom kontekstu – u funkciji, ironizacije, poetizacije, karakterizacije ili naprosto jezične ekonomije.
U svijetu riječi uvijek se nešto događa; počesto se iz postojećih izvode nove riječi
U Marinkovićevu Kiklopu pojavljuje se riječ čovjetina (u značenju: ljudsko meso). Ta kovanica, izvedena sufiksom kojim se oblikuju imenice koje označavaju vrstu jestivoga životinjskog mesa, ključni je stilem djela. Čovjetinom se u romanu simbolički hrani demon rata, mitsko čudovište Polifem Kiklop. Pisac u toj riječi sažima značenjski potencijal teksta, poručuje čitatelju da je rat krajnje dehumanizirano stanje koje čovjeka svodi na „topovsko meso“. Ta riječ lako može postati uporištem obuhvatne interpretacije Marinkovićeva antimilitaristički intoniranog teksta. U gradnji ironijskoga diskurza romana Mirisi, zlato i tamjan Slobodana Novaka bitno mjesto zauzimaju leksičke kreacije – kuhinjarke, lucijašenje ili, pak, pravopisni neologizam ščališčka (socijalistička).
U pjesničkome jeziku nove su riječi veoma česte. Mak Dizdar u Kamenome spavaču, stilizirajući jezik stećaka, arhaizmima pridružuje brojne leksičke raritete: utisućiti se, onebiti, šutalica, suočice, pupinje. Ivan Slamnig stvara riječi prosluhivati, samoblag, pijezda, surorusa, stoplamna i dr. Lirski neologizmi ponekad počinju funkcionirati kao šifrirani paralelni jezik koji govori i ono što nije kazivo postojećim leksikom. Obrise takvih jezika moguće je naći u neološkim praksama Josipa Severa (poptičiti, muzičiti, slazba, tigrirati, frazarij, učestkao, zlopogledi) ili Anke Žagar (tiguar, onaon, otiktakati, izotići, prorositi, nježnodišući). Ekskluzivnost književnih, osobito lirskih neologizama tolika je da oni često ne prelaze granice autorskoga stila, te ih lingvisti karakteriziraju kao nekrotizme ili hapakse. Ipak, uputnije ih je promatrati kao leksikostileme, jer oni i nisu napravljeni da bi ušli u opći jezik nego da bi obilježili pojedinačni stil. Literarni neologizmi iznimno rijetko prodiru u svakodnevni rječnik. To se dogodilo Orwelovoj riječi newspeak (novogovor) i Čapekovu robotu (kojim je nazvao lik čovjeka-automata).
Subjektivni je neologizam nerijetko blizak igri riječima. Osim u književnosti, pojavljuje se u medijskome diskurzu, reklami, prijevodima. Reagirajući trenutačno na bilo koji događaj u bilo kojem dijelu svijeta, mediji sudjeluju u oblikovanju naših interesa i naše zbilje. Ali i našeg jezika. Osim što dnevno – iz praktičnih ili pomodnih razloga – uvode nove pojmove u jezičnu stvarnost (leasing, mobbing, glamour, cool, mainstream, event, celebrity, brand, red carpet), koji munjevito ulaze u rječnik jezične zajednice, pojedini novinari stvaraju atraktivne tvorenice. U naslovima Feral Tribunea pojavio ih se priličan broj – svojom evokativnošću upućuju na obrađivane teme i satiričan diskurzivni ton. Mnoge među njima moguće je tretirati kao leksičke parafraze, npr.:
Stupidman (← Batman)
bandopoly (← monopoly)
brukomet (← bruka + rukomet)
Dom Plivadon (← Dom PÚrignon)
U novinskoj književnoj kritici Nikola Petković je posegnuo za riječju literatorij:
Veliko Ljigavo Ništa koje se utjelovi u imena i prezimena ljudi, lokacija, toposa... prekrije i teritorij i akvatorij, a nerijetko i literatorij nedužne zemlje.
Budući da se promidžbena logika temelji na začudnosti i opažljivosti, neologizmi se pojavljuju u nazivima proizvoda i sloganima. Tako su raznorodnim postupcima stvorene riječi blablati, krašuljci, krašotice, zabafon, hyponet i sl. Nov izraz i smisaona asocijativnost čini ih pamtljivim i atraktivnim za većinu pripadnika jezične zajednice.
Kada nastaju u prijevodima, neologizmi su izraz želje da se tekst što vjernije prenese iz jednoga u drugi jezik. Davne 1834. Matija Petar Katančić u prijevodu Svetoga pisma stvara mnoštvo novih riječi: babogrdac, dragokamenar, drvoduban, jabukonosan, kipoštovanje, lancovezni, mudrouman, prikoračnik, rukotvorac, skupnobroj, gvozdopeć, siropita, višnjosvilen itd. U novije doba, u hrvatskoj se inačici literarnoga serijala o Harryu Potteru J. K. Rowling pojavljuju riječi bezjak (osoba koji nije čarobnjak), mutnjak (pogrdni naziv za bezjaka), hrkan (osoba čarobnjačkog podrijetla bez čarobnjačkih moći), metloboj i sl. Prijevodne se tvorenice pojavljuju i u teorijskoj literaturi – Derridaov neologizam différance postao je razluka, dok je Lacanov lalangue postao jejezik.
Tko je autor nogometa, a tko zaleđa?
Neološka je praksa uporište jezičnoga purizma – zamjenjivanja nepoželjnih riječi (barbarizama, dijalektizama, lokalizama) poželjnima tj. domaćima. „Čišćenje“ jezika potvrđuje njegovu stabilnost i otvorenost, osigurava komunikaciju. Među jezičnim politikama jedne su izrazito restriktivne (francuska, njemačka, mađarska, slovenska), a druge blagonaklone prema inojezičnim utjecajima (engleska, američka). U izvanrednim situacijama i ksenofobičnim režimima purifikacija postaje pretjeranom i samosvrhovitom, političke elite izravno interveniraju u jezičnu stvarnost, a govornici osjećaju velik jaz između propisanoga jezika i jezika kojim govore.
Hrvatska se puristička tradicija može pratiti od Matije Divkovića i Pavla Rittera Vitezovića preko Adolfa Vebera Tkalčevića, Ivana Mažuranića, Jakova Užarevića, Šime Starčevića, Nikole Andrića do Tomislava Ladana i Stjepana Babića. Briga o jeziku pokazuje se osobito potrebnom i dobrodošlom u području nazivlja. Utemeljitelj hrvatskoga znanstvenog nazivlja je Bogoslav Šulek (1816-1895). On je autor mnogih filozofijskih, gramatičkih, tehničkih i prirodoznanstvenih pojmova, npr.: brojka, brzojav, dalekozor, dušik, glazba, kisik, kovina, krivulja, nazivlje, obujam, ozračje, pelud, podneblje, pojam, polazište, ratarstvo, skladba, skladište, slitina, sredstvo, školstvo, tlak, tlakomjer, vodik, ugljik, zdravstvo, zračenje. Šulekovi su neologizmi, kalkovi ili posuđenice iz slavenskih jezika bitno obogatili hrvatski rječnik, ali i zacrtali moguće oblike brige o njemu. Da jezična kreativnost nije isključiva povlastica književnika i jezikoslovaca, zorno pokazuje pothvat zagrebačkoga studenta prava Milovana Zoričića (1884-1971), na koji je u jednom tekstu upozorio Vladimir Anić. Zoričić, naime, 1908. s engleskoga prevodi knjižicu Pravila nogometa „u potrebi nogometnih pravila na hrvatskom jeziku“. Njome utemeljuje osnovno nazivlje te igre, uvodeći danas općeprihvaćene pojmove vrata, vratar, branič, pomagač, momčad, prečka, poluvrijeme, vratarev prostor, kazneni prostor, početni udarac, udarac s ugla, slobodni udarac, međašni suci, a po svemu sudeći i sam pojam nogomet. Potkraj 20. stoljeća radijski reporter Ivo Tomić Zoričićevo nazivlje upotpunjuje riječju zaleđe (offside).
Hrvatski purizam od 1993. sustavno podupire časopis Jezik godišnjim natječajem za najbolju novu hrvatsku riječ. Na natječaj obično pristižu pojmovi koji zamjenjuju tuđice ili perifrastične izraze. Prva pobjednica bila je riječ suosnik koju je lingvist Bulcsú László predložio kao inačicu za naziv koaksijalni kabel. Među nagrađenim ili zapaženim prijedlozima bile su i riječi udomitelj (onaj koji drugome pruža dom), velezgoditnjak (jack-pot), uspornik (ležeći policajac), naplatnica (naplatna kućica), opuštaonica (wellness), raskružje (kružni tok), svemrežje (internet), izoblika (karikatura), istinomjer (poligraf) i brzogriz (fast food).
Na koncu, samo još usputna napomena: u psihijatriji, neologizam je lingvistička tendencija koja obilježava neumjerene i patološke novotvorbe koje se temelje bilo na zvuku bilo na spajanju postojećih riječi ili njihovih dijelova. Osnivač moderne psihijatrije Nijemac Emil Kraepelin prvi je ozbiljno pristupio proučavanju poremećaja jezika u snu, u psihotičnim stanjima te kod shizofreničara.
Krešimir Bagić
Klikni za povratak

Question: what is the real name of bogoslav Šulek

Bogoslav Šulek (born as Bohuslav Šulek;

Question: what is the real name of bohuslav Šulek

Bogoslav Šulek (born as Bohuslav Šulek;

Question: what was the real name of bohuslav Šulek

Bogoslav Šulek (born as Bohuslav Šulek;

what was the real name of bohuslav Šulek

Question: what was the first name of bohuslav Šulek

Bogoslav Šulek (born as Bohuslav Šulek;

what was the first name of bohuslav Šulek

Question: what was bogoslav Šulek's middle name

Bogoslav Šulek (born as Bohuslav Šulek;

Question: what is the real name of boslav Šulek

Bogoslav Šulek (born as Bohuslav Šulek;

Bogoslav Šulek ( born as Bohuslav Šulek ;

Bogoslav Šulek (rođen kao Bohuslav Šulek;

Bogoslav Šulek (rođen kao Bohuslav Šulek;

