mini|desno|300px| Asteroid 243 Ida i njen prirodni satelit Dactyl, a to je bio prvi mjesec koji je bio otkriven kod asteroida.

mini|300px|desno|Jupiterovi Trojanci se nalaze na Jupiterovoj stazi, 60° ispred i iza Jupitera.

mini|300px|desno|Usporedba veličina planetoida: 4 Vesta, 21 Lutetia, 253 Mathilde, 243 Ida i njen prirodni satelit Dactyl, 433 Eros, 951 Gaspra, 2867 Šteins, 25143 Itokawa.

mini|300px|desno|Najveći planetoid s gornje slike 4 Vesta (lijevo), s patuljastim planetom 1 Ceres (u sredini) i Zemljinim Mjesecom (desno) prikazanim u mjerilu.

mini|300px|desno| Hubbleove snimke 1 Ceresa.

mini|300px|desno|951 Gaspra je prvi planetoid koji je bio uslikan iz blizine.

mini|300px|desno|Veličina prvih 10 otkrivenih planetoid u usporedbi s Mjesecom: 1 Ceres, 2 Pallas, 3 Juno, 4 Vesta, 5 Astraea, 6 Hebe,  7 Iris, 8 Flora, 9 Metis i 10 Hygiea.

mini|300px|desno|Površina planetoida 4 Vesta izbrazdana kraterima.

mini|300px|desno|253 Mathilde je C - planetoid ili ugljikov planetoid, duljine je ono 50 kilometara, koji na sebi ima krater velik skoro polovicu duljine. Fotografija je snimljena 1997. sa svemirske letjelice NEAR Shoemaker.

mini|300px|desno|Masa 12 najvećih poznatih planetoida, u usporedbi s masom ostalih planetoida u asteroidnom pojasu."Recent Asteroid Mass Determinations" . Maintained by Jim Baer. Last updated 2010-12-12.

mini|300px|desno|4 Vesta, uslikana sa svemirske letjelice Dawn.

mini|300px|desno| Nekoliko pogleda na planetoid 433 Eros u prirodnim bojama.

mini|300px|desno|Četiri značajne i očite Kirkwoodove pukotine u asteroidnom pojasu.

mini|300px|desno|Planetoid 2062 Aten koji spada u grupu Zemlji bliski asteroidi.

Asteroidi ili planetoidi su kamena ili metalna nebeska tijela promjera većeg od 1 metar, koji samostalno ili u skupini sličnih tijela obilaze oko Sunca. Većina planetoida obilazi Sunce u glavnom planetoidnom pojasu (asteroidni pojas) između Marsa i Jupitera, dio prilazi Suncu bliže od Marsa (Amori) i Zemlje (Apoloni) i nazivaju se Zemlji bliski asteroidi, dio se giba u putanji Jupitera ili drugih planeta (Trojanci). U usporedbi s planetima mnogo su manji i najčešće nepravilnog oblika. Nastali su od ostataka protoplanetarne tvari koja se nije pripojila planetima za vrijeme stvaranja sustava iz protoplanetarnog diska. Najčešće kruže oko matične zvijezde vlastitom putanjom ili kao prirodni sateliti (mjeseci) većih planeta. Neke od njih nalazimo vezane gravitacijskim silama uz planete, u grupama koje orbitiraju u putanji planeta, ispred ili iza. Iako se donedavno mislilo drukčije, otkriveno je da asteroidi mogu imati vlastite mjesece kada je u orbiti oko asteroida 243 Ida pronađen satelit nazvan Dactyl. Do sada ih je otkriveno blizu 170 000, a oko 11 000 ih je dobilo službena imena - redni broj i ime. Procjenjuje se da bi ih u našem sustavu moglo biti nekoliko milijuna.

Prema spektralnoj analizi odrazne svjetlosti planetoidi se mogu podijeliti na ugljikove (C), kojih je oko 75% i sadrže tamne ugljikove spojeve, metalne (M), kojih je oko 8%, i silikatne (S), kojih je oko 17%. U Hrvatskoj, u Zvjezdarnici Višnjan, otkriveno je nekoliko tisuća planetoida. Teleskopom se ni najvećemu planetoidu ne vidi tijelo, pa im se promjeri mjere posredno, prilikom okultacija zvijezda ili iz sjaja uz procijenjeni albedo. S pomoću svemirskih letjelica snimljeni su 433 Eros, 951 Gaspra, 243 Ida, 25143 Itokawa, 253 Mathilde i drugi. Trans-neptunski objekti ili nebeska tijela koja su dalja od Neptuna obično se ne smatraju planetoidima.planetoid,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2014.

