Problem dolaska Hrvata, ili bar jedne skupine koja se zvala Hrvati, do sada nije uspješno riješen. Ne zna se sigurno odakle su došli i kada su došli.

Najstariji sloj Hrvata do kojega znanost može doprijeti bila je, vjerojatno, skupina vojnički dobro organiziranih stočara koji su u stepama sjeverno od Kavkaza, između Kaspijskoga i Azovskoga mora, uzgajali ovce, koze i goveda, kao nomadi živjeli pod šatorima i bili dobri kovinari. Preselivši se otuda na zapad, pomiješali su se u području Karpata sa Slavenima. Od njih su preuzeli ratarsku kulturu (uzgoj pšenice, ječma, prosa, lana, konoplje, povrća, upotrebljavajući pri obradbi i plug), povezanu sa stočarstvom stajskoga tipa (goveda, konji, svinje). Stanovali su u selima u kućama od brvana ili pruća premazana blatom ili pak u zemunicama, a nosili su bijelu platnenu odjeću. Od tih karpatskih Hrvata jedna se skupina u VII. stoljeću odvojila i spustila na jug u bivši Ilirik, uspješno se suprotstavila Avarima i naselila područja današnje Hrvatske i Bosne i Hercegovine. Nametnuvši starosjediocima svoj jezik, postupno su se stopili s različitim etničkim i kulturnim skupinama koje su zatekli.Hrvatska enciklopedija (LZMK): Hrvati/Pučka kultura

 O upravljanju carstvom
mini|Dolazak Hrvata k moru, Ferdinand Quiquerez
mini|Dolazak Hrvata, Celestin Medović
Većina razmatranja počinje od onog što je bizantski car Konstantin VII. Porfirogenet (912. – 959.) u svom djelu O upravljanju carstvom (De administrando imperio, skraćeno DAI), u 30. glavi, napisao o dolasku Hrvata:O upravljanju carstvom/Gl. XXX. Priča o provinciji Dalmaciji

U 31. glavi se navodi malo drugačija priča: nema petoro braće, ali se spominju neki drugi detalji. Tako se navodi da su Hrvati došli u današnju domovinu na poziv bizantskog cara Heraklija (610. – 641.), da mu kao ratni saveznici pomognu u borbi protiv divljih Avara:O upravljanju carstvom/Gl. XXI. O Hrvatima i zemlji u kojoj sad stanuju

 Dolazak Hrvata

U Konstantinovu djelu, kojemu su humanisti dali naslov De administrando imperio, povjerljivu priručniku za vođenje vanjske politike Bizantskoga Carstva, to se pripovijeda u dvije verzije. U jednoj (u 29. i 31. glavi) se kaže da se to dogodilo u sporazumu s bizantskim carem Heraklijem (610. – 641.), a u drugoj (u 30. glavi) taj se sporazum ne spominje, a ističu se veze Hrvata s Francima: kako su im u prvo vrijeme bili podložni u staroj domovini i u novoj, a onda se u teškim i krvavim borbama oslobodili njihove vlasti.Ivan Supičić (ured.): Hrvatska i Europa: Rano doba hrvatske kulture, AGM, Zagreb, 1997.; Radoslav Katičić - O podrijetlu Hrvata

U prvoj verziji potječu Hrvati, koji su došli u Dalmaciju od nekrštenih Hrvata u velikoj Hrvatskoj, koja leži sjeverno od Mađarske i u blizini Franačke, te oni tamo žive nekršteni još i u doba kada pisac to piše, a u drugoj dolaze iz zemlje što leži onkraj Bavarske i na području gdje se osjeća franačka moć, a potječu od Bijelih Hrvata, što žive u toj zemlji još i dok pisac to piše. Prema prvoj verziji pokrstili su se odmah poslije doseljenja, a prema drugoj tek pošto su se otresli franačke vlasti. Po prvoj verziji doveo je Hrvate u Dalmaciju knez, a po drugoj sedmero braće, upravo petorica braće i dvije sestre, koji su se odvojili od svojega roda, poveli u Dalmaciju svatko svoj narod, zapravo puk ili vojsku.

Obje se vijesti nalaze u istoj knjizi, ali ima razloga da se pomišlja na to da su im autori različiti, pa bi prva potjecala od samoga cara Konstantina, a druga, nešto malo mlađa, bila bi naknadno uvrštena u njegov tekst. Moguće je, međutim, i to da su tu podatci koje je dobivao iz različitih izvora ostali nesređeni i bez usklađivanja preuzeti u konačni tekst. Bio bi to tada samo nedostatak redakcije. Bolje je stoga govoriti o vijestima o doseobi Hrvata u Dalmaciju kako ih čitamo kod Konstantina Porfirogeneta. To kazivanje po duhu i stilu ne pripada učenoj bizantskoj historiografiji, nosi nedvojbena obilježja pučke naive i raspoznaju se u tome tragovi usmene predaje. Osim toga se u tom pripovijedanju prepoznaje osobita književna vrsta, koju filolozi zovu origo gentis (podrijetlo naroda), kazivanje o podrijetlu naroda, kakvima su se u ranom srednjem vijeku novi gentilno organizirani narodi predstavljali obrazovanim baštinicima antičkoga svijeta i time uvrštavali u nj. Odatle se vidi da Konstantin svoje podatke, po svemu se čini, nije crpio iz starijih i danas izgubljenih bizantskih vrela nego, ili preko svojih obavještajaca iz same zemlje Hrvata, ili iz najstarijih spisa koji su, i opet oslanjajući se na hrvatsku usmenu predaju, Romanima u gradovima carske Dalmacije predstavljali hrvatsku origo gentis. Odatle proizlazi da je vrijednost tih zapisa za povijest hrvatske književnosti izvanredno velika, ali kao vjerodostojno svjedočanstvo o povijesti naroda znatno slabija. Doista se u onom što donosi car Konstantin razabiru protuslovlja i nedosljednosti, koje dolaze odatle što se origo gentis preoblikovala u raznim verzijama da bi se legitimirala razna stanja, koja su nastajala između VII. i X. stoljeća. Tako smo već u ovom najstarijem vrelu, koje je tri stoljeća mlađe od događaja što ih prikazuje, usred hrvanja oko identiteta i legitimiteta što do naših dana utječe na raspravu o podrijetlu Hrvata.

 Sličnost s Česima

Prema legendi, koju prenosi anonimni nastavljač Konstantina Porfirogeneta, Hrvati su se pod vodstvom petero braće i dvije sestre doselili na prostore današnje Hrvatske. Imena braće: Hrvat, Klukas, Lobelos, Kosences i Muhlo te sestara: Tuge i Buge, različitog su podrijetla. Neka su slavenska, a neka možda imaju avarske i protobugarske korijene. To jasno pokazuje da formiranje ranoga identiteta ne mora nužno imati etnički predznak. U ranom srednjem vijeku, ljudi i plemena nisu se udruživali samo na osnovi zajedničkog podrijetla. Legendu o doseljenju ne treba shvaćati doslovno. Mnogi europski narodi imaju slične priče, kojima su srednjovjekovni kroničari pokušali objasniti nastanak nekoga naroda ili države.HRT, Hrvatski kraljevi - 7. epizoda

Gotovo identičnu priču o podrijetlu naroda imaju i Česi, uz vrlo zanimljivu podudarnost s Hrvatima. Situacija je takva, da s jedne strane Hrvati dolaze iz Češke, sedmero braće i sestara pod vodstvom Hrvata dolazi iz Češke u Hrvatsku, dok je u češkoj legendi obratno. Sedmero braće i sestara pod vodstvom Čeha, dolaze u Češku iz Hrvatske. Isključeno je da su Hrvati poznavali češku, a da su Česi poznavali hrvatsku legendu. Tada u X. ili XII. stoljeću, kada su ljetopisci o tome pisali, vjerojatno još nisu postojale te veze.

 Izdanja spomenutog DAI
 Nikola Tomašić
mini|Hrv. ban Nikola Tomašić (1910. – 1912.)
Tomašićev prijevod spisa De administrando imperio, nastao tijekom 1910-ih, objelodanjen je u Vjesniku kr. Hrvatsko-Slavonsko-Dalmatinskoga zemaljskog arkiva, 20, 1918., str. 22-29, gl. 1-36, s instruktivnim Tomašićevim uvodom pod naslovom Život i djela cara Konstantina VII. Porfirogenita, str. 1-21, na istom mjestu. Sam Tomašić nije vidio svog prijevoda jer je ratni broj Vjesnika... dotiskan poslije njegove smrti. Emilij Laszowski, Tomašićev rođak, priredio je preostali rukopis Tomašićeva prijevoda istog djela, gl. 37-53, i objelodanio ga u Vjesniku kr. državnog arkiva, II, serija 8, 1928., str. 1-70. Time je ovo djelo u cjelini prevedeno na hrvatski jezik.Konstantin Porfirogenet, O upravljanju carstvom, Dom i svijet, Zagreb 2003.; Mladen Švab - Predgovor

Prijevod s komentarom Nikole Tomašića nije širem čitateljstvu osobito pristupačan, a to je i jedini prijevod tog cjelokupnog djela, toliko važnoga za najraniju povijest Hrvata, napose za rješavanje problema njihove pojave u ranom srednjem vijeku na istočnoj obali Jadrana i u njezinu zaleđu. Samo taj razlog opravdava njegovo ponovno objelodanjivanje, a također nije objavljen grčki izvornik. Nakon 1918., odnosno 1928., pojavio se niz studija, rasprava, monografija, kritičkih izdanja careva spisa De administrando imperio, kao i prijevoda, djelomičnih ili potpunih, koje, dakako, Tomašić nije poznavao. Valja spomenuti najvažnije od tog obilja. Starija izdanja i historiografija, kojom se služio Tomašić čitalac može naći u Tomašićevu uvodu i brojnim bilješkama uz njegov prijevod.

 Gyula Moravcsik

Godine 1949., nakon višegodišnjih priprema - Drugi svjetski rat otežao je njegov završetak i tiskanje - Gyula Moravcsik, koji je još 1939. pisao o potrebi kritičkog izdanjaV. »L'edition critique du 'De administrando imperio'«, B^Mntion 14, 1939, 153-160. spisa De administrando imperio, objelodanio je takvo izdanje u Budimpešti, s usporednim prijevodom na engleski jezik R.J.H. Jenkinsa. Bila je to podloga za drugi svezak, Beograd 1959.,Vizantinski izvori za istoriju naroda Jugoslavije, Posebna izdanja SANU, knj. 123, Vizantološki institut, knj. 7- Dosad je objelodanjeno ukupno šest svezaka tih Izvora. ambiciozno zamišljenog niza o bizantinskim vrelima za povijest Južnih Slavena, što ga je poslije rata pokrenuo Georgij Ostrogorski, bizantolog svjetskoga glasa, koji je izbjegao iz Sovjetske Rusije, a sadržavao je djela Konstantina Porfirogeneta u redakciji Božidara Ferjančića i s njegovim uvodom i opširnim komentarima gl. 29-36 spisa De administrando imperio, nekoliko redaka iz spisa De thematibus, tek nešto više iz također Konstantinova djela De ceremoniis, te odlomak iz Bazilijeva životopisa. Glava 29. nije ušla u ovo izdanje u potpunosti - ispušten je opširan prikaz posvećen saracenskom vojskovođi Soldanu. Već je Stjepan Antoljak upozorio na to da Ferjančić uopće ne spominje da je carev spis De administrando imperio u cijelosti preveo Nikola Tomašić.Hrvatska historiografija do 1918, 2, Zagreb,  1992, 466, i bilj. 3797. Ferjančić na str. 6. medu
djelomičnim prijevodima spominje i Tomašićev rad  »Život i djela cara Konstantina VII.Porfirogenita«. Zanimljivo je da Vizantinski izvori... obuhvaćaju samo prijevod gl. 29-36 - neosporno najvažnijih za Južne Slavene, ali nije li ipak neobično da kod 36. gl. prestaje prvi dio prijevoda N. Tomašića? Ostaje nepoznato da li Ferjančić te njegovi mentori i suradnici Bizantološkog instituta nisu poznavali nastavak koji je priredio za tisak Laszowski, ili su to uradili namjerno. Drugo pak pitanje o odnosu dvaju prijevoda, Tomašićeva i Ferjančićeva, ostavljam zasad postrani. No, ipak se čini da je Ferjančić zagledao u Tomašićev prijevod, iako više u engleski Jenkinsov, nego što bi to bilo u skladu s njegovim neosporno dobrim poznavanjem srednjovjekovnoga grčkog jezika, kojim piše Konstantin Porfirogenet.

Moravcsik-Jenkinsovo izdanje iz 1949. čini cjelinu sa sveskom komentara koji je ugledao svjetlo dana tek 1962. u Londonu. Tada je pod uredništvom R.I.H. Jenkinsa objelodanjen kao drugi svezak Commentary uz Constantin Porphyrogenitus, De Administrando Imperio, koji su uz Jenkinsa sastavili - svaki za svoju najužu struku - tada vrlo ugledni svjetski bizantolozi: F. Dvornik, B. Lewis, Gy. Moravcsik, D. Obolensky i S. Runciman. Gotovo 221 stranica komentara male osmine. Najzanimljivije glave, 29-36, komentarom je popratio F. Dvornik, a djelomične posljedice toga osjećaju se još i danas. Naime, Dvornik se služio uglavnom historiografijom objelodanjenom na svjetskim jezicima, ne poznavajući u dovoljnoj mjeri hrvatsku i druge južnoslavenske historiografije, iako navodi glavne njihove radove, nažalost, čini se, iz druge ruke.