Hrvatski jezik u 19. stoljeću
O hrvatskom jeziku u 19. stoljeću sada već ima dosta literature raznolikoga tipa, i sintetičkih radova i nekih analitičkih raščlambi pojedinačnih pitanja i problema koji se tiču grafije, pravopisa, morfološkoga opisa (posebno kad je riječ o odnosu između tzv. starih i novih padežnih nastavaka) te radova o važnijim jezikoslovcima iz toga stoljeća i o njihovu djelovanju (v. literaturu). Zato ću ja u ovome prilogu krenuti malo drukčijim putem pa će mi za polazište poslužiti važnija jezikoslovna djela nastala u 19. stoljeću, a ostale informacije i/ili komentari vezani bilo za pojedine događaje bilo za pojedine osobe bit će na neki način u drugom planu. U prvom planu bit će gramatike1 i rječnici, a iznimno će biti riječi i o pojedinim raspravama i/ili člancima ako su posebno važni ili ako su u svoje vrijeme bili izrazito utjecajni.
No prije toga mislim da je važno naglasiti kako se cijelo 19. stoljeće, kad je riječ o hrvatskome jeziku, može podijeliti u tri razdoblja. Prvo razdoblje obuhvaća prva tri desetljeća 19. stoljeća, drugo razdoblje traje od tridesetih do pedesetih godina, a treće od pedesetih godina do kraja stoljeća. Za prvo se razdoblje može reći da se po mnogo čemu izravno nastavlja na zbivanja i tendencije iz 18. stoljeća (prema Brozovićevoj klasifikaciji ono bi spadalo u četvrto razdoblje koje traje od polovice 18. stoljeća do preporoda, usp. Brozović 2008: 68). Drugo je razdoblje obilježeno ilirskim pokretom i zbivanjima u vezi s njim, a treće karakteriziraju raznovrsni sukobi pojedinih filoloških škola, i to riječke filološke škole, zadarskog jezično-književnoga kruga i zagrebačke filološke škole, a od osamdesetih godina nadalje u te se sukobe, ponajprije sa zagrebačkom školom, uključuje i škola tzv. hrvatskih vukovaca.
I.
Na prvom mjestu treba spomenuti najveći rječnik starije hrvatske leksikografije uopće, koji ima tri dijela s po dva sveska (svih šest svezaka ukupno obaseže preko 4700 stranica) Dubrovčanina Joakima Stullija. Prvi dio toga rječnika pod naslovom Lexicon latino-italico-illyricum objavljen je u Budimu na samom početku 19. st., tj. 1801. godine, drugi pod naslovom Rječoslòxje u Dubrovniku 1806, a treći pod naslovom Vocabolario italiano-illirico-latino također u Dubrovniku 1810. godine. Građa za taj rječnik crpljena je iz gotovo svih prethodnih rječnika, iz književnih djela i raznih rukopisa (obaseže 313 različitih vrela). Rječnik je izrađivan s pretpostavkom da ga razumiju svi Slaveni, pa je u nj preuzimano dosta leksika iz staroslavenskoga, ruskoga, češkoga, poljskoga i slovenskoga jezika, a Stulli je unosio u nj i brojne vlastite novotvorenice. U vezi s tim rječnikom zasjedalo je u Beču i posebno carsko povjerenstvo 1785. godine. Naime Stulli je rječnik počeo pisati dubrovačko-dalmatinskim slovopisom, a povjerenstvo (u sastavu Antun Mandić, Joso Krmpotić, Marijan Lanosović i sam Stulli) odlučilo se za slavonski slovopis (grafiju).
Drugo po redu važno djelo koje slijedi nakon prvoga dijela Stullijeva rječnika jest još jedan rječnik: Ricsoslovnik illiricskoga, italianskoga i nimacskoga jezika (Beč, 1803) Istranina Josipa Voltića (Voltiggia), kojemu je osnovica ikavska, ali se navode i neki jekavski oblici. Pisan je slavonskom grafijom. Leksik je Voltić skupio s raznih strana, pa ima pored štokavskih riječi i čakavizama, i kajkavizama, a razmjerno dosta čak i turcizama (npr. csardak, csemer i sl.). Rječniku je pridodana i mala gramatika (Grammatica illirica), koja sadrži samo morfologiju i neka sintaktička pravila, a nastala je pod izravnim utjecajem starijih gramatika (to se npr. vidi po tome što Voltić, kao i većina najstarijih gramatičara, razlikuje sedam padeža u jednini, a osam u množini). Rječnik je relativno skromno leksikografsko djelo (i kvantitativno: sam rječnik obaseže ukupno nešto više od 120 stranica), ali je važno, između ostaloga, i po tome što pokazuje kako je slavonski utjecaj i u grafiji, i u leksiku, pa i u svojevrsnoj ikavsko-jekavskoj stilizaciji u to vrijeme bio dopro daleko na zapad.
Sljedeće važno djelo iz prvoga razdoblja jest Grammatica della lingua Illirica Franje Marie Appendinia, pripadnika reda pijarista te profesora i ravnatelja u dubrovačkom zavodu Collegium Ragusinum. Prvo izdanje te gramatike objavljeno je u Dubrovniku 1808. (kasnije su objavljena još tri izdanja). U gramatici se opisuje, a donekle i normira ponajprije dubrovačka jekavština. Gramatika sadrži ponešto i ikavizama pa zato Appendini piše kako svoju gramatiku zasniva na dalmatinsko-bosanskom idiomu (time se u ono doba ponajprije mislilo na štokavsku ikavicu). Pisana je talijanskim jezikom (i sam Appendini bio je Talijan, koji je hrvatski jezik naučio u Dubrovniku). Appendini se u velikoj mjeri oslanja na gramatiku svoga sunarodnjaka Ardelia Della Belle (koja je pod naslovom Instruzioni grammaticali della lingua Illirica objavljena kao uvodni dio Della Bellina rječnika Dizionario italiano-latino-illirico, Mleci, 1728), posebno u građi, u uzorcima sklonidaba i sprezanja i sl., ali je od nje mnogo opširnija, što se posebno odnosi na sintaktički odjeljak. Štoviše, može se reći da je Appendinieva gramatika prvi gramatički spis u Hrvata koji sadrži relativno opširan opis sintaktičkoga ustrojstva.
Samo četiri godine nakon Appendinieve, a u sklopu iste jezične politike objavljena je i Appendinieva gramatika, a što ju je u ilirskim provincijama provodio maršal Auguste Marmont (prema toj je politici, između ostaloga, nastava u osnovnim školama bila na hrvatskom, a u srednjim školama na francuskom ili talijanskom jeziku), objavljena je u Trstu (1812) Nova ricsoslovica illiricska ličkoga župnika Šime Starčevića (Appendinieva je gramatika bila namijenjena primorskoj Hrvatskoj, a Starčevićeva kontinentalnoj). Gramatika sadrži opis glasova, pravopis, opis vrsta riječi te primjere poslovica. Specifična je, između ostaloga, i po tome što je pisana polemički, a polemičnost je najčešće usmjerena baš na Appendinia, kojemu Starčević najviše prigovara uzdizanje dubrovačkoga govora iznad svih ostalih štokavskih govora. Starčević je zagovarao čistu ikavsku štokavštinu i smatrao da je ona, kao naddijalektalna, primjerena štokavskoj većini (a to znači govornicima hrvatskoga jezika i u Dalmaciji, i u Dubrovniku, i u Bosni, i u Slavoniji, i u »Horvatskoj«). Toj štokavskoj većini, smatra Starčević, primjerena je i zajednička grafija, a to je za nj tzv. slavonski slovopis. Ta je gramatika prva hrvatska gramatika koja je pisana hrvatskim jezikom i najvažnija je po tome što je u njoj prvi put opisan četveronaglasni sustav (prijašnje gramatike, uključujući i Appendinievu, pretpostavljaju i/ili opisuju tronaglasni sustav, što vrijedi i za neke kasnije, npr. Babukićeve). Od četiriju naglasaka toga sustava »jedan je posve kratak« (kao npr. u riječi nȅbo), drugi »malo uzdignut pak barzo spushtan« (npr. grihòta), treći je »malo potegnut na duglje« (npr. pîtam), a četvrti je »posve raztegnut« (npr. kázati) (usp. Starčević 2002: 113). Ta gramatika karakteristična je i po tome što opisuje (samo) šest padeža i u jednini i u množini (ostale stare gramatike imaju obično sedam padeža u jednini, a osam u množini, ili 6 u jednini, a sedam u množini, kao npr. Appendinieva, odnosno 7 i u jednini i u množini, kao npr. Relkovićeva). Starčević nema ablativa, kao ostale stare gramatike, ali nema ni lokativa, nego mu je šesti padež instrumental. Treba također napomenuti da je Starčević uočio i relativno dobro opisao kategoriju živosti, a u opisu kategorije određenosti otišao je korak dalje od prethodnika, pa je uočio ne samo to da se oblici bez završnoga i (npr. mlad) upotrebljavaju kao dio predikata nego je određenost odnosno neodređenost čak pokušao i definirati, usp. »pridavno ime izhodeche na samoglasnik ima odredno i na blixe stisnuto zlamenovanje, a kad na skupglasnik izhodi, obcheno i neodredjeno« (Starčević 2002: 38).