Prema tome, asteroidi ili planetoidi su hladna nebeska tijela koja prebivaju pretežno u području od 2,2 do 3,5 AJ. Izvan tog asteroidnog pojasa ili prstena nalazi se samo nekoliko postotaka asteroida. Gibanje planetoida je bez iznimke direktno. Izduženost staza i nagib prema ekliptici veći su nego u planeta. Prosječan numerički ekscentricitet iznosi 0,15, a najveća većina planetoida nema ekscentricitet veći od 0,3. Krajnja vrijednost je 0,88. U pravilu veće ekscentricitete staza imaju planetoidi manjih masa. Prosječna inklinacija staza manja je od 10°, a za većinu planetoida manja od 16°. To znači da staze planetoida nisu tako stiješnjene uz ravninu ekliptike kao staze planeta, ali nisu ni jako rasute, posebno ako se uzme u obzir da se staze planetoida lakše mijenjaju. Veliki planeti u stanju su da ih jako poremete. Planetoidi su nebeska tijela manja od 1 000 kilometara. Petnaestak ih ima u promjeru više od 250 km.Vladis Vujnović : "Astronomija", Školska knjiga, 1989.

 Mala tijela Sunčevog sustava

Mala tijela Sunčevog sustava su asteroidi (planetoidi), kometi, meteoriti i meteori, te sitna razdrobljena materija koja pluta međuplanetarnim prostorom. Među prirodnim (planetskim) satelitima ima i tijela koja po fizičkim svojstvima pripadaju redu malih tijela. Zanimanje za asteroide obnovljeno je nedavno. Saznale su se nove činjenice o njihovom fizičkom stanju i naslučene su neposredne veze s ostalim malim nebeskim tijelima. Kako povezati komete s asteroidima, asteroide s meteorima, meteore s meteoritima? Usporedna kemijsko - mineraloška ispitivanja meteorita i asteorida, jednih u laboratoriju, drugih na daljinu, uz pomoć optičkih metoda, dovela su do nedvojbenog zaključka da su meteoriti povezani s asteroidima. Meteoriti su izravni ostaci nekih asteroida. Istodobno, meteoriti namaju ništa fizički zajedno s meteorskim rojevima. Meteore i meteorite potrebno je pažljivo razdvojiti, ne obazirući se na jezičnu sličnost i sličnost pojave na dijelu puta kroz atmosferu. Provjereno je da od kometa nastaju potoci meteora; potoci prate postojeće komete ili se nalaze na putanjama iščezlih kometa, no ne zna se za ijedan takav meteor koji je izdržao kroz atmosferu. Prema tome, asteroidi ili planetoidi su povezani s meteoritima, a kometi s meteorima. O vezi asteroida i kometa spekulira se na razini kozmogonijskih teorija ili teorija o postanku Sunčeva sustava.

 Definicija
Još uvijek ne postoji točna definicija asteroida. Stručnjaci se razilaze u mišljenjima kako na odgovarajući način klasificirati asteroide prema masi, veličini, sastavu i položaju u planetarnom sustavu. Prijedlog je da se asteroidima nazivaju tijela veća od 50 metara u promjeru, manja od planeta i kamenog ili metalnog sastava. Još manja tijela, koja se potpuno raspadnu i izgore pri ulasku u Zemljinu atmosferu spadala bi u kategoriju meteoroida, dok bi asteroidima nazivali ona koja pri udaru u Zemlju mogu doprijeti do zemljine površine. Oko Sunca obilazi bezbroj kamenih gromada čija se veličina kreće od nekoliko metara pa do 1000 kilometara. Kada se gledaju teleskopom, liče na sitne zvijezde, i zato su ih astronomi nazvali asteroidi ("zvijezdoliki").