Nepunih pet godina kasnije ponovno je objelodanjeno Moravcsik-Jenkinsovo kritičko izdanje spisa De administrando imperio iz 1949, ali kao New Revised Edition, Washington 1967. Prvo izdanje iz 1949., komentar iz 1962. te drugo ispravljeno izdanje iz 1967. spisa De administrando imperio popraćeno je brojnim relevantnim ocjenama i prikazima. Njih je popisao R. Benedicty u časopisu Acta antiqua, 1962., 1-3, 307 i d. Bila je to podloga za njihovu skupnu ocjenu, koju je objavio G. Gyorfy u Byzantinische Zeitschrift, 55, 1962., 2, 302-309, gdje se pokazuju sve opravdane primjedbe upućene Moravcsiku, ali i sastavljačima Komentara.

 Historiografska rasprava

Nažalost, hrvatska historiografija u svojim radovima nastalim prije 1962. te primjedbe, bilo iz brojnih ocjena bilo iz Gyorfyjeva rada, u svojim raspravama nije uopće uzela u obzir. Upravo tri glave 29-31. presudne su za pojavu Hrvata na istočnoj obali Jadrana i u njezinu zaleđu, pa se uglavnom o njima vodila i glavna rasprava.

 Nada Klaić
mini|140px|Povjesničarka Nada Klaić
Pitanjem pojave Hrvata i tadašnjim stanjem historiografije o toj problematici bavi se Nada Klaić u posebnoj raspravi, Marginalia uz problem doseljenja Hrvata.Razprave SAZU, V., 1966 (Hauptmannov zbornik) 19-36. U raščlanjivanju vijesti gl. 29-31. spisa De administrando imperio (dalje DAI), ne ulazi, već prihvaća gledišta koja su rezultat Grafenauerova rada,»Prilog kritici izvještaja Konstantina Porfirogeneta o doseljenju Hrvata«, Historijski zbornik 1952, 1-
2, 1-56. utvrdivši da je ovaj ponovnim raščlanjivanjem relevantnih vrela poljuljao Hauptmanovu konstrukciju.Najvažaiji radovi Lj. Hauptmanna jesu: »Prihod Hrvatov«, Bulićev zbornik (Strena Buliciana) 1924, 515-545, te s nekoliko izmjena prijevod na hrvatski, »Dolazak Hrvata«, Zbornik kralja Tomislava,Zagreb, 1925, 86-127; na istom mjestu, »Karantanska Hrvaska«, 297-317; »Konstantin Porfirogenet o porijeklu stanovništva dubrovačkog zaleđa, Iz dubrovačke prošlosti«. Zbornik u čast M Rešetara 1931,
17-24; »Koraten, Goten und Sarmaten«, Germanoslavica 1935, 1-2, 95-127, i 3-4, 315-353; »Seoba Hrvata i Srba«, jugoslavenski istorijski časopis, 1937, 30-61. Za konačan zaključak poziva se na završne riječi Grafenauerove iz 1952. te dodaje da "ne bi trebalo u okvirima narodne predaje govoriti o dvostrukoj slavenskoj seobi, već o hrvatskoj i avaro-slavenskoj". Nada Klaić drži da ne ne bi trebalo precjenjivati ulogu Slavena u borbama s Avarima, jer "čista i prerađena narodna tradicija zna u toj ulozi samo Hrvate".»Marginalia«, 35. Također drži da su Hrvati morali nakon pobjede nad Avarima imati položaj u odnosu na Slavene kakav su imali i Avari prema Slavenima. Upozorava na to da Grafenauer nije "ponovio ništa o nabačenoj misli, naime o dvostrukoj hrvatskoj seobi na jug", te zaključuje da "stoga historiografija treba da se vrati na svestrano istraživanje ovog neobično zanimljivog, a ipak još neriješenog problema".

Prvo poglavlje Povijesti Hrvata Nade Klaić ugledalo je svjetlo dana kao skripta.Pregled izvora i historiografije za hrvatsku povijest do XII. st., Zagreb 1967. U Pregledu je zaključila da je tek "podrobnija analiza djela (DAI, M.S.) pokazala da je 30. pogl. ušlo u djelo kasnije i da mu prema tome nije autor sam car"»Pregled«, 38-39. te drži da je "nepoznati autor mnogo savjesniji i iskreniji od Konstantina Porfirogeneta u donošenju podataka o Bijelim Hrvatima i Bijeloj Hrvatskoj, izbacivanju Heraklija iz hrvatske povijesti i da je Konstantinova redakcija doseljenja zamijenjena s narodnom tradicijom - pričom o petero braće i dvije sestre koji su doveli Hrvate na Jug".»Pregled«, 39. Dakle, prema Nadi Klaić, anonimni autor "30. pogl. uživa s pravom mnogo više povjerenja historičara nego car pisac"»Pregled«, 40. zbog svojih točnijih podataka kao i za nas vrlo važnih vijesti - podrazumijeva još i popis županija i vijesti o odnosima gradova prema zaleđu, tj. podatke o tributu.  Pri uvrštenu tog poglavlja u Povijest Hrvata u ranom srednjem vijeku, Zagreb, 1971, Nada Klaić osim stilskih ne izvodi druge promjene svojeg shvaćanja kako ga je iznijela 1966. i 1967. S tim shvaćanjem sukladan je i prikaz Doseljenja Hrvata u istoimenom poglavlju u njezinoj Povijesti Hrvata, 133. – 140.

 Relja Novaković
mini|Dolazak Hrvata na Jadran, Oton Iveković
Relja Novaković je na vrlo osebujan način pristupio raspravi o 29. i 30. glavi DAI.»Neka zapažanja o odnosu 29. i 30. glave DAI«, Istorijski časopis, knj. 20, 1972, 5-54. Tekst se sastoji od dvije cjeline. U prvoj, nakon prenošenja prijevoda dijelova gl. 29. i 30. iz Vizantinskih izvora za istoriju naroda Jugoslavije, II, 1959., raspravlja o nizu pitanja: pojmu Dalmacije, spomenu Dunava, Splita i Salone, prvom prijelazu rijeke - predlaže Cetinu umjesto Dunava - Saloni kao vojnom središtu i njezinom padu te ostalim primorskim gradovima. Druga cjelina sastoji se od osvrta na neka mišljenja o 29. i 30. glavi ili, kako sam kaže, to je jedan zakašnjeli prikaz, točnije bi bilo reći zakašnjela promašena ocjena (Grafenauerova Priloga iz 1952.).

Vrlo je teško oduprijeti se osudi načina rada Relje Novakovića. Nije ispravno upotrebljavati pri raščlambi vrela prijevod pored kritičkog izdanja, kao i prisvajanje tuđih upozorenja na neke stvari bez navođenja tko, kada i gdje je to uradio prije njega, tako npr. u obaranju 6. točke Grafenauerovih zaključaka o vrijednosti 29. i 30. glave samo kao pomoćnog sredstva kod obrade 30. gl., isključujući ih kao samostalno vrelo, i Grafenauerovo proglašavanje vijesti 29. gl. o Klisu za sitne i sporedne. Novaković nije primijetio da u kontekstu doseljenja Hrvata vijesti o opisu Klisa nisu presudne te da je, ali u drugom kontekstu, na njih upozorila Klaićka, Marginalia, 1966., 31.

 Lujo Margetić

Lujo Margetić polazi u svojoj raščlambi od Hauptmannovih i Grafenauerovih postignuća, ali dolazi do suprotnih rezultata.»Konstantin Porfirogenet i vrijeme dolaska Hrvata«, Zbornik Historijskog instituta JAZU 8, 1977, 5-88, usp. na istom mjestu i ocjenu Mate Suića, 89-100. Dvije činjenice oko Margetićeva rada upućuju na krajnji oprez: 1. rad takva opsega Akademija obično objelodanjuje u svojoj najreprezentativnijoj publikaciji tj. u Radu i 2. nema do tada presedana u Akademiji da se uz rad objelodanjuje njegova ocjena tj. njezin glavni dio.  Vrijeme dolaska Hrvata na istočnu obalu Jadrana datira krajem VIII. st., dok prema spomenutoj dvojici, ali i ne samo njima, taj slijed događaja smješta se u prvu polovicu VII. st. Pokušati odgovoriti na njegove argumente kojima pobija Hauptmanna i Grafenauera, ovdje nije moguće. Već je Peter Štih utvrdio»Karantanija = stara domovina Hrvatov?«, Zgodovinski časopis, 1987, 3, 531. da bi to zahtijevalo raspravu po obujmu podjednaku Margetićevoj. Sumnje, koje se mogu uputiti na ne potpuno besprijekoran Margetićev postupak nalaze se u sljedećem:
mini|Akademik Lujo Margetić
 Nije u obzir uzeo sva stajališta dotadašnje historiografije, držeći takav postupak vjerojatno nepotrebnim ako ne i neostvarivim.Margetić, »Konstantin Porfirogenet«, 6.
 Pri raščlambi vrela drži da je dovoljno da iz gl. 29-30. donese samo ono što se odnosi na našu užu problematiku iscrpno a po potrebi i u izvornom obliku.
 Upotrebljava raspored toponima tipa Obrov na glavnim pravcima rimskih cesta što vode prema Jadranu, ali bez pokušaja da za svaki toponim ustanovi da li se veže uz Avare - neki filolozi tako ne misle - te ne obraća nikakvu pažnju vremenskom hijatusu između vremena boravka Avara u tim krajevima i datuma kada su toponimi prvi put zabilježeni u neprijepornim vrelima.
 Arheološki materijal također koristi, ali ne vodi računa da on može biti siguran oslonac za zaključivanje pro et contra povjesničareve teze samo pod određenim uvjetima:
 ako materijal potječe iz sustavno i suvremeno istraživanih zatvorenih grobnih cjelina apsolutno kronološki datiranih;
 dovoljno je brojan da je moguća primjena statističkih metoda i nad osteološkim dijelom nalaza. Bez tih preduvjeta moguća su samo nesigurna nagađanja, napose o etničkoj pripadnosti nositelja određenih tipova nalaza.
 U raščlambi vrela 29-30. glave DAI upotrijebio je izdanje Moravcsik-R.J.H. Jenkins iz 1949., Bonski korpus, i Documenta Račkoga, a ne i novo popravljeno izdanje Moravcsik-Jenkins iz 1967. Kad već koristi starije, slabije izdanje, ni na jednom mjestu Margetić ne pokazuje da je pri služenju njime uzeo u obzir bilo koju primjedbu koju su o njemu izrekli u svojim ocjenama, među ostalima: Dujčev, Ostrogorski, Ferjančić, Darrouzes, Kvriakides, Lemerl i drugi.V. R. Benedicty, Acta antiqua, 1962, 1-3, 307. i d. Upotrijebivši Commentary (1962.) uz izdanje iz 1949. također mimoilazi ocjene od kojih neke zadiru u Dvornikovo datiranje i atribuiranje 30. glave.Već spomenuti Gyorfyjev rad. Tu osobinu nesluženja relevantnim stranim ocjenama s Margetićem dijele Božidar Ferjančić, Nada Klaić, Relja Novaković i drugi hrvatski povjesničari, kao i povjesničari susjednih zemalja. I, napokon, ni ocjena Mate Suića, glavninom istraživačkog interesa arheologa i povjesničara antike, koja je objelodanjena uz Margetićev prilog, nije učvrstila vjeru u njegove rezultate.

 Štih, Košćak
mini|Optimalan prostor Bijele Hrvatske u 9. stoljeću

Ferjančićev prilog s obećavajućim naslovom razočarao je svojim rezultatom.»Struktura 30. glave spisa DAI«, Radovi Vizantološkog instituta, 18, 1978, 67-80. On je izbjegao da i sam raščlani vijesti 30. glave. Poslije radikalnog Margetićeva prijedloga, Nada Klaić bila je prisiljena da se pri priređivanju novog izdanja Povijest Hrvata u srednjem vijeku vrati problemu njihova doseljenja. Rezultiralo je to nekolicinom priloga. U najvažnijem je prihvatila Margetićevo datiranje i pradomovinu Hrvata otkrila u Karantaniji.»O problemima stare domovine, dolaska i pokrštenja dalmatinskih Hrvata«, Zgodovinski časopis, 1984, 4, 253-270. Koliko je raščlanjivanje vrela Nade Klaić besprijekorno, pokazuje najbolje njezino stajalište kojim svoje rezultate uvjetuje točnošću upotrijebljenog prijevoda. Odgovor slovenske historiografije nije trebalo dugo čekati.

U raspravu se uključio Peter Štih,Karantanija = stara domovina Hrvatov?«, Zgodovinski časopis, 1987, 3, 529-548. ali poslije smrti Nade Klaić raspravu je nastavio Margetić, koji je pokušao odbaciti Štihove prigovore, ali svoju tezu nije podupro novim dokazima.»Još o pitanju vremena dolaska Hrvata«, Zgodovinski časopis, 1988, 2. 234.-240. Ranije najavljena rasprava Nade Klaić,»Poganska stara ili vela Hrvatska Konstantina Porfirogeneta«, Croatica christiana periodica, 12, 1988,21,49-63. koja je poslužila kao podloga za ponovnu izmjenu njezina shvaćanja doseljenja Hrvata koje zastupa u spomenutom prilogu i u Povijesti Hrvata u srednjem vijeku, Zagreb 1990., 18. – 24., dovela ju je nakon prihvaćanja Margetićeva datiranja doseljenja u VIII. st. do preusmjerenja doseljenja Hrvata sa sjevera na jug na pravac jug-sjever. To shvaćanje utemeljila je na radovima filologa H. Kunstmanna.U prilogu R. Katičića, »Kunstmannovi lingvistički dokazi o seobi Slavena s juga na sjever«, Starohrvatska prosvjeta, 5. III. 1990, 20, 225-238, ne ulazeći u mogućnost je li bila moguća seoba sa sjevera na jug, zaključuje poslije podrobne raščlambe filoloških dokaza H. Kunstmanna sljedeće: »Ovdje se tvrdi i obrazlaže samo to da Kunstmann svojim etimološkim istraživanjima takvoj argumentaciji nije pridonio ništa.« (236) Poslije Katičićeva rada potencijalni njezini sljedbenici - sljedbenici upravo spomenutih shvaćanja - morat će odbaciti glavnu uporišnu točku na kojoj je izgradila shvaćanje o seobi Hrvata s juga na sjever u ranom srednjem vijeku.