I napokon od važnijih jezikoslovnih djela prvoga razdoblja treba svakako spomenuti i Grammatik der illyrischen Sprache Slavonca Ignjata Alojzija Brlića, koja je doduše objavljena u vrijeme ilirizma (u Ofenu, tj. Budimu) 1833. godine, ali se i koncepcijski i mnogim drugim osobitostima izravno nastavlja na slavonske gramatike 18. stoljeća (tj. posebno na gramatike Matije Antuna Relkovića i Marijana Lanosovića), iako je sam Brlić, ali uglavnom samo na riječima, bio pristaša Karadžićev, žestok protivnik iliraca (naziva ih čak zagrebačkim kurvama koje su pokvarile narodni jezik), a zagovornik ćirilice i narodnoga jezika. Gramatika je bila pisana i predana na recenziju još 1827. godine pod naslovom slavonska (a ne ilirska) gramatika, pa je naziv slavonska zadržan u tekstu, a naziv ilirska samo je u naslovu. Na stare slavonske gramatike Brlić se oslanja i u slovopisu, koji je najvećim dijelom isti kao u Relkovića i Lanosovića, tj. tzv. slavonski, osim grafema y kojim obilježuje reflekse jata (po tome je svakako blizak ilircima koji jat obilježuju tzv. rogatim e /ě/). Kad je riječ o akcentuaciji, Brlić opisuje tronaglasni sustav, kakav je u njegovo vrijeme bio svojstven (staroštokavskoj) slavonskoj Posavini. Prvi je hrvatski gramatičar koji ima iste padeže o kojima govorimo i danas (instrumental mu je šesti, a lokativ sedmi padež). Bio je također prvi gramatičar koji je eksplicitno i teorijski utemeljeno opisao kategoriju glagolskoga vida (usp. Brlobaš 2007: 133–147). Jasno razlikuje određene i neodređene pridjeve te navodi posebne sklonidbe i jednih i drugih. Svojoj gramatici Brlić dodaje i rječnik pod naslovom Najpotrebitije ryči, što predstavlja još jednu izrazito karakterističnu poveznicu sa starim (slavonskim) gramatikama.
Prema svemu rečenome za prvo (predilirsko) razdoblje možemo reći da se naslanja izravno na 18. stoljeće, da u njemu prevladava ikavica ili ikavsko-jekavsko dvojstvo, da se zadržava i slavonska grafija, koja je zapravo već u 18. stoljeću predstavljala svojevrsni kompromis između sjevera i juga. Naime slavonska grafija u nekim elementima odudara od grafije karakteristične za hrvatski sjever ili od tzv. isusovačke grafije (posebno za kajkavski književni jezik) i približava se grafiji uobičajenoj za hrvatski jug, ili tzv. franjevačkoj grafiji. Tako se npr. fonem c ne piše kao cz, nego kao c, fonem ž piše se kao x, napušta se bilježenje fonema lj i nj kao ly i ny, a uvodi pisanje lj i nj itd. Početkom 19. stoljeća dakle grafijska podvojenost nije više između sjeverne i južne zone, nego zapravo između štokavskoga i kajkavskoga književnog jezika.
II.
Drugo je razdoblje, kad je o jeziku riječ, tj. razdoblje ilirskoga pokreta, obilježeno u najvećoj mjeri rješavanjem određenih grafijskih pitanja, ponajprije vezanih za pisanje palatalnih suglasnika, odnosno temeljitom i kasnije široko prihvaćenom grafijskom reformom. Tu reformu započeo je vođa ilirskoga pokreta Ljudevit Gaj knjižicom Kratka osnova horvatsko--slavenskoga pravopisaña, koja se još uvijek odnosi na kajkavski književni jezik. U njoj Gaj palatale označuje nadslovnim znakovima po uzoru na Pavla Rittera Vitezovića (tildom odnosno kombinacijom tilde i kvačice). Međutim današnja hrvatska latinica počinje dobivati svoj konačni oblik tek Gajevim člankom Pravopisz objavljenim 1835. godine u Danici. U tom članku, kojim se kao osnovica književnoga jezika pretpostavlja štokavsko narječje, znak za fonem ć preuzima Gaj iz poljskoga (u Kratkoj osnovi nije ga ni bilo jer kajkavski nema toga fonema), uvodi pisanje tzv. rogatog e (ě) za jat, vraća se na neke dvoslove, i to dj (za đ), tj (za ć) i lj (za lj), ali umjesto točke na j piše u tim dvoslovima znak sličan zarezu. Nešto kasnije pojavljuje se u Danici i dvoslov dž (za fonem dž). Znak đ (za fonem đ, koji je predložio Đuro Daničić, uveden je tek 1892. Brozovim Pravopisom). Borba iliraca za jedinstveni slovopis nije međutim bila samo grafijsko pitanje, nego i jedan od oblika borbe za narodno i jezično jedinstvo svih »Ilira«, što je nešto kasnije značilo i svih Južnih Slavena.
Osim u grafiji ilirci su vrlo mnogo učinili i na tome da hrvatski jezik postane diplomatičkim (tj. službenim) odnosno da prodre i u visoko školstvo, što je započelo već 1832. godine kad Matija Smodek počinje predavati »materinski jezik« na ondašnjoj Akademiji.
Djelo koje je, bez sumnje, najviše doprinijelo širenju Gajeve grafije bila je izvanredno utjecajna (dijelom čak i u cijelom slavenskom svijetu) prva ilirska gramatika, koju je pod naslovom Osnova slovnice slavjanske narěčja ilirskoga 1836. u Danici ilirskoj u nastavcima objavljivao Slavonac Vjekoslav Babukić (br. 10–15). Iste godine izišla je i kao zasebna knjižica (na sedamdesetak stranica). Već tada Babukić preporučuje da se ilirsko ě čita kao je, ali da se može čitati i kao i odnosno kao e. Gramatika inače ima tri poglavlja i u njoj se izlaže slovopis kakav je preporučen u Gajevu članku Pravopisz, zatim opis glasova i njihovih promjena, opis naglasaka, morfologija, a jedna od ukupno 49 točaka posvećena je i redu riječi. U morfologiji Babukić propisuje starije nastavke u oblicima množine, npr. gen. jelenah (ili jelenov), dat. jelenom, lok. o jelenih i instr. jeleni, na čemu su kasnije insistirali i svi drugi predstavnici zagrebačke filološke škole (Antun Mažuranić, Adolfo Veber Tkalčević, Bogoslav Šulek i ostali). Ta je gramatika, sve do pojave Mažuranićeve Slovnice Hèrvatske iz 1859. godine, bila temeljni priručnik za učenje hrvatskoga (ilirskoga) jezika.
Među ilirske gramatike treba svrstati i gramatiku Antuna Mažuranića objavljenu u Zagrebu 1839. godine pod naslovom Temelji ilirskoga i latinskoga jezika. To je poredbena hrvatsko-latinska gramatika u kojoj se građa izlaže u obliku pitanja i odgovora. Sastoji se od pet dijelova: Orthoepia ili Pravočitanje, Orthographia ili Pravopis, Etymologia ili Rěčih izpitivanje, Syntaxis ili Rěčih slaganje te Prosodia ili Glasoudaranje. U toj gramatici Mažuranić, preko latinskoga jezika, koji će sve do 1847. biti službeni jezik u Hrvatskome saboru, afirmira i normira uglavnom onakav hrvatski jezik kakav je bio opisan i normiran i u Babukićevoj Osnovi, tj. jekavsku štokavštinu onoga tipa kakav su zagovarali ilirci, kasnije i predstavnici zagrebačke filološke škole, kojoj su uostalom pripadali i Babukić i Mažuranić.
III.
Od pedesetih godina pa sve do kraja stoljeća traje razdoblje koje je obilježeno borbom pojedinih filoloških škola: zagrebačke koja u osnovi slijedi jezičnu i grafijsku koncepciju iliraca, riječke kojoj je na čelu bio Fran Kurelac i zadarskoga jezično-književnoga kruga na čelu kojega je bio Ante Kuzmanić. Riječka se škola zalagala za genitiv množine na nulti morfem (npr. žen, molitav i sl.), za dvojinu i u imenica i u glagola, za oblike 1. lica prezenta tipa (ja) priznaju, za starinske glagolske priloge i gerunde, za strogi korijenski pravopis te za mnoštvo pojedinačnih riječi koje su već u ono doba bile posve zastarjele. Kurelac je i izravno polemizirao s predstavnicima zagrebačke škole, ponajprije s vođom te škole Adolfom Veberom Tkalčevićem, i to vrlo oštro, posebno tekstovima Kako da sklanjamo imena? (1852) i Mulj govora nespretna i nepodobna (1873). Veber mu je odgovorio napisima Brus jezika (Pozor 1862, br. 219–221) i Obrana njekoliko tobožnih barbarizamah (Djela A. Vebera III: 338–359) i ti su tekstovi označili potpun poraz riječke filološke škole. U prvome od njih Veber kaže da je Kurelčev jezik više staroslavenski nego hrvatski te da se on oslanja isključivo na stariju književnost, a zanemaruje suvremenu. Starijoj književnosti pripada i Kurelčev genitiv plurala na nulti morfem, dok je nastavak -ah koji su zagovarali predstavnici zagrebačke škole (i koje su zbog toga podrugljivo nazivali ahavcima) osobitost novijega jezika itd. U drugom napisu Veber brani cijeli niz i danas posve običnih riječi koje je Kurelac u članku Mulj govora… proglasio barbarizmima, npr. crnina, čin, djelokrug, parobrod, posada, pretjerati, prostorija, sredstvo, žrtva itd. Predstavnici zadarskog jezično-književnog kruga okupljeni oko časopisa Zora dalmatinska zagovarali su dosljednu ikavicu i južni (dalmatinski) slovopis. Osim Ante Kuzmanića u tom su krugu aktivno djelovali i spomenuti Šime Starčević, Ignjat Alojzije Brlić te Stjepan Ivičević i drugi.