Naziv planetoid (poput planeta) ili mali planet tim tijelima najbolje odgovara jer se oko Sunca gibaju samostalno poput planeta, mali su, a i staze im se mnogo ne razlikuju od planetskih. Naziv asteroid (poput zvijezda) dao im je rano, početkom 19. stoljeća William Herschel, zbog njihove pojave - u teleskopu ih je lako zamijeniti sa zvijezdama - ali i zbog toga što je smatrao da su u srodstvu s kometima, da nastaju od njih i da su stigli iz zvjezdanih daljina.

 Povijest otkrića
Planetoidi prestavljaju zanimljivu vrst nebeskih tijela i zbog brojnosti i zbog svog posebnog smještaja u procijepu između Marsove i Jupiterove staze. Staze tih dvaju planeta toliko su odvojene da je već Johannes Kepler 1596. u knjizi Tajne kozmografije, spekulirao o nebeskom tijelu koje se u tom prostoru giba. 1772. nađeno je matematičko pravilo koje do danas nije fizikalno potkrijepljeno, a kojim se veoma dobro određuju udaljenosti planeta. Johann Daniel Titius i Johann Elert Bode pronašli su jednostavnu zakonitost prema kojoj se mogu računati udaljenosti planeta od Sunca. Premda Titius-Bodeovo pravilo nije pouzdano fizički rastumačeno, a također ne daje dobre rezultate za daleke planete, ipak je nagovijestilo da se između putanja Marsa i Jupitera treba nalaziti neki planet. Ovo pravilo predviđa postojanje planeta na udaljenosti 2.8 AJ od Sunca. Pravilo je dano izrazom:

gdje je: n - redni broj planeta, a - udaljenost n-tog planeta do Sunca u astronomskim jedinicama (AJ). No prvi član niza znatno odstupa od udaljenosti koju ima Merkur, ne uzme li se n = - ∞, što dakako, nije u aritmetskom nizu s ostalim eksponentima. To magično pravilo dobro je pretkazalo udaljenost Urana, što ga je otkrio William Herschel 1781. Kasnije će se vidjeti da je osmi planet, Neptun, prekobrojan, no jednakost jasno pokazuje da između Marsa i Jupitera ima mjesta za još jedan planet.

Godine 1800. u potragu za "nedostajućim" planetom krenulo je 12 njemačkih astronoma. Potraga je dala rezultat u noći od 31. prosinca 1800. na 1. siječnja 1801. kada ih je preduhitrio Talijan Giuseppe Piazzi koji je u Palermu, tijekom rutinskog pretraživanja neba otkrio tijelo Sunčeva sustava koje je nazvano Ceres (žensko ime Cerera). Iste je godine znameniti njemački matematičar Karl Friedrich Gauss proračunao elemente staze ovog tijela i pokazao da bi se moglo raditi o "nedostajućem" planetu. Astronome je zbunjivala veličina Ceresa (samo 940 km u promjeru), jer su očekivali mnogo veće tijelo. No, već nakon dvije godine Heinrich Wilhelm Olbers je otkrio Pallas (žensko ime Palada), koje se giba sličnom stazom kojom i Ceres. Do 1807. godine su otkriveni Juno i Vesta, dva nebeska tijela malog sjaja i veličine, koja se dobro uklapaju u redoslijed planeta. Ubrzo se pokazalo da je Sunčev sustav prepun malih planeta koje danas zovemo planetoidi ili asteroidi.

Koliko je time Titius-Bodeovo pravilo zadovoljeno, toliko je i dovedeno u pitanje. Otkuda dva planeta na mjestu jednoga? Olbers je stoga postavio hipotezu katastrofe praroditeljskog tijela, nekog zamišljenog planeta Faetona. Odlomci tog planeta mora da lutaju stazama koje se približavaju i sijeku. Na hipotezu ga je potaknulo upravo to svojstvo staza Ceres i Pallas da se jako zbližavaju u dvije dijametralno suprotne točke. U jednom od područja zbližavanja našao je Karl Ludwig Harding 1. rujna 1804. treće tijelo, 3 Juno (žensko ime Junona). Olbers je 29. ožujka 1807. otkrio i četvrto tijelo (4 Vesta). Otkrića ostalih planetoida nastavljena su tek 1845. Iako planetoida ima mnogo više, u više različitih skupina, Olbersova je hipoteza o nastanku malih planeta uvjetovala način gledanja na prirodu malih planeta.