Vladimir Košćak je poslije višegodišnje rasprave s Lujom Margetićem»Marginalije uz rad V. Košćaka 'Pripadnost istočne obale...'« (Historijski zbornik, XXXIII-XXXIV, 1980-1981, 291-355) svoja shvaćanja izložio u opširnom prilogu.Historijski zbornik 1983, 255-286; V. Košćak, »O nekim pitanjima hrvatske povijesti u ranom srednjem vijeku«, Historijski zbornik 1984, 211-234; L. Margetić, »Još o dolasku Hrvata«, Historijski zbornik, 1985, 227-240. 27 "Dolazak Hrvata", Historijski zbornik, 1987, 339-395. Zaključuje se da su Hrvati došli iz Bijele Hrvatske te da su slijedom prihvaćanja 637./638. kao godine pada Salone doselili poslije te godine a prije misije opata Martina 641. Prema Košćaku, živjeli su u tetrarhiji - Dalmatinskoj, Panonskoj, Karantanskoj i Epirskoj Hrvatskoj. Potonje dvije su padom pod Franke i Bizant prestale postojati. Konstrukcija može biti privlačna, ali ne i dokaziva poslije minuciozne raščlambe njegovih dokaza.

Dakle, morat će se odsjeći mnoge suhe grane historiografije u kompleksu te problematike. Polazište u njezinu rješavanju može biti samo nova raščlamba djela u purpuru rođenog cara, iako je to drugorazredno vrelo. Poći valja od faksimila, ne samo pariškog kodeksa. Put ni brz ni lak, ali jedini plodonosan. S obzirom na to da je u uvodu ovoga članka parafraziran ulomak o doseljenju Hrvata iz Hrvatske enciklopedije (LZMK), sada slijedi citat iz Opće i nacionalne enciklopedije koja na neki način prihvaća Košćakovu tvrdnju:

 Tibor Živković

U epistemološkom smislu Živkovićeva raščlamba ostaje usidrena u dugoj historiografskoj tradiciji minucioznog čitanja DAI kao povijesnog izvora, no odvažnost njegovih usporedbi, njegova uporaba poredbenog materijala, te osobito njegovi zaključci, u mnogočemu ga udaljavaju od njegovih predšasnika Živković, naime, predmnijevajući postojanje "izgubljenog izvora" za sastavljanje 30-36. poglavlja, Porfirogenetov pretpostavljeni tekstualni predložak za „dalmatinski dossier“ nalazi u izgubljenom djelu o "pokrštavanju Srba i Hrvata".Radovi Zavoda za hrvatsku povijest, 2010., T. Vedriš, »Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti«, 13-36. U historiografiji prihvaćeno znanje potvrđuje da je Konstantin Porfirogenet koristio podatke o Hrvatima, Srbima i drugim Slavenima iz arhiva Carske palače kao i iz usmenih priopćenja bizantskih dužnosnika namještenih u Dalmaciji. Raščlamba najstarijeg povijesnog teksta o Srbima i Hrvatima sadržanog u 30, 31. i 32. poglavlju DAI pokazala je da usmena predaja nije mogla biti izvor podataka o Hrvatima i Srbima, već da je Konstantin koristio pisani izvor kojeg je moguće datirati oko 878. godine.Radovi Zavoda za hrvatsku povijest, 2010., T. Živković, »Izvor Konstantina Porfirogeneta za najstariju povijest Hrvata i Srba«, 117-131.

Osobit stil tog izvora usredotočen je na pokrštavanje (Conversio Croatorum et Serborum) i bliske veze Hrvata i Srba s Rimom. Taj stil, ili literarni žanr – De conversione – nije postojao u suvremenom Bizantu, no bio je dobro poznat u ranome srednjem vijeku na Zapadu. Raščlambom navedenih poglavlja DAI utvrđen je velik stupanj jezičnih podudarnosti s tekstom poznatim u historiografiji pod imenom De conversione Bagoariorum et Carantanorum. Veze između De conversione Bagoariorum et Carantanorum i 30. 31, i 32. poglavlja DAI lako je prepoznatljiva u koncepciji djela kao i dijelovima koje je autor dodao.
Zaključak Živkovićevog rada jest da je moguće potražiti novi put u razmatranju najranije povijesti Hrvata i Srba; očito je da je Konstantin Porfirogenet koristio podatke koje je preuzeo od anonimnog skupljača koji je, vrlo vjerojatno, djelovao kao visoki dužnosnik Rimske Crkve.

 Danijel Džino

Što se tiče Slavena i Hrvata (tj. "Slavena" i "Hrvata"), vidljivo je da se Danijel Džino interpretacijski izravno naslanja na Florina Curtu i njegovo viđenje Slavena kao bizantskog konstrukta koji je izjednačio različite manje grupe, a ne jedne etničke skupine sa zajedničkim podrijetlom i domovinom. Ipak, te manje skupine su dijelile neke elemente zajedničkog kulturnog habitusa što je promatračima izvana omogućilo da ih promatraju kao "Druge" i stereotipno ih svrstaju pod istu oznaku. Samim time u vodu pada tradicionalno shvaćanje pojave Slavena i Hrvata u Dalmaciji prema kojem su i jedni i drugi preplavili prostor i zauzeli "praznu kuću". Zbog toga Džino kreće u dekonstrukciju narativa o dolaskuSlavena i Hrvata u Dalmaciju prisutnih kod pojedinih srednjovjekovnih autora.Academia.edu - Tomislav Bali: I bi Hrvat. Povodom knjige Danijela Dzine, Becoming Slav, Becoming Croat: Identity transformations in post-Roman Dalmatia

Džino kratkim ekskursom o Curtinim pogledima na razvoj slavenskog identiteta prema kojem su Slaveni postali Slavenima tek u doticaju s romaniziranim područjima. Kako zaključuje Dzino – to je ključ za razumijevanje transformacije identiteta u Dalmaciji ranoga srednjeg vijeka. Dalmatinski gradovi se nisu slavenizirali, ali ni romanizirali po bizantskoj shemi. Njihov identitet bio je poseban, "novoromanski". U zaleđu je došlo do promjene dominantnog jezika. Džino smatra da je do tog procesa došlo jer više nije bilo dominantne skupine zainteresirane za mogućnost da latinski ostane govorni jezik zaleđa. Dapače, taj prostor nalazi se na periferiji avarskog utjecaja u kojem slavenski jezik funkcionira kao lingua franca. U novim uvjetima, on je predstavljao bolji izbor za komunikaciju i socijalizaciju. Dzino dalji avarski utjecaj vidi ponajprije u titulama bana i župana. Što se tiče stanovništva, nije došlo do dramatičnih promjena i smjena, već je došlo do određene kulturalne mimikrije ili hibridnosti.

Sigurno je da se hrvatsko ime javlja od IX. stoljeća. Džino tu pojavu stavlja u kontekst događanja na cjelokupnom euromediteranskom prostoru, nastojeći u njima pronaći uzroke uzleta nove elite. Pritom naglasak stavlja na uspon Franačke i njezinu konfrontaciju s Bizantom pri čemu je dalmatinski prostor imao istaknutu ulogu. S obzirom na ulogu Franaka, osvrnuo se na mogućnost migracije Hrvata u 9. stoljeću prema kojoj nije nesklon, iako ističe da se konkretniji zaključak po tom pitanju ne može donijeti. Hrvati su bili jedan od identiteta koji su se tijekom 9. stoljeća borili za prevlast u Dalmaciji. Ishodište hrvatske elite nalazilo se u trokutu Nin-Knin-Skradin. Ona je zamijenila uglednike ili poglavice (u nedostatku boljeg prijevoda antropološkog termina big-man) koji su dominirali dalmatinskim prostorom u kasnom VII. i ranom VII. stoljeću. Hrvatska elita tijekom kasnog VIII. stoljeća započinje izgradnju složenijih političkih jedinica – županija. Uključuju se u heterogeni franački politički sustav te preuzimaju dominaciju iz ruku Guduskana. Samo "hrvatstvo" ogledalo se na više načina, najčešće kao oznaka političke pripadnosti regnumu ili osnova nasljednog prava elita.

 Mate Božić

Za razliku od prethodnih autora smatra kako do “dolaska Hrvata” tj. doseljenja skupine nositelja hrvatskog etnonima iz sjevernijih europskih krajeva u Dalmaciju nikada nije došlo: niti u prvoj polovici VII. stoljeća (tradicionalna teza) niti krajem VIII. stoljeća (teza Luje Margetića) ili tijekom IX. (Danijel Džino).  Podatke iz DAI koji to navode smatra literarnom konstrukcijom zapisanom sredinom X. stoljeća koja zapravo predstavlja Porfirogenetovu legendu. Prema Božićevim zaključcima Konstantin Porfirogenet je tom pričom na svoj način objašnjavao tadašnje istodobno postojanje slavenskih plemena - nositelja etnonima „Hrvati“ (“Hrvate“) na jugu Europe, u srednjoj Europi i istočnoj Europi te je nevješto iskonstruirao priču o navodnoj hrvatskoj seobi sa sjevera na jug u kontekstu borbi bizantskih careva (osobito Heraklija) s Avarima i Slavenima.

(Bijeli) Hrvati su se autohtono, tijekom dugotrajnog procesa, formirali na području jednog dijela nekadašnje rimske provincije Dalmacije tek nakon završetka perioda „seobe naroda“, na sličan način kako su se autohtono te međusobno neovisno, formirala i hrvatska plemena u današnjoj Češkoj, odnosno današnjoj sjeverozapadnoj Ukrajini. Zajednička karakteristika svih tih različitih ranosrednjovjekovnih slavenskih plemenskih skupina, koje nalazimo u različitim dijelovima Europe, je njihovo ime, a ono je u sva četiri slučaja u svojoj osnovi poteklo od široko rasprostranjenog staroslavenskog toponima „hrvat“ (varijante praslavenskog *górdЪ) sa značenjem “utvrđenog mjesta” ili mjesta “čuvara” - stražara, odnosno “stražarnice”. Prema tome, to bi ime po svom značenju bilo istovjetno drugim slavenskim izrazima poput: “ostrog”, “kremlj”, “gradište”, “gradina”...itd. - što sve sadržajno odgovara općem praslavenskom izrazu *górdЪ tj. suvremenim hrvatskim jezikom rečeno “grad” - u značenju “utvrđenog mjesta”.
Na osnovi određenih analogija Mate Božić zaključuje kako je proces autohtonog formiranja hrvatskog etnonima na područuju nekadašnje rimske provincije Dalmacije svoju početnu točku imao u ranosrednjovjekovnom toponimu (nazivu za današnji Biograd), potom regionimu (“v Hrvatih” – srednjovjekovni naziv za zaleđe Zadra, današnji Ravni kotari) i teritorionimu (“Regnum Croatorum” sredinom IX. stoljeća), da bi se naposljetku oblikovao naziv za plemenski savez (Bijelih) Hrvata, kako ga opisuje DAI sredinom X. stoljeća. Osim toga, pojam “Bijeli Hrvati” povijesni izvori pouzdano pridaju isključivo hrvatskom plemenskom savezu u Dalmaciji, dok se za druga europska hrvatska plemena (npr. ona zabilježena u Češkoj i sjeverozapadnoj Ukrajini) taj epitet ne koristi (osim u okviru literarne konstrukcije Konstantina Porfirogeneta).Božić, Mate. “”HRVAT” I “HRVATI” – OD TOPONIMA DO ETNONIMA". Pleter III 3(2019): 135-176. ISSN 2459 – 8623 https://www.academia.edu/38298037/_HRVAT_I_HRVATI_-_OD_TOPONIMA_DO_ETNONIMA ili https://hrcak.srce.hr/217870

Izvori

Literatura
 Marin Buovac: Poganski običaj prilaganja obola Konstantina V. Kopronima i Lava IV. u inhumiranim grobovima na prostoru istočnojadranske obale, Znanstveni skup "Hrvatska arheologija i Aachenski mir, 812.-2012." - Zadar, 2012 (poster sekcija).

Unutarnje poveznice
 Podrijetlo Hrvata
 Bijela Hrvatska
 Pokrštenje Hrvata

 Vanjske poveznice
 Dolazak Hrvata  i prijepori
 O dolasku Hrvata u DAI
 O godini razorenja Salone

Kategorija:Hrvatska i Hrvati prije seobe
Kategorija:Hrvatska za narodnih vladara

The oldest layer of the Croats to which science can reach was, probably, a group of military well-organized stockers who were in the stairs north of the Caucasus, between the Caspian and the Azov Sea, raining sheep, cows and beasts, as the nomads lived under the shorts and were good metalers.

Question: what did the stockers rain in the stairs

what did the stockers rain in the stairs

Question: where is the oldest layer of the croats located

sjeverno od Kavkaza , između Kaspijskoga i Azovskoga

where is the oldest layer of the croats located

Question: dolazak hrvata is the oldest layer of what

dolazak hrvata is the oldest layer of what

Question: who is the oldest layer of the croats

Question: what animals did the stockers rain in the caucasus

what animals did the stockers rain in the caucasus

Question: what is the oldest layer of the caucasus

what is the oldest layer of the caucasus

Question: what did the nomads live under in the caucasus

what did the nomads live under in the caucasus

Question: where is the oldest layer of croats found

where is the oldest layer of croats found

The oldest layer of the Croats to which science can reach was , probably , a group of military well - organized stockers who were in the stairs north of the Caucasus , between the Caspian and the Azov Sea , raining sheep , cows and beasts , as the nomads lived under the shorts and were good metalers .