Potaknut velikim uspjehom Osnove slovnice slavjanske Babukić je napisao i opširnu (444 str.) Ilirsku slovnicu, i to na službeni poziv, ali ona ipak nije nikad dobila dopuštenje za uporabu u školama (zbog negativne recenzije A. V. Tkalčevića, koji je smatrao da gramatika sadrži previše dijalektalnih riječi, tzv. provincijalizama) pa ju je Babukić tiskao o svom trošku 1854. godine. To je prva potpuna hrvatska gramatika onoga vremena jer, između ostaloga, sadrži i opširno i vrlo zanimljivo, ali sve do danas slabo poznato poglavlje posvećeno sintaksi, a ne samo pojedinačna sintaktička pravila kako je bilo uobičajeno u većini starijih gramatika (osim Appendinieve). I u Osnovi i u Ilirskoj slovnici Babukić (kao staroštokavac) opisuje tronaglasni sustav. U Ilirskoj slovnici čak kritizira Karadžića i Daničića zato što uopće govore o četveronaglasnom sustavu. Zbog toga što nije dobila dopuštenje za porabu u školama ta je gramatika ostala nažalost neprihvaćena, neutjecajna i uskoro zaboravljena, iako sadrži i vrlo vrijednih odnosno teorijski i metodološki respektabilnih novina, kao što je npr. podjela sintakse (u Babukića stavkoslovlja) u tri dijela: prosti stavak, sastavljen stavak i višestruko sastavljen stavak.
Kao i Babukić i Mažuranić je nastavio svoju gramatičarsku djelatnost i u razdoblju zagrebačke filološke škole pa je 1859. objavio u Zagrebu Slovnicu Hèrvatsku koja je, za razliku od Babukićeve Ilirske slovnice, bila vrlo dobro prihvaćena (u deset godina objavljena je u četiri izdanja), iako je i ona tiskana o vlastitu trošku jer Mažuranić nije htio kratiti poglavlja o naglascima koje je Ministarstvo bogoštovlja i naukah proglasilo preopširnim. U toj se gramatici opisuje (novo)štokavska jekavština kakvu je zagovarala zagrebačka škola. Mažuranić izrazito insistira na štokavštini i u njegovoj gramatici uglavnom nema elemenata miješanja narječja, za što su inače predstavnici zagrebačke filološke škole bili optuživani (da tobože propisuju umjetni, knjiški jezik). Slovnica će osobito postati poznata po vrlo opširnom i dotad najpotpunijem opisu novoštokavskih naglasaka, u kojem se polazi od postavke da je štokavska akcentuacija izvedena iz starije čakavske, ali isto tako i po poglavlju o tvorbi (Tvorenje pregibivih rěčih), koje je bez sumnje dotada najbolji i najpotpuniji opis tvorbe hrvatskoga (ilirskoga) jezika. Mažuranić čak donosi i danas aktualna pravila o distribuciji naglasaka (npr. da na posljednjem slogu nema naglaska, da na jednosložnim riječima stoje samo silazni naglasci, da na unutrašnjim slogovima mogu dolaziti samo uzlazni naglasci, a na prvom slogu nejednosložnih riječi sva četiri). Mažuranićeva gramatika ima četiri dijela: Glasoslovje, Pregibanje rěčih, Tvorenje pregibivih rěčih i O česticah (tj. o nepromjenjivim riječima). Nema dakle sintaktičkoga odjeljka, ali će to biti nadoknađeno iste godine kad je objavljena i Slovnica Hěrvatska. Naime te iste 1859. godine objavljuje u Beču A. V. Tkalčević svoju Skladnju ilirskoga jezika.
Skladnja ilirskoga jezika i zamišljena je kao svojevrsni nastavak Mažuranićeve gramatike i predstavlja za ono vrijeme vrlo dobro osmišljenu i modernu sintaksu. Prva je sintaksa hrvatskoga jezika koja je objavljena u zasebnoj knjizi (191 str.). Podijeljena je u tri dijela: skladnja slaganja, skladnja djelovanja i skladnja poredanja. U prvom se dijelu opisuje rečenica i njezino ustrojstvo s naglaskom na međusobnom slaganju pojedinih rečeničnih članova, drugi dio obuhvaća uglavnom ono što se običava nazivati sintaksom oblika i vrsta riječi, a treći dio posvećen je redu riječi. Taj treći dio s današnjeg je stajališta bez sumnje i najrespektabilniji jer Veber u njemu jasno razlikuje naravno poredanje (tj. osnovni red riječi) od umjetnoga poredanja (tj. stilski obilježenoga, markiranoga reda riječi).2 Veberova je skladnja i danas zanimljiva, posebno kad je riječ o rečeničnoj tipologiji (osobito o opisu tzv. stegnutih izreka, tj. rečenica), o opisu pasiva ili atributnih konstrukcija. Ti se opisi metodološki približavaju čak i nekim aktualnim opisima, kakvi su npr. transformacijsko-generativni. Osim toga Skladnju odlikuju vrlo jasne, kratke i domišljene definicije pojedinih sintaktičkih jedinica i/ili konstrukcija. Veber je kasnije (u Zagrebu 1871) objavio i potpunu gramatiku hrvatskoga jezika pod naslovom Slovnica hèrvatska za srednja učilišta. U njoj se gramatika dijeli na dva dijela. Prvi je Rječoslovje, koji obuhvaća glasoslovje (uključujući i pravopis i slovopis), likoslovje (morfologiju) i tvorenje riečih (tvorbu), a drugi je dio skladnja (sintaksa), koja je koncipirana kao i Skladnja iz 1859. godine.
Na području leksikografije u vrijeme zagrebačke filološke škole najvažnija je djelatnost pohrvaćenoga Slovaka, uglednoga polihistora Bogoslava Šuleka. Osobito su vrijedna njegova djela Němačko-ilirski rěčnik, I–II (Zagreb, 1860) i Hrvatsko-njemačko-talijanski rječnik znanstvenoga nazivlja, I i II (Zagreb, 1874–1875). Neprocjenjivo je važna Šulekova djelatnost na oblikovanju hrvatskoga znanstvenog i stručnog nazivlja. Kao leksikograf Šulek je sklon izrazitom čistunstvu. Nastojao je posuđenice zamijeniti hrvatskim riječima, uključujući i dijalektalne riječi, a ako u tome nije uspijevao, posuđivao je iz slovačkoga, češkoga, ruskoga ili slovenskoga jezika. Bio je međutim sklon i stvaranju relativno brojnih novotvorenica. Time je došao u oštar sukob s hrvatskim vukovcima, koji su bili zagovornici čistoga narodnog jezika, pa su njegove kovanice i posuđenice posprdno nazivali »šulekizmima«.
Kad je riječ o Bogoslavu Šuleku, treba upozoriti i na to da je on autor dostojanstvenog, odmjerenog i dobro utemeljenog polemičkoga članka, objavljenoga u Nevenu 1856. pod naslovom Srbi i Hrvati, koji je odgovor na čuveni nacionalistički intonirani članak Vuka Stefanovića Karadžića objavljen u Kovčežiću 1849. godine pod naslovom Srbi svi i svuda. U tom se članku naime tvrdi da su svi štokavci Srbi, a Šulek tu tvrdnju razložno i više nego uvjerljivo pobija.
U vezi sa Šulekovim njemačko-ilirskim rječnikom nužno je napomenuti i to da mu je prethodio vrlo kvalitetan rječnik Ivana Mažuranića i Jakova Užarevića, objavljen već 1842. godine u knjigotiskari Ljudevita Gaja pod naslovom Deutsch-illirisches Wörterbuch – Němačko-ilirski slovar, koji je Šuleku poslužio kao jedan od temelja (više o tome rječniku usp. Samardžija 2004: 71–80).3
Za obnovu i popunu hrvatskoga leksika u razmatranome razdoblju zaslužan je i Dragutin Parčić, koji je autor i jedne gramatike: Grammatica della lingua slava (illirica) (Zadar, 1873), po koncepciji bliske gledištima zagrebačke filološke škole. On je također objavio i dva dvojezična rječnika: Riečnik ilirsko-talianski (Zadar, 1858) i Riečnik talijansko-slovinski (Zadar, 1868). Treće izdanje prvoga rječnika, objavljeno pod naslovom Rječnik hrvatsko-talijanski (Zadar, 1901), smatra se s pravom najboljim i najpotpunijim njegovim leksikografskim ostvarenjem (pretisak toga rječnika objavljen je 1995).
Od specijaliziranih rječnika objavljenih u drugoj polovici 19. stoljeća treba bar spomenuti Rěčnik lěčničkoga nazivlja Ivana Dežmana (koji je bio jedan od najaktivnijih sljedbenika Frana Kurelca), objavljen 1868. i Jugoslavenski imenik bilja spomenutoga Bogoslava Šuleka, objavljen 1879. godine.
Jedna od prvih vukovskih gramatika i prva gramatika u kojoj se spominje naziv srpsko-hrvatski (jezik)4 objavljena je u Beču 1867. godine pod naslovom Grammatica della lingua serbo-croata (illirica), a autor joj je Petar (Pero) Budmani.5 Obaseže 250 stranica i ima tri dijela: Fonetica, Etimologia (tj. morfologija) i Sintassi. Neobična je po tome što prednost daje vukovskoj koncepciji i normi, ali ne zanemaruje ni obilježja norme zagrebačke filološke škole (njih navodi u uglatim zagradama). Gramatiku su inače pozitivno ocijenili i vukovci i predstavnici zagrebačke škole (Veber).
Mirko Divković, jedan od najplodnijih, ali ne i najboljih hrvatskih gramatičara započinje jezikoslovni rad kao pristaša zagrebačke škole, ali se u kasnijim izdanjima svojih gramatičkih spisa sve više priklanja vukovcima. Prvo izdanje svoje morfologije pod naslovom Hrvatske gramatike I. dio. Oblici, izrazito opterećeno staroslavenštinom, objavio je Zagrebu 1879, a prvo izdanje sintakse pod naslovom Hrvatske gramatike II. dio. Sintaksa za školu (to je poslije Veberove Skladnje druga sintaksa hrvatskoga jezika objavljena kao posebna knjiga) također u Zagrebu 1881. godine. Njegove su se gramatike u školama upotrebljavale pedesetak godina, i potisnule su Veberove priručnike.
Najbolju vukovsku gramatiku, koju mnogi smatraju najboljom i najutjecajnijom gramatikom hrvatskoga (i srpskoga) jezika uopće, objavio je 1899. u Zagrebu glavni hrvatski vukovac Tomo Maretić. Iste godine objavio je i školsku gramatiku pod naslovom Gramatika hrvatskoga jezika za niže razrede srednjih škola, koja je do 1928. godine objavljena u čak deset izdanja.6 Maretićeva je Gramatika odmah po izlasku vrlo visoko ocijenjena, ali je i kritizirana (posebno u recenzijama Vatroslava Jagića i Antuna Radića) zbog građe koja se u njoj ekscerpira, a koja je, zbog više nego naglašenoga štokavskog purizma, bila ograničena na Karadžićeva i Daničićeva djela te na djela iz narodne književnosti. Posve se dakle u njoj zanemaruju djela iz hrvatske prošlosti, ali i djela iz Maretiću suvremene hrvatske književnosti. Osim toga Maretić zanemaruje i hrvatsku jezikoslovnu tradiciju. Inače je to bez ikakve sumnje najbolja hrvatska mladogramatičarska gramatika, metodološki vrlo čvrsto i dosljedno utemeljena u ondašnju jezikoslovnu misao i praksu. Gramatiku čine poglavlja: Pristup, Glasovi, Oblici, Tvorba riječi, Sintaksa i Stilistika. Kad je riječ o sintaktičkome opisu, treba primijetiti da Maretić, za razliku npr. od Vebera, izrazito zanemaruje sintaksu rečenice, pogotovo rečeničnu tipologiju (smatra ju čak »zališnim mudrovanjem«), ali zato vrlo dobro i temeljito opisuje sintaksu rečeničnih članova te sintaksu oblika i vrsta riječi.
Od ostalih djela hrvatskih vukovaca, posebno djela koja su imala izrazitih normativnih pretenzija, osim Maretićeve Gramatike treba posebno upozoriti na Hrvatski pravopis Ivana Broza iz 1892. godine. Iako to nije prvi hrvatski pravopis,7 moglo bi se reći da je to prvi pravopis u Hrvata koji je bio stvarno na snazi, kojega su se pridržavali oni što su pisali hrvatskim jezikom. Pravopis je, naravno, utemeljen na fonološkom načelu, ali se u primjeni toga načela nije išlo u krajnosti. S pravom je zabilježeno da je tom Brozovom knjigom fonološki pravopis dobio »jasna, određena i dosljedna pravila, kakvih u cjelini svojoj nema dosada ni jedna hrvatska ni srpska knjiga« (Josip Pasarić, usp. Vince 1992: 87). Zato je taj pravopis, najprije kao Brozov, zatim u brojnim preradama kao Broz–Boranićev i Boranićev, u Hrvata na snazi praktično sve do 1960. godine,8 kad izlazi novosadski pravopis. Pravopis je inače koncipiran u poglavljima: Pristup, Glasovi, Riječi, Rečenice i Rječnik.
Od ostalih djela hrvatskih vukovaca treba svakako spomenuti dvosvezačni Rječnik hrvatskoga jezika Franje Ivekovića i Ivana Broza, prvi dovršeni jednojezični rječnik hrvatskoga jezika, koji je doduše objavljen u 20. stoljeću (1901), ali po koncepciji i po ekscerpiranoj građi (koja je također puristički novoštokavska) čini cjelinu sa spomenutom Maretićevom Gramatikom i Brozovim Pravopisom. To su naime tri temeljna normativna ostvarenja hrvatskih vukovaca. Zbog građe ograničene, kao i u Maretićevoj Gramatici, na djela Karadžića i Daničića te na narodnu književnost, rječnik je izrazito neusklađen s hrvatskom jezičnom tradicijom i onodobnim stanjem u hrvatskome jeziku, ali je leksikografski dobro te koncepcijski dosljedno zamišljeno i ostvareno leksikografsko djelo.
Hrvatski su vukovci zasnovali i dobrim dijelom realizirali još jedan kapitalni projekt: bio je to veliki povijesni Akademijin Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika što ga je u Zagrebu 1880. godine pokrenuo Đuro Daničić, koji je bio i prvi urednik Rječnika (kasniji su urednici bili Matija Valjavec, Pero Budmani, Tomo Maretić, Stjepan Musulin i Slavko Pavešić). Rječnik je izlazio gotovo 100 godina (do 1976!) i ima ukupno 23 sveska (ili čak 97 rječničkih sveščića). Sadrži veliku i bogatu povijesnu građu te vrlo zanimljive, iako mjestimice i problematične opise, s velikim brojem primjera koji su često dragocjeni (posebno kad je riječ o opisu, oprimjerenjima i povijesnim mijenama gramatikaliziranih riječi). Prigovaralo se Daničiću već u ono vrijeme što uopće nije uzeo u obzir tada suvremene hrvatske pisce (tj. pisce iz 19. stoljeća), što je zanemario i mnoge srpske pisce, što je ignorirao bogatu hrvatsku leksikografiju onoga vremena (npr. Šulekove ili Parčićeve rječnike) te što je odbio u Rječnik uvrstiti kajkavske pisce. Kasnije se u Institutu za jezik (danas Institutu za hrvatski jezik i jezikoslovlje) dugo radilo na dopunama toga Rječnika, ali se od tog projekta u međuvremenu, čini se, i definitivno odustalo.
Kraj 19. i početak 20. stoljeća obilježeni su potpunom prevlašću hrvatskih vukovaca i njihove književnojezične koncepcije, dok će učenja ostalih filoloških škola uskoro posve pasti u zaborav. Tek od šezdesetih godina 20. stoljeća, ponajprije u radovima Ljudevita Jonkea i Zlatka Vincea, počet će se postupno upozoravati na znanstvenu vrijednost i na metodološku utemeljenost pojedinih djela i učenja predstavnika i drugih filoloških škola u 19. stoljeću, posebno Adolfa Vebera Tkalčevića i Bogoslava Šuleka.
Što se tiče suvremenosti, valja primijetiti da se od 90-ih godina naovamo povremeno zna odlaziti i u drugu krajnost, pa se hrvatski vukovci i pretjerano marginaliziraju i/ili politički, pa i znanstveno diskvalificiraju, a predstavnici ponajprije zagrebačke filološke škole katkada i nekritički i/ili neadekvatno reafirmiraju.
Izvori
- Appendini, Francesco Maria (1808) Grammatica della lingua Illirica compilata dal Padre F. M. Appendini superiore dell’ordine delle scuole pie, Ragusa.
- Babukić, Vjekoslav (1836) »Osnova slovnice slavjanske narěčja ilirskoga«, Danica ilirska, II, br. 10, str. 37–40; br. 11, str. 41–44; br. 12, str. 45–48; br. 13, str. 49–52; br. 14, str. 53–56; br. 15, str. 57–60, Zagreb.
- Babukić, Vjekoslav (1854) Ilirska slovnica, Zagreb.
- Barić, Andrija (1851) Slovnica serbsko-ilirskoga jezika za diecu u Dalmacii i u druzih deržavah jugoslavjanskih, Spliet.
- Brlić, Andrija Torkvat (1854) Grammatik der illyrischen Sprache wie solche im Munde und Schrift der Serben und Kroaten gebräuchlich ist, Wien.
- Brlić, Ignjat Alojzije (1833) Grammatik der illyrischen Sprache, wie solche in Bosnien, Dalmazien, Slawonien, Serbien, Ragusa & c. dann von den Illyriern in Banat und Ungarn gesprochen wird, Ofen.
- Broz, Ivan (1892) Hrvatski pravopis, Zagreb.
- Broz, Ivan (2000) Filološke sitnice i pabirci (prikupio i pogovor napisao Marko Samardžija), Pergamena, Zagreb.
- Budmani, Pietro (1867) Grammatica della lingua serbo-croata (illirica), Vienna.
- Dežman, Ivan (1868) Rěčnik lěčničkoga nazivlja, Zagreb.
- Djela Adolfa Vebera zagrebačkoga kanonika, I–IX, Zagreb, 1885–1890.
- Drobnić, Josip (1846–1849) Ilirsko-němačko-talianski mali rěčnik (sa osnovom gramatike ilirske), Beč.
- Gaj, Ljudevit (1830) Kratka osnova horvatsko-slavonskoga pravopisaña, poleg mudroĺubneh, narodneh i prigospodarneh temeĺov i zrokov. Vu Budimu [Pretisak: Cymelia croatica, Zagreb, 1983].
- Giamagnik (Đamanjić), Rajmundo (1639) Nauk za piisati dobro latinskiema slovima rieci yezika slovinskoga …, Venezia.
- Hrvatski pravopis. Obradio Ured za hrvatski jezik, Zagreb, 1944.
- Iveković, Franjo i Ivan Broz (1901) Rječnik hrvatskoga jezika, I–II, Zagreb [Pretisak: Dominović, Zagreb, 2009].
- Iveković, Franjo, Ivan Broz, Tomo Maretić, Vatroslav Rožić, Milan Rešetar, Antun Radić, Nikola Andrić, Dragutin Boranić (2001) Jezikoslovne rasprave i članci (prir. Marko Samardžija), Stoljeća hrvatske književnosti, Matica hrvatska, Zagreb.
- Jagić, Vatroslav (1864) »Naš pravopis«, Književnik, I, Zagreb, str. 1–34 i 151–180.
- Karadžić Stefanović, Vuk (1849) Kovčežić za istoriju, jezik i običaje Srba sva tri zakona, Beč.
- Kurelac, Fran (1852) Kako da sklanjamo imena? Ili greške hrvatskih pisac glede sklonovanja osobito 2-a padeža množine, Izvadjeno iz školske izviesti za godinu 1851.-1852. U Rieci.