According to the legend, which is transmitted by an anonymous continuer Konstantin Porfirogenet, the Croats, under the leadership of five brothers and two sisters, reached the premises of today’s Croatia.

Question: who lived in the dolazak hrvata

Question: who transmitted the legend of the dolazak hrvata

who transmitted the legend of the dolazak hrvata

Question: the dolazak hrvata is a legend of which country

the dolazak hrvata is a legend of which country

Question: who led the croats to the top of the world

petero braće i dvije sestre doselili na prostore današnje

who led the croats to the top of the world

Question: how many brothers were in the dolazak hrvata

how many brothers were in the dolazak hrvata

Question: according to legend, who reached the premises of dolazak hrvata

according to legend, who reached the premises of dolazak hrvata

Question: who were the leaders of the croats in the legend

dvije sestre doselili na prostore današnje

who were the leaders of the croats in the legend

Question: where did the dolazak hrvata take place

According to the legend , which is transmitted by an anonymous continuer Konstantin Porfirogenet , the Croats , under the leadership of five brothers and two sisters , reached the premises of today ’s Croatia .

Pregledni rad
Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti
Trpimir Vedriš
Puni tekst: hrvatski pdf 421 Kb
str. 13-36
preuzimanja: 2.196
APA 6th Edition
Vedriš, T. (2010). Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti. Radovi Zavoda za hrvatsku povijest Filozofskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, 42 (1), 13-36. Preuzeto s https://hrcak.srce.hr/63322
MLA 8th Edition
Vedriš, Trpimir. "Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti." Radovi Zavoda za hrvatsku povijest Filozofskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, vol. 42, br. 1, 2010, str. 13-36. https://hrcak.srce.hr/63322. Citirano 11.10.2022.
Chicago 17th Edition
Vedriš, Trpimir. "Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti." Radovi Zavoda za hrvatsku povijest Filozofskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu 42, br. 1 (2010): 13-36. https://hrcak.srce.hr/63322
Harvard
Vedriš, T. (2010). 'Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti', Radovi Zavoda za hrvatsku povijest Filozofskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, 42(1), str. 13-36. Preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/63322 (Datum pristupa: 11.10.2022.)
Vancouver
Vedriš T. Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti. Radovi Zavoda za hrvatsku povijest Filozofskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu [Internet]. 2010 [pristupljeno 11.10.2022.];42(1):13-36. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/63322
IEEE
T. Vedriš, "Razgovor ugodni: Konstantin VII Porfirogenet i percepcije najranije hrvatske povijesti", Radovi Zavoda za hrvatsku povijest Filozofskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, vol.42, br. 1, str. 13-36, 2010. [Online]. Dostupno na: https://hrcak.srce.hr/63322. [Citirano: 11.10.2022.]
Sažetak
Ključne riječi
Hrčak ID:
63322
URI
https://hrcak.srce.hr/63322
Posjeta: 3.560 *

Question: who wrote the book punishment of the serbs and the croats

who wrote the book punishment of the serbs and the croats

Question: what is porfirogenet's presumed text proposal for dalmatian doss

the punishment of the Serbs and the Croats

the punishment of the Serbs and the Croats

what is porfirogenet's presumed text proposal for dalmatian doss

Question: what historical source is dolazak hrvata based on

what historical source is dolazak hrvata based on

Question: what was porfirogenet's presumed text proposal for

what was porfirogenet's presumed text proposal for

Question: how many chapters of dalazak hrvata are there

how many chapters of dalazak hrvata are there

Question: what is the historical source of dalazak hrvata

what is the historical source of dalazak hrvata

Question: which chapters of dalazak hrvata are thought to have been lost

which chapters of dalazak hrvata are thought to have been lost

In the epistemological sense , Zhivkovich 's discourse remains centered in the long historiographic tradition of minucious reading of the DAI as a historic source , but the courage of its comparisons , its use of parallel material , and in particular its conclusions , in a lot distant him from its predecessors Zhivkovich , namely , assuming the existence of " lost source " for the composition of chapters 30 - 36 , Porfirogenet 's presumed text proposal for " Dalmatian dossiers " is found in the lost work on " the punishment of the Serbs and the Croats " .

Question: porfirogenet's presumed text proposal for dalmatian dossiers is

the punishment of the Serbs and the Croats

the punishment of the Serbs and the Croats

porfirogenet's presumed text proposal for dalmatian dossiers is

Question: who is the author of dalmatian dossiers

Question: how many chapters of dalmatian dossiers are there

how many chapters of dalmatian dossiers are there

Question: which chapters of dalmatian dossiers are thought to have been written by

Question: who was the source of dolazak hrvata

Question: what is the historiographic tradition of dolazak hrvata

what is the historiographic tradition of dolazak hrvata

In the historiography the knowledge received confirms that Konstantin Porfirogenet used data about the Croats , Serbs and other Slaves from the archives of the Imperial Palace as well as from the oral communications of the Byzantine officials settled in Dalmatia .

In the epistemological sense, Zhivkovich's discourse remains centered in the long historiographic tradition of minucious reading of the DAI as a historic source, but the courage of its comparisons, its use of parallel material, and in particular its conclusions, in a lot distant him from its predecessors Zhivkovich, namely, assuming the existence of "lost source" for the composition of chapters 30-36, Porfirogenet's presumed text proposal for "Dalmatian dossiers" is found in the lost work on "the punishment of the Serbs and the Croats". In the historiography the knowledge received confirms that Konstantin Porfirogenet used data about the Croats, Serbs and other Slaves from the archives of the Imperial Palace as well as from the oral communications of the Byzantine officials settled in Dalmatia.

What about the Slavena and the Crowns?

Academia.edu no longer supports Internet Explorer.
To browse Academia.edu and the wider internet faster and more securely, please take a few seconds to upgrade your browser.
Vjesnik za arheologiju i historiju dalmatinsku 111The role of church furniture in the communication of identity in early medieval Croatia / Uloga crkvenog namještaja u komuniciranju identiteta u ranosrednjovjekovnoj Hrvatskoj
2018 •
Vjesnik Arheološkog muzeja u ZagrebuCemeteries and Findings from the 7th and 8th Centuries VAMZ 54 2021
2021 •
Vjesnik Arheološkog muzeja u Zagrebu LIIFormation of the Identity of the Elite in the Eastern Adriatic Hinterland in the Late 8th Century and Early 9th – The Role of Carolingian Weaponry / Formiranje identiteta elite u istočnojadranskome zaleđu na prijelazu sa 8. u 9. stoljeće – uloga karolinškog oružja
2019 •
Loading Preview
Sorry, preview is currently unavailable. You can download the paper by clicking the button above.

Question: daniel jino's interpretation of slavena directly settles on which court

What about the Slavena and the Crowns?

Question: slavena and the crowns were constructs of what era

What about the Slavena and the Crowns?

slavena and the crowns were constructs of what era

Question: who is the author of dolazak hrvata

What about the Slavena and the Crowns?

Question: daniel jino's interpretation of slavena focuses on which court

What about the Slavena and the Crowns?

daniel jino's interpretation of slavena focuses on which court

Question: slavena and the crown are two of the three major groups in which greek

What about the Slavena and the Crowns?

Question: what two groups are mentioned in the dolazak hrvata

What about the Slavena and the Crowns?

what two groups are mentioned in the dolazak hrvata

Question: what are the names of the two groups in dolazak hrvata

What about the Slavena and the Crowns?

what are the names of the two groups in dolazak hrvata

" Slavena " and " Hrvata " ) , it is visible that Daniel Jino interpretation directly settles on the Florin Court and his view of Slavena as a Byzantine constructs that equated different minor groups , rather than one ethnic group with a common origin and homeland .

What about the Slavena and the Crowns? "Slavena" and "Hrvata"), it is visible that Daniel Jino interpretation directly settles on the Florin Court and his view of Slavena as a Byzantine constructs that equated different minor groups, rather than one ethnic group with a common origin and homeland.

Academia.edu no longer supports Internet Explorer.
To browse Academia.edu and the wider internet faster and more securely, please take a few seconds to upgrade your browser.
2019, Pleter - časopis Udruge studenata povijesti "Toma Arhiđakon" - ISHA-e Split
Abstract
Tema ovog rada je tumačenje značenja, odnosno razvoja, europskih toponima, regionima i etnonima u kojima je moguće prepoznati zajedničku „hrvatsku“ osnovu. U radu se kronološki navode spomeni „hrvatskog imena“ tematizirani u dosadašnjoj historiografiji, uzimajući osobito u obzir razmatranja i zaključke Vjekoslava Klaića o toj problematici. Potom se analizira pojava istovjetnog „hrvatskog“ toponima, regionima/teritorionima i etnonima na jednom dijelu područja nekadašnje rimske provincije Dalmacije (dijelova današnje Hrvatske te Bosne i Hercegovine) tijekom ranog srednjovjekovlja. Naposljetku se problematizira pitanje egzistencije „Bijelih Hrvata“ i „Bijele Hrvatske“ u europskom kontekstu, kako je predstavljeno u djelu „De administrando imperio“ sredinom X. stoljeća, odnosno pitanje pretpostavljenog „dolaska Hrvata“ – tj. seobe skupine nositelja hrvatskog etnonima iz sjevernijih europskih krajeva u Dalmaciju. Ekscerpt ovoga članka predstavljen je splitskoj publici sredinom prosinca 2018. u Sveučilišnoj knjižnici u Splitu kao dio ciklusa izlaganja u okviru niza obilježavanja "Od II. splitskog crkvenog sabora do kraja Velikoga rata", a potom i početkom veljače 2019. kao dio programa manifestacije "Noć muzeja" u prostoru Kneževa dvora (Providurova stana) kliške tvrđave.
Loading Preview
Sorry, preview is currently unavailable. You can download the paper by clicking the button above.

Question: who wrote the legend of dolazak hrvata

Question: when did porfirogenet write dolazak hrvata

when did porfirogenet write dolazak hrvata

Question: when did porfirogenet write the dolazak hrvata

when did porfirogenet write the dolazak hrvata

Question: what is the name of the byzantine chef who fought with the avar and

what is the name of the byzantine chef who fought with the avar and

Question: when was the dolazak hrvata written

Question: who was the carrier of the ethnons hrvati and heraklia

who was the carrier of the ethnons hrvati and heraklia

Question: when was the legend of porfirogenet written

sredinom X. stoljeća koja zapravo predstavlja Porfirogenetovu legendu

when was the legend of porfirogenet written

Question: the dolazak hrvata was a part of which roman province

the dolazak hrvata was a part of which roman province

Question: what colour are the croats in dolazak hrvata

what colour are the croats in dolazak hrvata

Question: who was the first group of croatians to form the dolazak h

who was the first group of croatians to form the dolazak h

Question: where is the dolazak hrvata located today

where is the dolazak hrvata located today

Question: the dolazak hrvata (or croatian tribes) are

the dolazak hrvata (or croatian tribes) are

Question: who formed the white croats in dalmatia

Question: who did the white croats form in the czech republic

who did the white croats form in the czech republic

The data from the DAI that indicate this is considered a literary structure written in the middle of the X. century which actually represents the legend of Porfirogenet .

According to the Christmas conclusions , Konstantin Porfirogenet explained in his own way the present simultaneous existence of the Slavic tribes - the carrier of the ethnons " Hrvati " ( " Hrvati " ) in southern Europe , in Central Europe and Eastern Europe , and unknownly constructed the story of the alleged Croatian seobe from north to south in the context of the battle of the Byzantine chefs ( especially Heraklia ) with the Avar and the Slavs .

The ( White ) Croats were authonously , during a long - term process , formed on the territory of one part of the former Roman province of Dalmatia only after the end of the period of the " people of the peoples " , in a similar way as they were authonously and independently , formed the Croatian tribes in today 's Czech Republic , or today 's northwestern Ukraine .

The data from the DAI that indicate this is considered a literary structure written in the middle of the X. century which actually represents the legend of Porfirogenet. According to the Christmas conclusions, Konstantin Porfirogenet explained in his own way the present simultaneous existence of the Slavic tribes - the carrier of the ethnons "Hrvati" ("Hrvati") in southern Europe, in Central Europe and Eastern Europe, and unknownly constructed the story of the alleged Croatian seobe from north to south in the context of the battle of the Byzantine chefs (especially Heraklia) with the Avar and the Slavs. The (White) Croats were authonously, during a long-term process, formed on the territory of one part of the former Roman province of Dalmatia only after the end of the period of the "people of the peoples", in a similar way as they were authonously and independently, formed the Croatian tribes in today's Czech Republic, or today's northwestern Ukraine.


Hrvatsko Kraljevstvo nastalo je krunidbom prvoga hrvatskoga kralja Tomislava (vladao otprilike od 910. do 928. godine) koji se prema legendi okrunio na Duvanjskom polju, a spominje s kao kralj godine 925. godine. Za njegovih nasljednika izbijaju dinastičke borbe, potom slijedi mirna i čvrsta vladavina Stjepana Držislava, ponovne dinastičke borbe, te vladavina Petra Krešimira IV. i Dmitra Zvonimira. Hrvatsko Kraljevstvo izgubilo je posljednjeg hrvatskog vladara 1097. godine kada je u bitki na planini Gvozd poginuo posljednji hrvatski kralj Petar Svačić. Unatoč tomu, Hrvatska dobiva stranog vladara tek 1102. godine kada hrvatsko plemstvo prihvaća ugarskoga kralja Kolomana za hrvatskog vladara.