- Kurelac, Fran (1873) Mulj Govora nespretnâ i nepodobnâ nanešen na obale našega jezika: ili O barbarizmih, Preštampano iz XXIV. knjige Rada JAZU, Zagreb.
- Kurelac, Fran, Bogoslav Šulek, Vinko Pacel, Adolfo Veber Tkalčević (1999) Jezikoslovne rasprave i članci (prir. Ivo Pranjković), Stoljeća hrvatske književnosti, Matica hrvatska, Zagreb.
- Kušar, Marćel (1889) Nauka o pravopisu jezika hrvackoga ili srpskoga (fonetičkom i etimologijskom), Dubrovnik [Pretisak: Pergamena, Zagreb, 2009].
- Maretić, Tomo (1899) Gramatika i stilistika hrvatskoga ili srpskoga književnog jezika, Zagreb.
- Maretić, Tomo (1899a) Gramatika hrvatskoga jezika za niže razrede srednjih škola, Zagreb.
- Mažuranić, Antun (1839) Temelji ilirskoga i latinskoga jezika za početnike, Zagreb.
- Mažuranić, Antun (1859) Slovnica Hèrvatska za gimnazije i realne škole. Dio I: Rěčoslovje, Zagreb [Pretisak: Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Zagreb, 2008].
- Mažuranić, Ivan i Jakov Užarević (1842) Deutsch-illirisches Wörterbuch – Němačko-ilirski slovar. Naklada i tisak privilegirane ilirske nacionalne knjigotiskare Dra. Ljudevita Gaja, Zagreb.
- Parčić, Dragutin (1858) Riečnik ilirsko-talianski, Zadar.
- Parčić, Dragutin (1868) Rječnik talijansko-slovinski, Zadar.
- Parčić, Dragutin (31901) Rječnik hrvatsko-talijanski, Zadar [Pretisak: ArTresor studio, Zagreb, 1995].
- Partaš, Josip (1850) Pravopis jezika ilirskoga. U Zagrebu [Pretisak: Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Zagreb, 2002].
- »Pravopisz« (napisao) Lydevit Gay, Danica Horvatska, Slavonska y Dalmatinska, I, br. 10–12, Zagreb, 1835, str. 38–40, 41–43, 46–48.
- Richter, Adolf Miroslav, Adolf Joz. Ballmann i Rudolf Fröhlich (1839. i 1840) Ilirsko-nemacski i nemacsko-ilirski rukoslovnik – Illirisch-deutsches und deutsch-illirisches Handwörterbuch, I–II, Beč.
- Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika, I–XXIII, JAZU, Zagreb, 1880/1882––1976.
- Starčević, Šime (1812) Nova ricsoslovica iliricska vojnicskoj mladosti krajičnoj poklonjena trudom i nastojanjem Shime Starcsevicha xupnika od Novoga u Lici. U Tarstu [Pretisak: Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Zagreb, 2002].
- Stulli, Joakim (1801) Lexicon latino-italico-illyricum ditissimum, ac locupletissimum, in quo adferuntur usitatiores, elegantiores, difficiliores earundem linguarum phrases, loquendi formulae, ac proverbia, I–II, Buda.
- Stulli, Joakim (1806) Rječoslòxje u komu donosuse upotrebljenia, urednia, mucsnia istieh jezika krasnoslovja nacsini, izgovaganja i prorjecsja, I–II, U Dubrovniku.
- Stulli, Joakim (1810) Vocabolario italiano-illirico-latino nei quali si contengono le frasi più usitate, più difficile, e più eleganti, i modi di dire, i proverbi ec. di tutte tre le lingue, I–II, Ragusa.
- Šulek, Bogoslav (1856) »Srbi i Hrvati«, Neven, 8, Zagreb, str. 233–244.
- Šulek, Bogoslav (1860) Deutsch-kroatisches Wörterbuch / Němačko-hrvatski rěčnik, Agram.
- Šulek, Bogoslav (1874–1875) Hrvatsko-njemačko-talijanski rječnik znanstvenoga nazivlja, osobito za srednja učilišta, I (1874) – II (1875), Zagreb [Pretisak: Globus, Zagreb, 1990].
- Šulek, Bogoslav (1879) Jugoslavenski imenik bilja, JAZU, Zagreb.
- Voltiggi, Josip (1803) Ricsoslovnik (vocabolario – Wörterbuch) illiricskoga, italianskoga i nimacskoga jezika s’ jednom pridpostavljenim gramatikom illi pismenstvom: sve ovo sabrano i sloxeno od Jose Voltiggi Istrianina. U Becsu.
- Veber Tkalčević, Adolfo (1862) »Brus jezika«, Pozor, br. 219–221, Zagreb.
- Veber Tkalčević, Adolfo (1871) Slovnica hèrvatska za srednja učilišta, Zagreb.
- Veber Tkalčević, Adolfo (1887) »Obrana njekoliko tobožnjih barbarizamah«, Djela A. Vebera, III, Zagreb, str. 338–359.
- Weber, Adolfo (1859) Skladnja ilirskoga jezika za niže gimnazije. U Beču [Pretisak: Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Zagreb, 1995].
Izbor iz literature
- Anić, Vladimir (1969) »Akcenat u gramatici Šime Starčevića«, Radovi Filozofskog fakulteta u Zadru, 7, Zadar, str. 70–88.
- Anić, Vladimir (1976) »Jedan opći problem oko norme u 19. stoljeću«, Zbornik Zagrebačke slavističke škole, 4, Zagreb, str. 223–226.
- Anić, Vladimir (2009) Naličje kalupa. Sabrani spisi (prir. Ivan Marković), Disput, Zagreb.
- Auty, Robert (1962) »The Linguistic Work of Ignjat Alojzije Brlić«, Filologija, 3, Zagreb, str. 5–22.
- Babić, Stjepan (1990) Hrvatska jezikoslovna čitanka, Globus, Zagreb.
- Babić, Stjepan (1997) »Znanstvena podloga hrvatskih vukovaca«, Prvi hrvatski slavistički kongres. Zbornik radova, I, Zagreb, str. 33–40.
- Badurina, Lada (1990) »Hrvatska (orto)grafija prije pojave prvoga pravopisa«, Dometi, 23/10, Rijeka, str. 657–665.
- Badurina, Lada (1994) »Kurelčeva ortografija spram Brozova Hrvatskoga pravopisa (jedan aspekt odnosa Riječke filološke škole i tzv. hrvatskih vukovaca«), Riječki filološki dani. Zbornik radova, I, Rijeka, str. 163–172.
- Badurina, Lada (1996) Kratka osnova hrvatskoga pravopisanja. Metodologija rada na pravopisu, Izdavački centar Rijeka, Rijeka, 1996.
- Banac, Ivo (1991) Hrvatsko jezično pitanje, Most/The Bridge, Zagreb.
- Bašić, Nataša (1991) V. S. Karadžić između jezikoslovlja i politike, Školske novine, Zagreb.
- Bašić, Nataša (1992) »Sto godina Hrvatskoga pravopisa«, Jezik, 40/2, Zagreb, str. 33–41.
- Bockoholt, Volker (1990) Sprachmaterialkonzeptionen und ihre Realisierung in der kroatischen und serbischen Lexikographie, »Die blaue Eule«, Essen.
- Breyer, Mirko (1939) Tragom života i rada Frana Kurelca hrvatskoga preporoditelja i književnika (1811-1874), Binoza, Zagreb.
- Brlek, Mijo (1987) Leksikograf Joakim Stulli (1730-1817), JAZU, Zagreb.
- Brlobaš, Željka (2007) Glagolski vid u hrvatskim gramatikama do 20. stoljeća, Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Zagreb.
- Brozović, Dalibor (1966) »Jezično značenje hrvatskog narodnog preporoda«, Kolo, IV (CXXIV), br. 8/9/10, Zagreb, str. 249–253.
- Brozović, Dalibor (1973) »O ulozi Ljudevita Gaja u završnoj etapi hrvatske jezične unifikacije«, Radovi Instituta za hrvatsku povijest, 3, Zagreb, str. 35–63.
- Brozović, Dalibor (1976) »Die Entwiklungsetappen bei der Bildung des kroatischen neuštokavischer Sprachstandards 1750-1900«, Die Welt der Slaven, 21/2, Wien, str. 14–27.
- Brozović, Dalibor (1985) »Jezična i pravopisna previranja u Hrvatskoj na prijelazu iz 19. u 20. stoljeće«, Jezik, 33/1, Zagreb, str. 1–15.
- Brozović, Dalibor (2008) Povijest hrvatskoga književnog i standardnoga jezika, Školska knjiga, Zagreb.
- Brozović, Dalibor i Pavle Ivić (1988) Jezik, srpskohrvatski, hrvatskosrpski, hrvatski ili srpski. Separat iz Enciklopedije, Jugoslavenski leksikografski zavod, Zagreb.
- Budmani, Petar (1885) »Pogled na istoriju naše gramatike i leksikografije od 1835. godine«, Rad JAZU, knj. 80, Zagreb, str. 165–185.
- Damjanović, Stjepan (2004) »Jagićeve zagrebačke godine«, Spomenica Filipa Potrebice, Zagreb, str. 509–515.
- Diels, Paul (1951) Aus der Geschichte der lateinischen Schrift bei den Südslaven, München.
- Dukat, Vladoje (1929) »Voltićev ›Ričoslovnik‹«, Prilozi za književnost, jezik, istoriju i folklor, Beograd, str. 19–31.
- Dukat, Vladoje (1937) »Rječnik Mažuranića i Užarevića«, Rad JAZU, knj. 257, Zagreb, str. 83–132.
- Fancev, Franjo (1933) »Dokumenti za naše podrijetlo hrvatskoga preporoda (1790-1832)«, Građa za povijest književnosti hrvatske, XII, JAZU, Zagreb.
- Franolić, Branko (1984) A historical survey of literary Croatian, Paris.
- Franolić, Branko (1985) A Bibliography of Croatian Dictionaries, Paris.
- Gostl, Igor (1995) Bogoslav Šulek. Otac hrvatskoga znanstvenog nazivlja. O stotoj obljetnici smrti (1895-1995), Matica hrvatska, Zagreb.
- Grčević, Mario (1997) Die Entstehung der kroatischen Literatursprache, Böhlau Verlag, Köln – Weimar – Wien.
- Ham, Sanda (1998) Jezik zagrebačke filološke škole, Neotradicija, Osijek.
- Ham, Sanda (2006) Povijest hrvatskih gramatika, Nakladni zavod Globus, Zagreb.
- Hraste, Mate (1955) »Dr. Dragutin Boranić«, Jezik, 4/1, Zagreb, str. 1–2.
- Hudeček, Lana (2006) Izricanje posvojnosti u hrvatskome jeziku do polovice 19. stoljeća, Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Zagreb.