Od 1102. godine Kraljevina Hrvatska više nije bila neovisna zemlja, nego kraljevina u personalnoj uniji (s istim kraljem) s Ugarskom. Od 1527. godine, obje kraljevine prihvaćaju za kralja vladara iz dinastije Habsburg – dakle vladarske kuće koja vlada također i Češkom i čitavim Svetim Rimskim Carstvom. Pri tome nisu Hrvatska i Ugarska smatrane dijelovima Svetog Rimskog Carstva. Od 19. stoljeća – dakle u doba kada nestaje Sveto Rimsko Carstvo, a Habsburzi postaju carevima Austrijskog Carstva – službeni naziv Hrvatske je Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija.

Zemljopis
mini|lijevo|Hrvatska u doba Tomislava
U vrijeme Tomislava Hrvatska je zapremala površinu od preko 100 000 km2, obuhvaćajući Slavoniju, istočnu Istru do rijeke Raše, Gorski kotar i Liku, Dalmaciju, Bosnu sve do Drine, Zapadnu Hercegovinu, Boku Kotorsku sa zaleđem i većinu hrvatskih otoka. Središte hrvatske države bilo je između Zrmanje i Cetine, dok su planinski i granični dijelovi bili slabije naseljeni. Hrvatska je tada jedna od najmoćnijih država u ovom dijelu Europe. Međutim, neki autori smatraju da je Hrvatska bila mnogo manja. Osobito su sporne sjeverna i istočna granica.

Za Petra Krešimira IV. Hrvatska je najmoćnija u svojoj povijesti, a i teritorijalno najveća. Obuhvaća Slavoniju, Srijem, čitavu Bosnu, Zapadnu Hercegovinu, Dalmaciju, sve otoke osim Korčule, Mljeta i Lastova, Liku, Gorski kotar i istočnu Istru. Pretpostavlja se da je Hrvatska tada zapremala površinu od 107 do 114 tisuća km2.

Stanovništvo
Jezgra hrvatske države nalazila se na prostoru između Zrmanje i Cetine, Dakle na prostoru sjeverne i središnje Dalmacije. Ovaj prostor bio je najgušće naseljen, a još je mnogo ljudi živjelo na prostoru Slavonije, dok su planinski prostori Bosne, Hercegovine i Gorskog kotara i Like bili mnogo rjeđe naseljeni. Pretpostavlja se da je u Tomislavovo vrijeme na području Hrvatskog kraljevstva živjelo oko 1 500 000 ljudi.

Seljaci

Najveći dio stanovništva čine slobodni seljaci koji žive na svojim seoskim posjedima i ondje se bave ratarstvom, stočarstvom ili šumarstvom. Većinu prihoda sa zemlje koriste da bi prehranili obitelj, dok višak prodaju na najbližem sajmu.

Neki seljaci su bili toliko siromašni da bi prodavali članove svoje obitelji ili čak same sebe plemićima, ponekad za samo nekoliko mjerica žita ili nekoliko ovaca.

Seljaci su bili dužni plaćati porez državi i odazvati se u vojsku u slučaju rata. Dio ratnog plijena su smjeli zadržati za sebe.

 Građani
U gradovima su živjeli, osim plemstva, i obrtnici i trgovci. Kao i seljaci, i oni su dužni plaćati porez državi.

Obrtnici su posjedovali radionice u kojima su izrađivali različite predmete, nakit, odjeću i obuću, alate, oružje. Obrtnici su se udruživali u cehove koji su obuhvaćali sve obrtnike iste struke (ceh kovača, zlatara, postolara, krojača...)

Trgovci su obično posjedovali kola (za kopnenu trgovinu) ili lađe (za pomorsku trgovinu) kojima su putovali od grada do grada. Brojni su bili posrednici, koji bi u jednom mjestu kupili određeni proizvod i prodali ga u drugom naselju u kojem se taj proizvod nije mogao naći. Najpoznatiji hrvatski trgovački grad bio je Dubrovnik, koji je trgovao po čitavom Jadranskom i Sredozemnom moru.

Plemstvo
Plemstvo se dijelilo na više i niže plemstvo.

Niže plemstvo nije bilo toliko imućno kao visoko plemstvo i njihovi su posjedi mnogo manji. Obično je jedina stvar koja je niže plemstvo dijelila od seljaka je bilo njihovo plemićko obiteljsko ime i činjenica da, kao i više plemstvo, ne moraju plaćati porez.

Više plemstvo je imalo velike posjede, bilo je bogato i uglavnom je besposličarilo. U ratno vrijeme plemići su činili elitnu konjicu koja se borila uz kralja, i koju je sam kralj isplaćivao dijelom ratnog plijena. U slobodno vrijeme plemići organiziraju gozbe i zabave, viteške turnire, ili se uče jahanju, mačevanju i baratanju lukom i strijelom.

 Gradovi

U doba hrvatskih narodnih vladara zemljom se vrlo rijetko vladalo iz jednog mjesta, već se vladarski dvor selio iz grada u grad, i boravio u kraljevskom dvorcu. Hrvatski kraljevski gradovi bili su Nin, Biograd na Moru i Knin. Ostali veći gradovi bili su Zadar, Split, Trogir, Ston i Dubrovnik. Petar Krešimir IV. je osnovao za svoje vladavine grad Šibenik.

Primorski gradovi Zadar, Split, Krk, Osor, Rab i dr. dugo su zadržali svoje romansko obilježje i stanovništvo. Povremeno su padali pod vlast Mlečana ili Bizanta. Hrvati postupno brakovima ili na druge načine postaju stanovnicima gradova, uz domaće romansko stanovništvo što postepeno dovodi do njihove kroatizacije.

 Povijest

 Hrvatsko Kraljevstvo za Tomislava
mini|desno|245px|Dio pisma pape Ivana X. upućenog Tomislavu u kojem ga crkveni poglavar naziva kraljem ("...dragom sinu Tomislavu, kralju Hrvata..."
mini|Hrvatsko kraljevstvo u 10. i 11. stoljeću

Knez Tomislav vladao je Primorskom Hrvatskom kada su Mađari iz Podunavlja prodirali prema zapadnoj i južnoj Europi ostavljajući za sobom pustoš i ruševine. Napali su i Panonsku Hrvatsku. Tomislav je odbio njihov napad i odbacio ih natrag preko rijeke Drave. Tada je vjerojatno došlo do sjedinjena Panonske i Primorske Hrvatske u jednu državu.

Hrvatska se država tada prostirala većim dijelom sadašnje Bosne i Slavonije. Na istoku je Hrvatska graničila s Bugarskom i Srbijom, a na jugu sa Zahumljem, u kojem su bili i Vis, Brač i Hvar, te se Zahumlje širilo i na dalmatinske gradove. U to vrijeme je bugarski car Simeon zaprijetio samom Carigradu. Da bi se osigurao od te pogiblji, Bizant sklapa s Tomislavom savez, a pod hrvatsku vlast dolaze svi dalmatinski otoci i gradovi. Tako je Kneževina Hrvatska dobila izlaz na more na čitavoj svojoj obali s velikim lukama.

Pod Tomislavovom vlašću, raste ne samo hrvatska država, već i njena vojna sila. U to doba je hrvatska vojska prema navodima bizantskoga cara Konstantina VII. Porfirogeneta brojila 100 000 pješaka i 60 000 konjanika (radi se vjerojatno o preuveličanim brojevima). Po Jadranskom je moru plovila flota od 80 sagena (veliki brodovi s po 40 mornara) i preko 100 kondura (manji brodovi s 10 – 20 mornara). Te navode valja međutim uzeti s velikom rezervom i gotovo sigurno su pretjerani jer bi Hrvatska za dizanje takve vojne sile morala imati više o procjenjenih milijun i pol stanovnika. Širenje područja, jačanje vojne sile i porast vlastite moći podigli su Tomislavovu samosvijest i moguće je da se 925. godine ili nešto ranije proglasio za kralja, za što je dokaz pismo pape Ivan X. koji u jednom pismu Tomislava oslovljava titulom rex (kralj).

Naglo jačanje Hrvatske pod Tomislavovim vodstvom uznemirilo je bugarskog kralja Simeona koji oko 926. napada Hrvatsku, ali ga Tomislav pobjeđuje negdje u sjeveroistočnoj Bosni 927. i učvršćuje svoju moć i vlast. Za Tomislavove su vlasti održana dva crkvena sabora u Splitu (925. i 928.) na kojima je odlučeno da se područje splitske nadbiskupije proširi na cijelu Hrvatsku, a ninska je biskupija ukinuta. Tomislavova vlast nad dalmatinskim gradovima omogućila je da u njih prodre hrvatski utjecaj. I prije su se Hrvati useljivali u dalmatinske gradove, a neki su postali ugledni građani. U Zadru znamo za tribune Dabra i Crnehu, a i za Dobrušu, priorovu kćer. Priori i tribuni su bili najugledniji građani, a njihovi naslovi najviše svjetovne časti. Iako Tomislav nije uklonio hrvatsko-dalmatinsko dvojstvo, u njegovo je doba položen temelj budućeg narodnog razvitka Dalmacije kao i Slavonije.
mini|lijevo|300px|Tomislavovo Hrvatsko Kraljevstvo i velike pobjede protiv Ugara, na Dravi 925., i Bugara, u bosanskim planinama 927.
Romantičarska ga historiografija, nastala u 19. stoljeću, a čiji je utjecaj jak i danas, vrlo glorificira, tvrdeći da je sjedinio hrvatske zemlje i udario temelje velikoj i snažnoj Kraljevini Hrvatskoj, koja je imala oko 1 500 000 stanovnika. On je odbio Mađare i Bugare i osigurao narodni i državni opstanak Hrvatima. On je učvrstio hrvatsko gospodarstvo na Jadranu i omogućio živu trgovinu poljodjelskim i stočarskim proizvodima, drvom, ribom, soli i drugim proizvodima u svim jadranskim lukama. On je uz razvitak hrvatskog naroda jače privezao dalmatinske gradove i otoke te omogućio da se oni djelotvorno pohrvaćuju. Poduprijevši zaključke o jedinstvenoj crkvenoj vlasti, sredio je unutrašnje prilike, jer su crkveni sukobi u ono vrijeme bili znatno počelo državne nesređenosti, a ne tek puka biskupska svađa. Mogli su zaprijetiti i opstanku države. Zbog svega toga, a i zbog sklonosti starohrvatskoj narodnoj kulturi, Tomislav ide u velikane naše povijesti.

Stvarne su činjenice međutim prilično nesigurne zbog nedostatka izvora. Tako nije sigurno ni točno vrijeme Tomislavove vladavine niti to da li se uopće okrunio za kralja ili samo proglasio, a pogotovo se ne zna je li to bilo baš 925. Zato povjesničari moraju dosta toga pretpostaviti ili pak prihvatiti one činjenice koje su najmanje nevjerojatne.

 Hrvatska za Tomislavovih nasljednika
mini|Jelena Slavna, žena kralja Krešimira II.
Za Tomislavovih nasljednika Trpimira II. (vjerojatno Tomislavov brat) i Krešimira I. (možda Tomislavov nećak) Hrvatsko Kraljevstvo je isto tako veliko i jako kao i u njegovo vrijeme, ali zbog potpunog nedostatka izvora ništa više o tom dobu nije poznato. U doba kralja Miroslava (945. – 949.) buknuo je rat za prijestolje. U ratu je ban Pribina pomogao Miroslavovu protivniku i bratu Mihajlu Krešimiru II (949. – 969.) Miroslava su ubili, a Krešimira okrunili za kralja.

U tom je ratu Hrvatska oslabila. Smanjila se njezina vojska jer se smanjio broj slobodnih seljaka. Njezina se mornarica prepolovila, a granične su se zemlje od nje odijelile. Tako su otoci Brač, Hvar i Vis opet priključeni Neretvanskoj kneževini, a dalmatinski su se gradovi opet priključili Bizantu. Od Hrvatske se vjerojatno odcjepila i Bosna, malena državica oko izvora rijeke Bosne. Prijestolni su rat iskoristili Mlečani i 948. dva puta napali Neretvane. Napadi im nisu pošli za rukom pa su sklopili mir s Neretvanima i obvezali se da će im plaćati danak za slobodnu plovidbu.

U to su doba (oko 950.) Mađari osvojili od Bugara istočnu Slavoniju i Srijem.

Krešimir II. je donekle obnovio hrvatsku moć. Ponovno je zavladao Bosnom, a održao je dobre odnose s dalmatinskim gradovima, napose Zadrom. Njegova je žena Jelena sagradila u Solinu dvije crkve. Crkva sv. Stjepana služila je kao grobnica kraljeva, a crkva sv. Marije, jedna od najvećih u Hrvatskoj, kao krunidbena bazilika.

U to je vrijeme ban upravljao Likom, Krbavom i Gackom. Kao i bosanski ban on je upravljao graničnim krajevima, dakle obavljao je prvenstveno vojničku dužnost.

Hrvatska se inače dijelila u župe, manja upravna područja. Na njihovom su čelu bili župani, isprva plemenski poglavice, kasnije kraljevi službenici. Župan je bio vojni zapovijednik, sudac i predsjedavao je županskom zboru.

Razvitak Hrvatske također pokazuju razgranate njezine veze na Sredozemlju i europskom kopnu. Hrvatski je kralj također održavao veze sa Židovima s Crnog mora i panonske nizine. Također su održavane veze s Arapima, a u Kalifatu Omejidi u Španjolskoj je neko vrijeme bilo oko 6000 hrvatskih plaćenika.

mini|lijevo|Pleter s natpisom kralja Držislava
Krešimirov nasljednik Stjepan Držislav (969. – 997.) bio je u dobrim odnosima s Bizantom i njegov saveznik protiv bugarskog cara Samuila. U naknadu za savezništvo dobio je od Bizanta na upravu Dalmaciju i priznat mu je kraljevski naslov.