- Ivić, Pavle (1983) »Standardni jezik Srba i Hrvata u drugoj polovini devetnaestog veka«, Slavistična revija, 31/3, Ljubljana, str. 221–235.
- Ivšić, Stjepan (1938) »Etimologija i fonetika u našem pravopisu«, Hrvatski jezik, I/1, Zagreb, str. 3–13.
- Ivšić, Stjepan (1912) »Akcenat u Gramatici Igńata Alojzija Brlića«, Rad JAZU, knj. 194, Zagreb, str. 61–155.
- Jachnow, Helmut (1991) »Zur Entwicklung sprachteoretischer Konzeptionen in der kroatischen und serbischen Grammatikschreibung des 17., 18. und 19. Jahrhunderts: Sprachbegriff, Grammatikbegriff und Satzbegriff«, Suvremena lingvistika, 31–32, Zagreb, str. 59–86.
- Jagić, Vatroslav (1900) »Gramatika i stilistika hrvatskoga ili srpskoga književnog jezika«, Archiv für slavische Philologie, XXII, Berlin, str. 263–278.
- Jagić, Vatroslav (1901. i 1902) »Rječnik hrvatskoga jezika. Skupili i obradili Dr. Fr. Iveković i Dr. Ivan Broz«, Archiv für slavische Philologie, XXII (1901), str. 521–529 i XXIV (1902), str. 230–242, Berlin.
- Jagić, Vatroslav (1910) Istorija slavjanskoj filologii, Sanktpeterburg.
- Jagić, Vatroslav (1948) Izabrani kraći spisi (prir. Mihovil Kombol), Zagreb.
- Jonke, Ljudevit (1954) »Šulekova briga o hrvatskoj naučnoj terminologiji«, Zbornik radova Filozofskog fakulteta u Zagrebu, 2, Zagreb, str. 67–81.
- Jonke, Ljudevit (1956) »Veberove zasluge za naš književni jezik«, Rad JAZU, knj. 309, Zagreb, str. 33–80.
- Jonke, Ljudevit (21965) Književni jezik u teoriji i praksi, Znanje, Zagreb.
- Jonke, Ljudevit (1971) Hrvatski književni jezik u 19. i 20. stoljeću, Matica hrvatska, Zagreb.
- Jonke, Ljudevit (1978) »Zasluge i slabosti hrvatskih vukovaca«, Jezik, 26/1, Zagreb, str. 5–12.
- Katičić, Radoslav (1974) »Nešto napomena o postanku složenoga suvremenog jezičnog standarda hrvatskoga ili srpskoga«, Zbornik Zagrebačke slavističke škole, 2, Zagreb, str. 225–257.
- Katičić, Radoslav (1978) »O početku novoštokavskoga hrvatskoga jezičnog standarda, o njegovu položaju u cjelini standardne novoštokavštine«, Filologija, 8, Zagreb, str. 165–180.
- Katičić, Radoslav (1986) »Lingvistički argumenti u Jagićevoj polemici s Veberom«, Jagićev zbornik, Zavod za znanost o književnosti Filozofskog fakulteta, Zagreb, str. 93–126.
- Katičić, Radoslav (1987) »Vuk Stefanović Karadžić i književni jezik Hrvata«, Jezik, 35/2, Zagreb, str. 38–48.
- Lehfeldt, Werner (1981) »Zum Unterschied der Standardsprachkonzeptionen bei den Serben und den Kroaten zur Zeit der nationalen Wiedergeburt«, Südost-Forschungen, 11, str. 239–253.
- Lisac, Josip (1994) Hrvatski jezik i njegovi proučavatelji, Književni krug, Split.
- Maretić, Tomo (1889) Istorija hrvatskoga pravopisa latinskijem slovima, Djela JAZU, knj. IX, Zagreb.
- Matić, Tomo (1945) Prosvjetni i književni rad u Slavoniji prije preporoda, Djela HAZU, knj. XLI, Zagreb.
- Moguš, Milan (1978) Antun Mažuranić, Zavod za znanost o književnosti Filozofskoga fakulteta, Zagreb.
- Moguš, Milan (1993) Povijest hrvatskoga književnoga jezika, Nakladni zavod Globus, Zagreb.
- Moguš, Milan i Josip Vončina (1969) »Latinica u Hrvata«, Radovi Zavoda za slavensku filologiju, 11, Zagreb, str. 61–81.
- Musić, August (1894) »Dr. Ivan Broz«, Ljetopis JAZU, knj. 9, Zagreb, str. 138–169.
- Musić, August (1924) »Uspomeni dra. Franciska Ivekovića«, Ljetopis JAZU, knj. 38, Zagreb, str. 63–76.
- Musulin, Stjepan (1959) »Hrvatska i srpska leksikografija«, Filologija, 2, Zagreb, str. 41–63.
- Norme i normiranje hrvatskoga standardnog jezika (prir. Marko Samardžija), Matica hrvatska, Zagreb, 1999.
- Peti-Stantić, Anita (2008) Jezik naš i/ili njihov. Vježba iz poredbene povijesti južnoslavenskih standardizacijskih procesa, Srednja Europa, Zagreb.
- Polemike u hrvatskoj književnosti (prir. Ivan Krtalić), kolo I–II, knj. I–X, Mladost, Zagreb, 1982–1983.
- Portreti hrvatskih jezikoslovaca (autor koncepcije i pisac predgovora Zlatko Vince), Biblioteka Hrvatski radio, knj. 5, Zagreb, 1993.
- Pranjković, Ivo (1993) Adolfo Veber Tkalčević, Zavod za znanost o književnosti Filozofskoga fakulteta, Zagreb.
- Pranjković, Ivo (1993a) »Iveković-Brozov Rječnik hrvatskoga jezika na početku i na kraju stoljeća«, Kolo, III (CLI), br. 7–8, Zagreb, str. 566–578.
- Pranjković, Ivo (1996) »Kurelac i Veber«, Riječki filološki dani, 1. Zbornik radova, Rijeka, str. 17–23.
- Pranjković, Ivo (2006) Filološki vjekopisi, Disput, Zagreb.
- Putanec, Valentin (1992) Priručnik za proučavanje povijesti leksikografije, Zagreb.
- Radić, Antun (1899) »Gramatika i stilistika hrvatskoga ili srpskoga književnog jezika«, Obzor, XL, br. 144, str. 1–2; br. 146, str. 2–3; br. 147, str. 1–2; br. 148, str. 1.
- Samardžija, Marko (2003) »Hrvatsko sociolingvističko stanje od godine 1790. do hrvatskoga preporoda«, Zbornik Zagrebačke slavističke škole 2002, II. Radovi s Međunarodnoga slavističkoga kongresa u Ljubljani, Zagreb, str. 259–277.
- Samardžija, Marko (22004) Iz triju stoljeća hrvatskoga standardnog jezika, Hrvatska sveučilišna naklada, Zagreb.
- Samardžija, Marko (2006) »Doprinos hrvatskih leksikografa leksičkoj obnovi i oblikovanju hrvatskih nazivlja u drugoj polovici XIX. stoljeća«, u: M. Samardžija: Hrvatski kao povijesni jezik, Zaprešić, str. 50–59.
- Samardžija, Marko (2008) Hrvatski jezik, pravopis i jezična politika u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, Hrvatska sveučilišna naklada, Zagreb.
- Samardžija, Marko (2008a) »Višejezičnost u Hrvatskoj u drugoj polovici XIX. stoljeća«, Vidjeti Ohrid. Referati sudionica i sudionika za XIV. Međunarodni slavistički kongres, Zagreb, str. 253–266.
- Silić, Josip (1986) »Tomo Maretić – jedan od najvećih hrvatskih lingvista«, Virovitički zbornik 1234-1984, Virovitica, str. 395–403.
- Skok, Petar (1949; 1954) »Tomo Maretić«, Ljetopis JAZU, knj. 54 (1949), str. 310–335 i knj. 56 (1954), str. 319–323, Zagreb.
- Stankiewicz, Edward (1984) Grammars and dictionaries of slavonic languages from the Middle Ages up to 1850. An annotated bibliography, Berlin – New York – Amsterdam.
- Stolac, Diana (1996) »Nazivi hrvatskoga jezika od prvih zapisa do danas«, Filologija, 27, Zagreb, str. 107–121.
- Šurmin, Đuro (1903, 1904) Hrvatski preporod, I–II, Zagreb.
- Tafra, Branka (1993) Gramatika u Hrvata i Vjekoslav Babukić, Matica hrvatska, Zagreb.
- Tafra, Branka (1995) »O hrvatskim vukovcima iz drugoga kuta«, u: B. Tafra: Jezikoslovna razdvojba, Matica hrvatska, Zagreb, str. 154–174.
- Tanocki, Franjo (1996) Slavonska jezikoslovna baština, Matica hrvatska, Osijek.
- Torbar, Josip (1897) »O životu i djelovanju dra B. Šuleka«, Ljetopis JAZU, knj. 11, Zagreb, str. 101–193.
- Vince, Zlatko (1965) »Zadar kao središte raspravljanja o književnom jeziku u prvoj polovini 19. stoljeća u Dalmaciji«, Radovi Instituta JAZU u Zadru, 11–12, Zadar, str. 405–460.
- Vince, Zlatko (1968) »Značenje Frana Kurelca kao jezikoslovca«, Rasprave Instituta za jezik, I, Zagreb, str. 221–369.
- Vince, Zlatko (1973) »Zasluge Šime Starčevića za hrvatski književni jezik«, Filologija, 7, Zagreb, str. 157–201.
- Vince, Zlatko (1975) »Rast, ostvarenja i suton zagrebačke filološke škole«, Forum, XXX, br. 1–2, Zagreb, str. 270–320.
- Vince, Zlatko (1988) »Pregled hrvatskih gramatika u drugoj polovici 19. stoljeća«, Zbornik Matice srpske za filologiju i lingvistiku, 2, Novi Sad, str. 77–95.
- Vince, Zlatko (1992) Ivan Broz, Zavod za znanost o književnosti Filozofskoga fakulteta, Zagreb.
- Vince, Zlatko (1992a) »Franjo Iveković kao filolog«, Radovi Zavoda za slavensku filologiju, 27, Zagreb, str. 71–91.
- Vince, Zlatko (32002) Putovima hrvatskoga književnog jezika. Lingvističko--kulturnopovijesni prikaz filoloških škola i njihovih izvora, Nakladni zavod Matice hrvatske, Zagreb.
- Vončina, Josip (1984) »Joakim Stulli i starija hrvatska leksikografija«, Filologija, 12, Zagreb, str. 245–263.
- Vončina, Josip (1985) »Temelji i putovi Gajeve grafijske reforme«, Filologija, 13, Zagreb, str. 7–88.
- Vončina, Josip (1993) Preporodni jezični temelji, Matica hrvatska, Zagreb.
- Zbornik o Bogoslavu Šuleku, HAZU, Zagreb, 1998.
- Živančević, Milorad (1987) »Vuk i Hrvati«, Zbornik Matice srpske za književnost i jezik, 35/1, Novi Sad, str. 55–100.

Question: what is the term used to describe the lack of polish in croatian language

Question: who were the defenders of pure national language

who were the defenders of pure national language

Question: what is the name of the croatian philosopher and linguist who developed the modern

Question: what is shulekism

Question: what is the term used to describe bogoslav sulek's lexical solutions

Question: in what fields does shulek have an impact

social and natural sciences, technology and urban civilization

društvenih i prirodnih znanosti , tehnologije i urbane civilizacije

social and natural sciences , technology and urban civilization

in what fields does shulek have an impact

Question: in croatian language many names have been retained until today, what is the name

Thus he came into conflict with the Croatian wolves the defenders of the so - called pure national language who criticized his proceedings , and his lexical solutions subversively called " shulekism " .

Nevertheless , in the Croatian language many names have been retained until today that Shulek formed , so without exaggeration it can be said how the Croatian name in the field of social and natural sciences , technology and urban civilization is unimaginable without it .

Thus he came into conflict with the Croatian wolves the defenders of the so-called pure national language who criticized his proceedings, and his lexical solutions subversively called "shulekism". Nevertheless, in the Croatian language many names have been retained until today that Shulek formed, so without exaggeration it can be said how the Croatian name in the field of social and natural sciences, technology and urban civilization is unimaginable without it.

Gradska groblja Zagreb
Groblja
Groblja na karti
Mirogoj
Miroševec
Gaj urni - Krematorij
Markovo polje
Ostala groblja
Tražilica pokojnika
Virtualna šetnja
Osmrtnice
Značajne osobe - abecedni popis
Usluge
Pogrebne usluge
Pogrebna oprema
Katalog uređenih grobnih mjesta
Katalog pogrebne opreme
Cjenik usluga Podružnice Gradska groblja
Uređenje grobnih mjesta
Uvjeti i načini plaćanja
Reklamacije računa
E-obrasci
Opći uvjeti
Mobilna aplikacija
Korisne informacije
Rezerviranje termina ispraćaja i ukopa
Postupak kod smrtnog slučaja
Najčešća pitanja
Pravila ponašanja na groblju
Naputak za vanjske izvođače građevinsko-klesarskih radova
Značajne osobe - vremeplov
O nama
Radno vrijeme
Zakonska regulativa i certifikati
Zaštita osobnih podataka
Politika zaštite okoliša, zdravlja i sigurnosti na radu
Etički kodeks
Izjava o digitalnoj pristupačnosti
Upotreba kolačića (cookies)
Povijest
Kontakt
EN
Gradska groblja Zagreb
Značajne osobe - vremeplov
Listopad
Ramiro Bujas
Korisne informacije
Rezerviranje termina ispraćaja i ukopa
Postupak kod smrtnog slučaja
Najčešća pitanja
Pravila ponašanja na groblju
Naputak za vanjske izvođače građevinsko-klesarskih radova
Značajne osobe - vremeplov
Ramiro Bujas
Zanimanje
psiholog i kuilturnio djelatnik
Datum rođenja
23. 8. 1879.
Mjesto rođenja
Budva
Mjesto smrti
Zagreb
Lokacija
7A - I - 78
Tražite

Question: when did bogoslav Šulek die

Question: in which city did bogoslav Šulek die in 1895

in which city did bogoslav Šulek die in 1895

Question: when is gradskagroblja zagreb accessed

Question: where is the zagreb cemetery located

Question: where did bogoslav Šulek die

Zagrebu 1895 . godine , a pokopan je na zagrebačkome groblju

Question: when did bogoslav Šulek die in zagreb

Question: where is bogoslav buried in zagreb

Question: what is the full name of gradska groblja zagreb

what is the full name of gradska groblja zagreb

He died in Zagreb in 1895 , and was buried at the Zagreb Cemetery of Mirogo .

Gradska groblja Zagreb – Š , gradskagroblja.hr , accessed on August 31 , 2017 .

He died in Zagreb in 1895, and was buried at the Zagreb Cemetery of Mirogo. Gradska groblja Zagreb – Š, gradskagroblja.hr, accessed on August 31, 2017.

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

Guidelines for those who learn to read, 1850.

DIGITALNA ARHIVA ŠUMARSKOG LISTA
prilagođeno pretraživanje po punom tekstu
|ŠUMARSKI LIST 5-6/2003 str. 42 <-- 42 --> PDF|
I. Sugar: f´HIMISI flRVATSKOM NAZIVUL´ U H1LJM-. SISTIIMATlkl-
Šul^a^^ki list br. 5
Poljoprivredna enciklopedija, I-III. Jiigosl. Icksikogr.
zavod "Miroslav Krleža", Zagreb
Leiinis , J., 1893: Synopsis der Pflanzenkunde.
I iannover
Magdefrau,K.. F. Ehrcndorfer. 1978, 1997: Sistematika,
evolucija i geobotanika. Udžbenik botanike
za visoke škole. Školska knjiga, Zagreb
Pokorny , V., 1856: Pouka o botaniki. Za c.k. austrijske
niže gimnazije. S njemačkoga preveo Ivan
Evgl. Kiseljak, Bce
Piikor-nv, V., 1.S71: Prirodopis bilinstva sa slikami.
Doptinio Ž. Vukasović, Zagreb
Pokorny , V., 1883, 1892, 1894: Prirodopis bilinstva
sa slikama za niže razrede srednjih učiona. Preveo
Ž. Vukasović, priredio J. Janda
Pokorny , V., 1894: Prirodopis za pučke i građanske
škole u tri stupnja. Preveo .1. Janda, Zagreb
Pokorny , V.,1898, 1903: Prirodopis bilinstva sa slikama
za niže razrede srednjih učiona. Preveo Ž.
Vukasovie. preradio A. Korlević
P o k o r n y, V., 1911: Botanika sa slikama za niže razrede
srednjih učilišta Preveo Ž. Vukasović, priredio
A. Korlevie. Zagreb
Pokorny, V, 1915, 1920, 1923, 1926, 1943: Prirodopis
bilja za niže razrede srednjih škola. Preveo i
dopunio S. Gjurašin, Zagreb
Potočić,Z . (ur.), 1980(I), 1983 (II), 1987(III): Šumarska
enciklopedija, I-III. .lugoslav, leksikogr.
zavod "Miroslav Krleža", Zagreb
Radić, ,1., 1976: Bilje Biokova. Institut -´Planinamore" - Malakološki muzej, Makarska, Siz za
kulturu općine Makarska, Grafički zavod Hrvatske,
Zagreb, Makarska
Sugar , I., 1994-2001: Botanika za studente Farmaceutsko-
biokemijskog fakuHeta. Škripta (interno
izdanje), Zagreb
Šulck,B. , 1856:Biljarstvo, I. dio. Beč
Urban, S., R. Domac, 1948: Botanika za V. razred
gimnazije (više izdanja, zadnje 1956). Zagreb
-v-, 1856: (Pregled domaće književnosti). 1. Biljarstvo.
Za višje gimnazije spisao Bogoslav Šulek. Beč
2. Pouka o botaniki Vekoslava Pokornoga. Za c.
kr. austrijske nižje gimnazije. S njemačkog preveo
dr. Ivan Evgl. Kiseljak, učitelj naravosl. na
c. kr. zaCT. gimn. Beč. Neven, 5, 6 (lipanj):
189-191,Zag~,-eb
Vajs, N., 1998: Hrvatska povijesna Htonimija. Fitonimija
i) Vitezovićevii rječniku Lexicm LatinolUvricum
naspram LTade u starijoj hrvatskoj leksikografiji.
Doktorska disertacija (rukopis), Filozofski
fakultet, Zagreb
Vukotinović , Lj., 1860: Šulekovo Biljarstvo. Narodne
novine, 26, 30:82-83, Zagreb
Zippe,F .
X. M., 1856: Prirodopis za nižje realne škole
(preveo B. Šulek, ali to nije naznačeno u knjizi).
Beč
SUMMAR:: In this paper proposed are Croatian names of systematic
units in plant systema tics from families to higher tmits so that they correspond
with latin names. For families, proposed suffix to the plant name would be
-ovke (or -evke, with palatals), f ex. borovke (Pinales); for classes. name.s
with suffix -nice,-ovmce, f ex.jednosnpuice (Monocotvledones); and for divisions.
names with suffh -ače, f. ex. sjemenjače (Spenii´atopiwta). ´
^m

Question: who interpreted the austrian constitution in 1850

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

Guidelines for those who learn to read, 1850.

who interpreted the austrian constitution in 1850

Question: what document was written by bogoslav Šulek

ustav : ( Konštitucia ) / razložen Bogoslavom

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

what document was written by bogoslav Šulek

Question: when was the austrian constitution written

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

when was the austrian constitution written

Question: when was the austrian constitution interpreted by bogoslav Šulek

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

Question: when was the austrian constitution published

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

when was the austrian constitution published

Question: what did bogoslav Šulek write about in 1850

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

what did bogoslav Šulek write about in 1850

Question: what document was written by bogoslav Šulek in 1850

ustav : ( Konštitucia ) / razložen Bogoslavom

(D. Sagrak, Zagreb, 2000)

what document was written by bogoslav Šulek in 1850

The Austrian Constitution : ( Constitution ) / interpreted by Bogoslav Šulek , 1850 .

Guidelines for those who learn to read , 1850 .

The Austrian Constitution: (Constitution) / interpreted by Bogoslav Šulek, 1850. (D. Sagrak, Zagreb, 2000) Guidelines for those who learn to read, 1850.

Guidelines for those who learn to read, 1850.

Awards from 1872 to 1874:

Question: who gave the prize for the natural code for everybody

Ivana N. grofa Draškovića , za djelo Prirodni zakonik za svakoga iliti popularna fizika .

Awards from 1872 to 1874:

who gave the prize for the natural code for everybody

Question: when did bogoslav Šulek win his first prize

Awards from 1872 to 1874:

when did bogoslav Šulek win his first prize

Question: what is the profession of bogoslav Šulek

Awards from 1872 to 1874:

what is the profession of bogoslav Šulek

Question: who won the natural code prize in 1872

Awards from 1872 to 1874:

Question: for what work did bogoslav Šulek win the prize in 1872

Prirodni zakonik za svakoga iliti popularna

Awards from 1872 to 1874:

for what work did bogoslav Šulek win the prize in 1872

Prize from the foundation of Ivan N. Count Drašković , for the work of the Natural Code for everybody is a popular physicist .

Awards from 1872 to 1874: Prize from the foundation of Ivan N. Count Drašković, for the work of the Natural Code for everybody is a popular physicist.