 Nove borbe za prijestolje (997. – 1058.)

mini|300px|Bizantsko Carstvo, na svom vrhuncu u pet stoljeća, 1025. pri smrti Bazilija II. Hrvatsko Kraljevstvo, kojim su tada vladali Gojslav (do 1020.) i Krešimir III. (do 1030.) bilo je od 1018. do 1025. bizantski vazal.
Dugi mir u 10. stoljeću između Mlečana i Hrvatske omogućio je razvoj trgovine na Jadranskom moru. Obogaćeni Mlečani bili su u dobrim odnosima s Bizantom i Svetim Rimskim Carstvom. Sve je to ubrzalo njihovu odluku da prestanu plaćati danak Hrvatima i Neretvanima. Zbog toga su još za Držislava počeli hrvatsko-mletački sukobi na moru. Kada je Držislav umro, Mlečani su iskoristili borbe za prijestolje u Hrvatskoj i uskratili danak.

Držislava je nasljedio njegov sin Svetoslav Suronja (997. – 1000.), koji je još za očeva života bio suvladar. Protiv njega su se dignula braća Krešimir III. (1000. – 1035.) i Gojslav (1000. – 1020.) Hoteći možda pomoći pobunjenoj braći protiv Svetoslava, bizantskog saveznika, u Hrvatsku je oko 998. provalio bugarski car Samuilo i pustošeći došao sve do Zadra, ali kako nije uspio osvojiti nijedan grad, povukao se iz Hrvatske. U svojoj je vlasti zadržao samo Bosnu. U ratnom metežu su dalmatinski gradovi zatražili mletačku pomoć i zaštitu. Budući da je Bizant imao vrhovnu vlast nad njima, obratio mu se dužd Petar II. Orseolo s molbom da zaštiti dalmatinske gradove. Kada mu je Bizant to odobrio, krenuo je dužd 1000. na Hrvatsku. Najprije su mu se pokorili sjeverni otoci, a nakon poraza hrvatskog brodovlja gradovi Zadar, Trogir i Split. Silom je morao zauzeti Biograd i neretvanske otoke Korčulu i Lastovo.

Pokušaj Krešimira i Gojslava da se s duždom nagode nije uspio. U Trogiru je dužda čekao svrgnuti Svetoslav. Orseolo i on su sklopili ugovor po kojemu se Svetoslav odrekao dalmatinskih gradova i otoka. Zauzvrat mu je dužd obećao da će mu pomoći vratiti se na hrvatsko prijestolje. Kao zalog Svetoslav mu je dao svog sina Stjepana za taoca.

Pošto je od Neretvana dobio prisegu kako neće uznemirivati mletačke brodove i izjavu da se odriču mletačkog danka te primivši priznanje svoje vlasti od Dubrovčana, dužd se vratio u Veneciju i uzeo naslov "knez Dalmacije". Time je prvi put u srednjem vijeku prošireno ime Dalmacije na hrvatsko tlo. Golemi gospodarski, vojnički i politički gubitak za Hrvatsku bio je gubitak obale i vlasti na Jadranskom moru. Bez obale i mornarice ona nije mogla cjelovito napredovati. Zbog toga su se Hrvati borili s Mlečanima za vlast nad morem i obalom.

mini|Krstionica s likom hrvatskog kralja, XI. st, sada u krstionici katedrale sv. Dujma u Splitu
Za Krešimira II. uspjeli su vratiti neke gradove, ali je 1018. dužd Oton Orseolo potukao hrvatsko brodovlje i prisilio dalmatinske gradove na pokornost. Oslabljena Hrvatska morala je priznati vrhovnu vlast Bizanta.

Bizantska se vlast učvrstila na našoj obali nakon bune 1024. – 1026. u Veneciji iz koje je bila protjerana duždevska obitelj Orseolo. Tada je Bizant zauzeo gradove pod mletačkom i hrvatskom vlasti, ali to nije bio kraj tegobama hrvatske države. Protjerani dužd Oton bio je brat Hicele, žene hrvatskog kralja Stjepana, sina Svetoslava Suronje, a njegova je žena bila sestra ugarskog kralja Stjepana I. Arpadovića. I Oton i Stjepan sklonili su se na dvor svog mađarskog rođaka.

Ovaj je, kako bi pomogao Stjepanu, oteo 1027. Hrvatskoj pogranične krajeve južno od Drave i dao ih Stjepanu da njima samostalno vlada. Tako je Hrvatska opet podijeljena na dvije države, dok je obalnim gradovima vladao Bizant.

Za Krešimirova nasljednika Stjepana I. (oko 1035. – 1058.) počela je obnova Kraljevine Hrvatske. On je zavladao dalmatinskim gradovima. Jedino su Mlečani oko 1050. nakratko zavldali Zadrom. Borba za dalmatinske gradove nastavila se za Stjepanova nasljednika Petra Krešimira IV., jednog od najvećih hrvatskih vladara.

 Hrvatsko Kraljevstvo za Petra Krešimira IV. (1058. – 1075.)
mini|250px|Josip Franjo Mücke, Petra Krešimira IV. priznaju za kralja grad i nadbiskupija Splitska
mini|250px|lijevo|Oton Iveković:Spomenik kralju Petru Krešimiru IV. u Šibeniku
mini|250px|Hrvatsko Kraljevstvo za vrijeme Petra Krešimira
Krešimirovo je vladanje zbog mnogočega značajno za našu povijest. On je obnovio jedinstvo hrvatske države. Bizant, koji je tada ratovao u Aziji s Turcima Seldžucima, a u južnoj Italiji s Normanima, predao je Krešimiru dalmatinske gradove i otoke. Za Krešimirove vladavine Hrvatska je najmoćnija i najsnažnija u svojoj povijesti.

Krešimir se nazvao "kraljem Hrvatske i Dalmacije". Kada je u Ninu 1069. darovao samostanu sv. Krševana otok Maun, Krešimir je istaknuo da otok "leži u našem dalmatinskom moru". Bio je to znak da su Hrvati ponovno zagospodarili Jadranskim morem.

Da bi čvršće vezao dalmatinske gradove uz svoju državu, Krešimir im je ostavio samostalnost u gradskoj upravi. Od njih je primao "danak mira" za zemlje izvan gradskih zidina, zatim dio lučkih prihoda i brodove u ratu. Život pod vlašću hrvatskih kraljeva ubrzao je prodor Hrvata u gradove i njihovo pohrvaćivanje. Budući da se mnogo Hrvata odavna u njima naselilo, neke su hrvatske obitelji stekle ugled, postale plemićke i dale Zadru, Splitu i drugim gradovima više priora, tribuna i vijećnika. Dok je Hrvat bio zadarski prior, on je bio i bizantski namjesnik za temat Dalmaciju. To znači da je u tematu imao najvišu čast.

Gradski su prihodi jačali Krešimirovu vlast. On je nastojao da je još više učvrsti poticanjem razvoja hrvatskih gradova Biograda, Nina, Karina, Skradina i Šibenika, koji se prvi put spominje 1066. Krešimir je svoju vlast jačao također osnivajući samostane i darivajući posjede Crkvi, koja je kao feudalna sila bila jak oslonac vlasti. Krešimir je 1066. izdao povlasticu samostanu sv. Marije u Zadru, u kojemu je opatica bila Čika, vjerojatno njegova rođakinja. Taj je samostan znamenit u kulturnoj baštini i za održavanje hrvatskog značaja Zadra, koji je bio stalna meta mletačkih, i kasnije talijanskih posezanja.

Poticanjem razvoja gradova i darivanjem Crkve ubrzala se feudalizacija društva. To znači da se društvo počelo dijeliti na slojeve, na slobodne i neslobodne.  Župani, koji su bili kraljevi činovnici, postajali su sve moćniji. Jaki župani su nastojali svoju vlast ojačati i tako da je ostavljaju u nasljedstvo svojim sinovima. Vojnici su također željeli u svojem trajnom vlasništvu zadržati vojničko leno koje im je za službu podijelio vladar. Razlike među ljudima nastajale su i kraljevskim darovnicama drugim pojedincima.

Za Krešimira IV. sređivane su i crkvene prilike. Reformni pokret u Crkvi nastojao je cjelokupnu svjetovnost prožeti crkvenim duhom jačajući uz to papinski primat ne samo u vjerskim i crkvenopravnim pitanjima. Predodžbe o primatu i njihova provedba pridonijeli su konačnom raskolu Istočne i Zapadne Crkve (1054.). U Hrvatsku je poslan papinski legat Majnard da nadzite primjenu rimskih reforma.

Na saboru u Splitu 1060. donesene su odredbe radi jačanja crkvene organizacije i stege. Biskupe će birati svećenici i puk, naglašena je dužnost plaćanja desetine i prvina crkvi, svećenicima je zabranjeno da se žene, da nose duge brade i kosu, a također je zabranjeno da se zaređuju dok ne nauče latinski jezik. Na tom saboru glagoljica nije bila zabranjena.

Krešimir IV. je obnovio jedinstvo hrvatske države. Osim dalmatinskih gradova u njoj su se ponovno okupile Bosna, Slavonija, Srijem i Neretvanska Kneževina, koje su vođe otad bili zapovjednici hrvatske mornarice.
U Slavoniji je banovao Zvonimir, potomak Stjepana i Hicele i muž Jelene iz mađarske dimastije Arpadovića. Zvonimirovo porijeklo iz ogranka vladajuće dinastije Trpimirovića, moć i politika su mu osigirali u sjedinjenoj Hrvatskoj kralja Krešimira bansku čast i mogućnost prijestolonasljednika.

Pri kraju Krešimirova života u splet međunarodnog zbivanja bila je uvučena i Hrvatska. Godine 1071. Seldžuci su porazili Bizant, Mađari su zauzeli Srijem, a Normani se učvrstili u južnoj Italiji, što je oslabilo utjecaj Bizanta na europskom jugoistoku. Kada su se protiv oslabljenog Bizanta pobunili Bugari, pridružili su im se i Dukljani i Hrvati. Normani, bizantski saveznici, napali su 1074. hrvatsko primorje i uspjeli u bitki kod Raba zarobiti, kako kažu izvori, "hrvatskog kralja". Nije sigurno o kojem se kralju radi, ali najvjerojatnije je riječ o Krešimiru. On im je za otkup ustupio upravu nad Ninom, Biogradom, Zadrom, Trogirom i Splitom. Normane su sljedeće godine protjerali  Mlečani. Krešimir je tada već bio mrtav.

 Posljednji hrvatski kraljevi narodne krvi (1075. – 1097.)

mini|Slabljenje hrvatskog kraljevstva nakon smrti kralja Zvonimira i širenje Duklje
Krešimira je naslijedio Dmitar Zvonimir. Krešimirov nećak Stjepan II. zatvoren je u samostan. Naslijedivši prijestolje, on se suočio s problemom vlasti nad srednjedalmatinskim gradovima. Dobro ocijenivši vanjskopolitičke nevolje Bizanta, koji se još uvijek držao vlasnikom dalmatinskih gradova, i pad njegove moći u hrvatskom susjedstvu te ispravno procijenivši položaj Mlečana, koji su se svrstali među protivnike sve jačeg papinstva, Zvonimir se priklonio papi Grguru VII. prihvaćajući suvremenu doktrinu da papa ima pravo podjeljivati krune i priznavati posjed zemalja.

Kako je znao da su splitski nadbiskup i trogirski biskup pristaše toga pokreta, pa prema tome i protivnici mletačke vlasti na svome području te glavni faktor u politici dalmatinskih gradova, Zvonimir im se približio da bi mu poslužili kao diplomatski most do Svete Stolice.
mini|250px|Krunidba kralja Zvonimira (slika iz 19. st.)
mini|Celestin Medović, Zvonimirove zaruke
Papinsko je izaslanstvo stiglo u Solin u jesen 1075. gdje je, nakon tradicionalnog isklicavanja Zvonimira kraljem, primilo njegovu prisegu odanosti papi i gdje ga je papinski legat Gebizon 8. listopada okrunio kraljevskom krunom, predavši mu i druge znakove kraljevske vlasti. Novi je kralj obećao Svetoj Stolici da će pomagati vjersku obnovu i braniti Crkvu, da će papi davati godišnji dar u novcu, da će paziti da se Crkvi daju prvine i desetina, da će sprečavati prodaju ljudi, štititi siromahe, udovice i siročad te papinskim legatima dati samostan u Vrani blizu Biograda.

Tako je Zvonimr, kao i neki drugi europski vladari, prihvaćanjem papinske političke doktrine, pristajanjem uz reformni pokret, pružanjem jamstva crkvenim interesima u Hrvatskoj te obećanjem brige o strožim vjerskom i obiteljskom životu i provedbe stanovite socijalne politike, a za nevelike darove, osigurao svojoj državi politički i svojevrsni obrambeni savez, državnopravno priznanje Kraljevine Hrvatske (regnum Dalmaticae et Croatiae) i njezin razmjerno stabilan međunarodni položaj.

Prednost saveza pokazala se u papinskom posredovanju u Zvonimirovu korist za njegova sukoba 1079. s istarskim knezom, podanikom papina neprijatelja njemačkog cara Henrika IV. Istra, koja se 925. odvojila od Italske Kraljevine i pripala Bavarskoj a 976. Koruškoj vojvodini, bila je tada samostalna marka Njemačkog Carstva.

U savezu su se, međutim, krile i skrivene prijetnje. Jedna se zametala u pomorskom pothvatu u ranim 1080-ima s papinim saveznicama Normanima protiv Bizanta i Venecije. Svojim saveznicima Mlečanima Bizant je prepustio svoje pravo na dalmatinske gradove, i samo su povoljne međunarodne prilike i moć hrvatske države mogle spriječiti ponovno mletačko učvršćivanje na hrvatskoj obali.

Zvonimir je vladao iz Knina. Njegova vladavina, nepomućena većim ratovanjima i unutrašnjom napetošću, odrazila se u gospodarskom napretku i kulturnoj izgradnji. On bogato dariva crkve i samostane, gradi trobrodnu baziliku u Biskupiji kraj Knina, nadaruje posjedima plemstvo, što pridonosi sve jačem raslojavanju društva.

Zvonimir je bio oženjen Jelenom Lijepom, sestrom ugarskoga kralja Ladislava. Imao je sina Radovana, koji je umro mlad. Kako nije ostavio nasljednika, Hrvati su iz samostana doveli Krešimirova sinovca Stjepana II. (1089. – 1091.)

Nakon Stjepanove smrti u Hrvatskoj su izbili neredi. Udovica Jelena, dio velikaša i dalmatinski gradovi su nastojali da hrvatski vladar postane ugarski kralj Ladislav prema navodnom baštinskom pravu. Drugi su pak bili protiv njega. Pristaše su Ladislava pozvale u Hrvatsku. Ušavši u nju, Ladislav je 1091. bez borbe zauzeo zemlju sjeverno od Gvozda. Bizant, koji nije htio da se Ugarska ojača i proširi, potaknuo je na nju susjedne Kumane. Oni su napali Mađare i Ladislav se morao povući iz Hrvatske. Ostavio je za sobom svog sinovca Almoša ili Alma. Osim toga je 1094. utemeljio zagrebačku biskupiju, u koju su francuski benediktinci donijeli rukopisne crkvene knjige koje su do danas sačuvane. Prilikom osnutka biskupije prvi se put spominje Zagreb.

Ratnim se zbivanjima počela rušiti hrvatska samostalnost. Metež je iskoristio Bizant i zavladao dalmatinskim gradovima koje je ubrzo prepustio Mlečanima. Iako sjeverna Hrvatska nije bila pripojena Ugarskoj, njezino je odvajanje vrlo oslabilo hrvatsku državu.

Da bi zadržali hrvatskog vladara, Hrvati su se okupili oko izabranoga kralja Petra, koji je poznat pod imenom Petar Svačić (1093. – 1097.) On je stolovao u Kninu i uspio sjedniti zemlje do Drave s Hrvatskom protjeravši Almoša. Međutim, obnovljena jednistvena Hrvatska bila je kratkog vijeka.

mini|250px|Oton Iveković:Pogiblja kralja Petra Svačića
mini|Oton Iveković: Poljubac mira
Godine 1097. u Hrvatsku prodire Koloman (1095. – 1116.) On je pobijedio hrvatsku vojsku na planini Gvozdu. Na njoj je poginuo i kralj Petar, pa se planina u njegovu spomen i danas zove Petrova gora. Koloman je uspješno prodro do mora, zauzeo Biograd 1098. i priznao Mlečanima posjede na hrvatskom primorju.

 Hrvatska do 1102. godine

mini|Hrvatsko u zajednici s Ugarskom, u 12., 13., 14, i 15. stoljeću
Težnja Hrvata za neovisnosti izbila je nakon teškog poraza Mađara u Galiciji 1099. Hrvati su to iskoristili i potisnuli Mađare iz Hrvatske. Koloman je nakon toga odustao od pokoravanja Hrvatske silom jer je uvidio da tako neće osigurati svoju trajnu i nesmetanu vlast u njoj.

Stoga se 1102. nagodio s najistaknutijima hrvatskim velikašima. Velikaši iz rodova Kačića, Kukara, Šubića, Čudomirića, Svačića, Mogorovića, Gusića, Karinjana, Lapčana, Polečića, Lačničića, Jamometića i Tugomirića su priznali Kolomana za hrvatskog kralja, obvezali se o svom trošku ratovati do Drave, a o kraljevu s onu stranu Drave. Koloman se obvezao na posebnu krunidbu za hrvatskog kralja, priznao je poseban sabor za hrvatske državne poslove, a velikašima nesmetano uživanje njihovih posjeda i oslobađanje od daća. Nakon toga se u Biogradu okrunio za hrvatskog kralja.

Prema toj nagodbi, koju zovemo Pacta Conventa, Hrvatska i Ugarska us ostale posebne države koje u državnu zajednicu veže kraljeva osoba. Jedinstvo i državna posebnost očitovala se u osobi bana, odnosno hercega kao kraljevskog namjesnika, u posebnom saboru, posebnom poreznom sustavu, novcu i vojsci.

Unatoč svemu, Hrvatska je 1102. izgubila svoju potpunu državnu neovisnost, a to je imalo teških posljedica u njeznoj povijesti. Prestala je biti faktor u međunarodnim odnosima, izgubila je međunarodni identitet. Ipak, srednjovjekovna hrvatska država dala je dovoljan poticaj narodnom razvoju ubuduće. Bila je dovoljno jaka da se odupre presezanju moćnih susjeda i njihovim napadima, da sačuva narodni značaj obale i da uspješnom politikom osigura sebe od nemirna Balkana, na kojemu je vodila više-manje uspješnu politiku nikoga ne napadajući.

 Hrvatska državnost nakon prestanka neovisnosti 1102.
Od 1102. godine Kraljevina Hrvatska više nije bila neovisna zemlja, nego kraljevina u personalnoj uniji (s istim kraljem, ali s odvojenim saborom, tj. odvojenim zakonodavstvom) s Ugarskom.

Godine 1527. obje kraljevine prihvaćaju za kralja vladara iz dinastije Habsburg – dakle vladarske kuće koja vlada također i Češkom i čitavim Svetim Rimskim Carstvom. Pri tome nisu Hrvatska i Ugarska smatrane dijelovima Svetog Rimskog Carstva.

Godine 1868. – dakle u doba kada nestaje Sveto Rimsko Carstvo, a Habsburzi postaju carevima Austrijskog Carstva – službeni naziv Hrvatske je Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija.

Petar I. Karađorđević, prvi kralj Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, raspustio je zadnji saziv Hrvatskoga Sabora 30.studenog 1920. godine, a donošenjem Vidovdanskog ustava 1921. godine prestaje Hrvatska i formalno biti zasebno kraljevstvo. Hrvatski narod je s takvim nametnutim ukidanjem svoje državnosti bio izrazito nezadovoljan – do mjere koja je ozbiljno dovodila u pitanje mogućnost opstanka zajedničke kraljevine (koja nakon uvođenja Šestosiječanjske diktature 1929. godine nosi ime Jugoslavija) – te su 1939. godine beogradska politika i regent Pavle Karađorđević pristali na uspostavu Banovine Hrvatske, kojoj još nije priznat status državnosti.

U II. svjetskomom rata uskoro će nastati Nezavisna Država Hrvatska, kao satelitska država Kraljevine Italije pod fašistima i Hitlerove Njemačke, čiji su saveznici tijekom II. svjetskog rata uspostavili s NDH i diplomatske odnose; u skladu s politikom Kominterne (tj. u skladu s vanjskom politikom Sovjetskog Saveza, u čijoj je službi Kominterna bila) formira antifašistički NOVJ, kao vojna sila koja ratuje na strani Saveznika, paralelna tijela "narodne vlasti" koja se na području Hrvatske ujedinjuju u Zemaljsko antifašističko vijeće narodnog oslobođenja Hrvatske – koji u svibnju 1944. godine proglašava Federalnu Državu Hrvatsku, kao dio Nove Jugoslavije u formiranju. Od 1946. godine nosi Hrvatska, kao dio Federativne Narodne Republike Jugoslavije ime Narodna Republika Hrvatska, a od 7. travnja 1963. ime se mijenja u Socijalistička Republika Hrvatska. U prosincu 1990. godine dobiva Hrvatska demokratski ustav, te iz imena izbacuje riječ "Socijalistička"; u listopadu 1991. godine raskida Republika Hrvatska državnopravne sveze s ostalim federalnim jedinicama Jugoslavije i početkom 1992. godine zadobiva međunarodno priznanje kao neovisna država.

 Položaj Crkve
mini|Splitski crkveni sabor 925. godine, rad Celestina Medovića u Hrvatskom institutu za povijest u Zagrebu.
Crkva je u svim srednjovjekovnim državama bila jaka svjetovna i feudalna sila i velik i moćan oslonac kraljevske vlasti, pa tako i u Hrvatskoj. Hrvatski su kraljevi bogato darivali Crkvu zemljom i ostalim dobrima, podupirali Crkvene moćnike za koje su smatrali da će im njihovo prijateljstvo najviše koristiti te sklapali savez sa Svetom Stolicom kao jednom od najutjecajnijih političkih faktora u srednjovjekovnoj Europi.

Za postojanja hrvatskog kraljevstva su održana dva velika Crkvena sabora, prvi 925. – 928. i drugi 1060.

 Prvi Crkveni sabor (925. – 928.)
Na prvom Crkvenom saboru u Splitu najviše se raspravljalo o pitanju vrhovne Crkvene vlasti u Hrvatskoj. Kada su dalmatinski gradovi došli pod hrvatsku vlast, splitski je nadbiskup Ivan zatražio pravo da u crkvenim poslovima upravlja nad svim dalmatinskim biskupijama i nad čitavom Hrvatskom, u kojoj je vrhovnu crkvenu vlast imao biskup Grgur iz Nina. On se odupro težnji splitskog nadbiskupa, koji je htio na taj način doći do prihoda s cjelokupnog hrvatskog područja.

mini|200px|Crkva sv. Donata / Forum

Da se o tome odluči, u Splitu su sazvana dva crkvena sabora za Hrvatsku, Dalmaciju i Zahumlje. Na njima je zaključeno da se vrhovna crkvena vlast prizna splitskom nadbiskupu na čitavom hrvatskom području od mora do Drave i od Raše do Kotora, čime je bila uspostavljena jednistvena crkvena organizacija korisna za hrvatsku državu. Ninska je biskupija ukinuta, a Grguru predana Skradinska. Osim toga su sabori zabranili da se zaređuju svećenici koji bi se u bogoslužju služili staroslavenskim jezikom.

Zbog toga se bogoslužje imalo ograničiti na dio redovnika i na crkve bez latinskih svećenika. Kako je pak bilo malo svećenika koji su znali latinski jezik, to se zapadno bogoslužje na crkvenoslavenskom jeziku hrvatskog obilježja sačuvalo. S njim se očuvalo hrvatsko narodno pismo glagoljica, pa je oboje postalo dio naše narodne kulture.

 Treći Crkveni sabor 1060. godine
Papa Nikola II. zabranjivao je ređenje oženjenih muškaraca za svećenike i na kršćanskom Zapadu provodio mnoge reforme da bi uspostavio disciplinu u crkvenoj organizaciji. Zbog tih je reformi 1060. u Hrvatsku stigao poseban papin izaslanik koji je najprije u Biogradu posjetio kralja Petra Krešimira, a onda u Splitu sazvao crkveni sabor. Odluke trećeg splitskog sabora podudaraju se s kanonima što su ih tada usvajali brojni slični sinodi u katoličkim zemljama, ali s dva zaključka koja su tadašnja hrvatska specifičnost. Prvi od tih kanona glasi: "Ako bi odsad koji od klerika nosio bradu ili dugu kosu, nema više prava ulaza u crkvu: njega treba podvrći kanonskoj kazni prema njegovom crkvenom stupnju", "Zabranjuje se pod kaznom prokletstva zaređivati Slavene ako nisu vješti u latinskoj knjizi." Poslije papina odobrenja ovih protuslavenskih odluka počelo je njihovo temeljito provođenje. Većina tadašnjeg klera bila je oženjena i nije znala latinski, pa je uslijedilo masovno zatvaranje slavenskih crkvi, a njihovim svećenicima bijaše zabranjeno čitati misu. Ovo teško stanje izazvalo je velikih nemira po čitavoj Hrvatskoj i narod se podijelio u dvije stranke, plemstvo i svećenstvo i drugu reformističku stranku s dvorom visokim plemstvom i višim klerom.

 Povijesni dokumenti
U vrijeme dok je Hrvatsko Kraljevstvo imalo vladare narodne krvi postojale su povelje i kronike koje nisu sačuvane do danas, a u povijesnoj ih se znanosti zove Gesta regum chroatorum. Tragove o njima je proučavao hrvatski povjesničar Dominik Mandić.

 Mogila

230px|mini|desno|Mogila
Mogila je uzdignuti humak, podignut u spomen tisućugodišnjice Hrvatskog Kraljevstva 1925. godine u parku Maksimir u Zagrebu i to od zemlje i kamena iz svih naselja i povijesnih mjesta u Hrvatskoj i svijetu gdje žive Hrvati.http://www.kandic.de/vonta/tema_8.htm Preuzeto 30. prosinca 2016.

 Izvori

 Literatura
Marko Šeparović: Hrvatska povijest – djedova unuku
Ludwig Steindorff: Povijest Hrvatske
Trpimir Macan: Povijest hrvatskog naroda
Ferdo Šišić: Povijest Hrvata u vrijeme narodnih vladara

 Vanjske poveznice
Slobodna Dalmacija Podlistak: Starohrv. spomenička baština od 7. do 12. stoljeća
Karta Europe 1100.
J. Rattkay: Spomen na kraljeve i banove Kraljevstva Dalmacije, Hrvatske i Slavonije, Hrvatski institut za povijest
Kraljevina Hrvatska i Ugarska od 1102.
Sabor u vrijeme narodnih vladara

*
Kategorija:Bivše europske monarhije

Posted on December 30, 2016.

Maksimirska mogila
Preporučam našim obrazovanim mladim ljudima – da razmisle o ovom našem
jedinstvenom spomeniku kulture i njegovom najsvrsishodnijem korištenju.
Riječ je o Maksimirskoj mogili – uzdignutom humku na prekrasnom dijelu
Maksimira, podignutom u spomen tisućugodišnjice hrvatskog kraljevstva
ljeti 1925. godine i to od zemlje i kamena iz svih naselja i povijesnih
mjesta u Hrvatskoj i svijetu gdje živu Hrvati.
Predlažem stoga da - Hrvatska mogila u maksimirskom parku
postane mjesto za najviše državne i nacionalne počasti. Tri su ovdje
vrijednosti: zemlja iz svih hrvatskih krajeva, obljetnica hrvatske
države i kraljevstva i sokolska preporuka: «U zdravom tijelu – zdrav
duh!»
Možda je najbolje početi sa završnim pasusom sokolskog plana
o gradnji ove mogile:
«Takav spomenik izgrađuje hrvatsko
sokolstvo u danima kad cio narod slavi hiljadugodišnjicu hrvatskog
kraljevstva. Tim spomenikom želi hrvatsko sokolstvo da simbolizira svoju
ljubav prema rođenoj grudi, želi da simbolizira mjesto, gdje počivaju
svi naši narodni velikani, junaci, kraljevi, učenjaci i svi oni kojima
je zub vremena zametnuo grobove! Tu će biti položena gruda zemlje svima
onima, koji su i za vrijeme (Prvog svjetskog rata kao neznani junaci
izgubili svoj život, e da njihovi ne znaju, gdje su im zemni ostaci.»
Interesantan je «Plakat za treći svesokolski slet», koji
objašnjava prof. dr. Rudolf Horvat: «Ovaj plakat izradio je hrvatski
slikar Ljubo Babić. Svaka kocka
predstavlja po jedno stoljeće hrvatske povijesti… Najniža kocka nosi ime
slavnoga Tomislava… druga kocka nosi ime hrvatskog kralja Petra
Krešimira … Na trećoj kocki
stoji napis «Pacta conventa» … na desetoj kocki nalazimo tri imena:
Kvaternik, Starčević i Štrosmajer…» (Hrvatski sokol – glasilo Hrvatskog
sokolskog saveza br. 8. kolovoz 1925., str. 235-69
Prof. Ivo Kordić objašnjava «Sletni znak»: «Tomislav sjedi
na prijestolju, u lijevoj ruci drži jabuku s krstovima, a desnu je
podigao i s tri prsta zaklinje se na krst i vjernost narodu. Na podnožju
prijestolja naslonjen je hrvatski grb, na kojemu sjedi ptica Sokol.
Ptica Sokol, tj. hrvatsko sokolstvo kao branič hrvatskoga naroda i
hrvatske tradicije, zaštićuje kralja… «(Hrvatski sokol, str. 245)
Vratimo se sada planu «Sokolska mogila» (Hrvatski sokol,
str. 251-3):
«Hrvatsko sokolstvo – piše A. Freudenreich – gradi mogilu u
želji da ostavi i kasnijim pokoljenjima trajan spomenik na one dane kad
je trećim svesokolskim sletom proslavilo tisućgodišnjicu hrvatskog
kraljevstva…
U desnici – snaga, u misli – domovina!
U misli domovina – to je ljubav prema domovini … koja nas je
rodila i do koje živimo … to je ono što nas nuka da slavimo 1.000
godina, što je ova naša gruda nosila prvog svog kralja Tomislava! U
Maksimiru, kraj Zagreba, gradit će hrvatski Sokolovi mogilu. Na vrhunac
humka vodi uska staza. Vrh je ukrašen jednostavnim kamenom. Taj kamen
nosi na strani okrenutoj prošlosti, na zapadnoj strani natpis:
925.
TOMISLAV PRVI KRUNE SE HVATA
S NJOME DA KRUNI – PONOS HRVATA!
Na strani kamena prema istoku – prema budućnosti – stoji
natpis:
1925.
ZA VIJEKOVE NOVE HRVATSKOG RADA
SOKOL ĆE BITI ŽIVOT I NADA!
U sredini mogile ugrađena je mala komorica… (u kojoj su)
pohranjeni dokumenti današnje kulture… Nad tom komoricom podiže se humak
– MOGILA! Svojim vrhom pokazuje u visine – u sfere u kojima Hrvati
nalaze i očekuju izvršenje svojih ideala, a svojom podnicom spušta se s
visine, prema našoj grudi, proširuje se znatno – kao da želi obuhvatiti
sve krajeve, koji su Hrvatu domovina.
Mogila je izvedena iz zemlje sviju krajeva. Svaki Sokol
donosi u dane sleta grudu, a sve te grude zajedno tvorit će spomenik. Iz
kršnih naših krajeva donijet će se kamen, iz plodnih ravnica plodna
zemlja. U svim slučajevima iz zemlje s mjesta, koja imadu svoju
historijsku važnost. Bit će to gruda s polja, gdje je krunisan kralj
Tomislav, pa sve do grude iz Petrove gore, gdje je poginuo zadnji
hrvatski kralj, sve do Markova trga (29. listopada 1918.).
Mogila će biti ukrašena najplemenitijim biljem…deset…lipa –
deset stoljeća hrvatskog državnog života… (HS, str. 251-3)
Treći dan sleta, 16. kolovoza počela je gradnja mogile na
način da su starješine oko 100 društava polagali zemlju iz vrečica, u
prisustvu gradskog načelnika Heinzela i gradskog zastupstva,
predstavnika civilne i vojne oblasti i dr. (HS str 411.).
(Na to me je u danima «Hrvatskog proljeća» upozorio sisački
partizanski prvoborac Ivo Altić, koji je donio svoju «grudu» iz rodnog
Novog Sela, kod Siska. Ja sam tada obrezao grmlje kojim je bio sakriven
hrvatski grb na spomeniku.)
Evo kako je Jutarnji list od 28. kolovoza 1925. g. vidio
izgradnju ove mogile:
»Prigodom proslave 1000-godišnjice hrvatskog kraljevstva i svesokolskog
sleta hrvatski su Sokolovi donijeli iz svih krajeva Hrvatske po grudu
zemlje iskopane s
kojeg historičkog mjesta. Tako je hrvatsko glazbeno društvo «Svačić» iz
Kaštel-Starog donijelo zemlju s kraljevskog Biaća kod sv. Marije. Ta je
zemlja sa mjesta gdje je Trpimir god. 852. izdao svoju poznatu parafu.
Osim toga, to je društvo donijelo i zemlju sa mjesta, gdje je postojala
zadužbina Ljubomira Tepčije, peharnika kralja Tomislava.»
Valja naglasiti da su ovaj Treći svesokolski slet uveličali
i kralj Aleksandar i Stjepan Radić. U povodu 1000-godišnjice hrvatskog
kraljevstva Pošta je izdala i dvije prigodne marke na kojoj je
Tomislavov lik.
Nešto o sokolostvu. U EJ br. 7/560 čitamo: «Sokol,
gimnastička organizacija odn. Društvo nastalo radi buđenja nacionalne
svijesti kod slavenskih naroda. Osnovao ga je 1862. g. M. Tyrš u
Pragu.
U Zagrebu osnovan 1874. kao Hrvatski sokol, Hrvatski sokolski savez
osnovan je 1904. g. U članstvo Međunarodne gimnastičke federacije
primljen je 1906. g. Sudjelovao je sa svojim članovima i na olimpijskim
igrama i svjetskim prvenstvima.
Prvi hrvatski svesokolski slet održan je u Zagrebu 1906.
godine, drugi je održan 1911. g., treći 1925. godine, nazvan i «Naša
treća olimpijada – Olimpijada Tomislavova». (HS str. 240). Osim
buđenja nacionalne svijesti ovo sokolstvo potiče plemenitost,
toleranciju, fair-play, suživot i želju za isticanje pozitivnih
vrijednosti.
Protiv ovih uspjelih priredbi ustao je odmah katolički
episkopat i njegov «Orao» kao «grana hrvatskog katoličkog pokreta.»
Odmah su organizirali protumanifestaciju - Orlovski slet u Šibeniku 8. i
9. kolovoza 1925. (bez hrvatske «grude»), dok su 1000-godišnjicu
hrvatskog kraljevstva proslavili u crkvi sv. Franje Ksavera u Zagrebu.
Evo nekih njihovih napada: «Neuspjela proslava hiljadu godišnjice»
(Narodna politika, 21. kolovoza 1925.) gdje ističu: «Uz golemu pompu i
reklamu najavljivan je već godinu dana III. Hrvatski svesokolski slet u
Zagrebu. Već smo u posljednjem broju našega lista konstatirali i osudili
neumjesni postupak
gradske općine u Zagrebu i državne vlade, koji su pristali da se s ovim
sletom spoji i službena proslava tisućgodišnjice hrvatskog kraljevstva…
Mnogo imade Hrvata, koji su odlučni protivnici i sokolstva uopće i
hrvatskog sokolstva napose… posebnu važnost dao je ovom sletu hrv.
Sokolstva g. Stj. Radić…(i) Nj. V. Kralj i Kraljica (koji su se) uputili
na sletište, predvedeni konjaničkom sokolskom četom…» (Narodna politika
od 21. kolovoza 1925.).
U «Katoličkom listu» od 23. srpnja 1925. napadaju pak Radića pod
naslovom «Novi vjerski poglavica» i «njegovim» «Mottom: Hrvatski narod
neće biti sretan, dok ga Rim ne prokune!« Posebno, što je upozorio
hrvatski narod na opasnost od klerikalizma!
Zatim će ga (Narodna politika od 7. kolovoza) ovako obraditi: «Stjepan
Radić o Tomislavu: Stjepan Radić dok je još bio republikanac, nije htio
da se slavi hiljadugodišnjica k r u n i s a n j a Tomislava kao prvog
kralja Hrvata, već hiljadugodišnjica hrvatske državnosti. Kad je postao
monarhista, promijenio je mišljenje o Tomislavovoj slavi. Preko
pravoslavnog popa Đoke Popovića poručio je…ovo: «Zabilježite i
zapamtite, da je Tomislav bio kralj slobodnog hrvatskog seljačkog naroda
i da je prema Madžarima postavio granicu, koja se nije do danas pomakla,
jer je ona bila bedem, preko kojeg nitko nije mogao preći. Konačno, da
je već u ono doba kralj Tomislav dobro razlikovao katoličku vjeru od
papinske politike. Kralj Tomislav obranio je slavensko bogoslužje i
proveo narodnu organizaciju katoličke crkve na čelu sa hrvatskim
biskupom u Ninu glasovitim Grgurom. Ovakav postupak velikog Tomislava
dobiva svoje uzveličanje time da ga je hrvatski narod na velikom
narodnom saboru izabrao i proglasio svojim kraljem tako, da je Tomislav
bio kralj po Božjoj milosti i narodnoj volji.»
Usput: Prije ovih događaja, 1923. godine Radićeva HRSS
dobila je na izborima 70 mandata, frankovci i klerikalci - niti jednog.
Radićev taktički uzmak pred Kraljem smanjio mu je broj mandata na
izborima 1927. godine na 61, dok su mu hrvatski konkurenti dobili ukupno
3 mandata.(F. Čulinović: Jugoslavija između dva rata, I str. 406. i
501.) Iza ovog taktičkog poteza slijedila je velika korist za Hrvatsku
– savez Radićevaca i Pribičevca, što će omogućiti kasniju Banovinu
Hrvatske, a od 1941. godine i najširi antifašistički front Hrvata i Srba
na čelu s komunističkim prvoborcima.
Ambiciozni Aleksandar Karađorđević težio je da postane i nasljednik
krune kralja Tomislava, što mu je Stjepan Radić svojim taktičkim
uzmicanjem i omogućio. (Brisao je svoje republikanske naglaske.) Čak je
i na poštanskim markama kralj Aleksandar sjedio uz kralja Tomislava.
Vrhunac je postignut 1925. u Zagrebu
– u
režiji pragmatičnog Radića. No, već za tri godine Aleksandar ga je dao
ubiti, zajedno s još dvojicom zastupnika HSS-a (20.06.1928.), da bi
nakon toga uveo otvorenu velikosrpsku diktaturu, koja će otvoriti put
propasti ove balkanske kraljevine.
I na kraju: Maksimirska mogila po svojoj vrijednosti i
značenju daleko nadmašuje Medvedgrad kome se od 1994. godine tepa –
«Oltar domovine» i «spomenik poginulima za domovinu», iako to mjesto s
ovom svrhom, kao ni s oltarom, nikakve veze nema.
Razmislimo!

Question: when did hrvatsko kraljevstvo raise humak

Posted on December 30, 2016.

Question: when was the humak raised in memory of the millennium of the croatian kingdom

Posted on December 30, 2016.

Question: what is the name of the hrvatsko kraljevstvo

Posted on December 30, 2016.

Question: who raised the humak in honor of the millennium of the croatian kingdom in

Posted on December 30, 2016.

Question: in which city is the humak raised in memory of the millennium of the croat

Posted on December 30, 2016.

Question: hrvatsko kraljevstvo humak is raised in memory

Posted on December 30, 2016.

Question: what is the humak raised for

tisućugodišnjice Hrvatskog Kraljevstva 1925 . godine u parku Maksimir u Zagrebu i to od zemlje i kamena iz svih naselja i povijesnih mjesta u

Posted on December 30, 2016.

Question: where is the humak raised in memory of the millennium of the croatian kingdom

Posted on December 30, 2016.

Mogila Mogila was able to raise a humak , raised in memory of the millennium of the Croatian Kingdom in 1925 in the Park of Maksimir in Zagreb and that of land and stones from all settlements and historic places in Croatia and the world where the Croats live .

Mogila Mogila Mogila je uzdignuti humak, podignut u spomen tisućugodišnjice Hrvatskog Kraljevstva 1925. godine u parku Maksimir u Zagrebu i to od zemlje i kamena iz svih naselja i povijesnih mjesta u Hrvatskoj i svijetu gdje žive Hrvati. Preuzeto 30. prosinca 2016.

Mogila Mogila was able to raise a humak, raised in memory of the millennium of the Croatian Kingdom in 1925 in the Park of Maksimir in Zagreb and that of land and stones from all settlements and historic places in Croatia and the world where the Croats live. Posted on December 30, 2016.