Među otkrivačima planetoida bilo je i dosta amatera. Do kraja 19. stoljeća bilo je poznato nekoliko stotina planetoida. Fotografske metode otkrivanja razvile su se poslije 1900. Ako staza nije dovoljno točno određena, planetoid se poslije otkrića može zagubiti i ponovo otkriti. To se događa i unatoč pomoći računarske tehnike. Gubljenju pomaže promjenjivost planetoidnih staza. Danas planetoide izučava dvadesetak opservatorija. Upisano je i imenovano više od 2 300 planetoida i određene su im staze.

Istraživanje planetoida, a i ostalih tijela Sunčeva sustava, bilo je u prvoj polovici 19. stoljeća zanemareno na račun astrofizičkih ispitivanja. Istraživanje fizičkih osobina planetoida zahuktalo se poslije 1970., kada su otkriveni planetoidi vrlo malih i neobičnih staza; onih koji stižu u blizinu Sunca i Zemlje i među kojima se nalaze roditeljska tijela meteorita. Uznapredovala labaratorijska ispitivanja meteorita omogućila su sa svoje strane dublji uvid u fizički razvoj malih tijela Sunčeva sustava, u njihovu dob i evolucijske veze. Male dimenzije planetoida otežavaju ispitivanje njihova fizičkog stanja. Samo malobrojnim planetoidima vide se kutne dimenzije. Od 1970. uvedena su bolja instrumentalna pomagala, kao optičko - elektronski pojačivači slika, te novi postupci optičke interferometrije. Od klasičnih metoda primjenjuje se mjerenje moći odraza, višebojna fotometrija, mjerenja polarizacije svjetlosti, radiometrija (usporedba sjaja u vidljivom i infracrvenom području) i metoda okultacija. Istodobnim promatranjima okultacija neke zvijezde, iz više zvjezdarnica na Zemlji, jednostavno se određuje oblik i veličina nebeskog tijela koje je zvijezdu zaklonilo. Tim su putem vrlo točno određene dimenzije nekolicini planetoida.

Najveći broj planetoida dobio je ženska imena, najprije iz mitologije, zatim obična vlastita ženska imena, pa imena učenjaka u ženskom rodu, raznih naziva, omiljenih jela, literarnih junaka, te imena gradova, država, suvremenih ili mitoloških ličnosti, bez obzira na to da li su izvorni oblici u muškom ili ženskom rodu. Tako se među njima nalaze Ana, Marija, Bredihina, Vladilena (kovanica po Lenjinu), Filozofija, Geometrija, Papagena, Gagarina, Hermes, Sizif, Kecalkoatl. Prigodom otvaranja Zvjezdarnice Hrvatskoga prirodoslovnog društva u Zagrebu dan je jednome i naziv 589 Croatia. U Puli je u 19. stoljeću otkriveno dvadesetak planetoida, među kojima su 143 Adria, 183 Istria i drugi. Korado Korlević poznati je hrvatski astronom iz Višnjana u Istri. Prema podacima na stranici Minor Planet Discoverers, 11. je najproduktivniji tragač za asteroidima svih vremena. U periodu od 1996. do 2001. otkrio ih je 947, te bio suotkrivač kod još 110 asteroida.

 Fizička svojstva
Ukupna masa asteroida se danas procjenjuje na 1022 kg (oko 1000 puta manje od mase Zemlje ili 10 dio Mjesečeve mase, što bi bilo dovoljno da se izgradi jedno nebesko tijelo promjera 1 500 kilometara), od čega oko 10% otpada samo na Ceres. Do sada je pronađeno 238 asteroida većih od 100 km i vjeruje se da su to svi, dok se za manje asteroide vjeruje da ih je otkriven tek mali postotak. Procjena je da postoji oko milijardu tijela većih od 1 km. Asteroidi se oko Sunca gibaju u istom smjeru kao i planeti. Prosječne inklinacije (nagib u odnosu na ekliptiku) su manje od 16°. Asteroidi nemaju atmosfere. Većina asteroida je udaljena od Sunca između 1.7 i 4 AJ u području nazvanom asteroidni pojas. Većina asteroida u asteroidnom pojasu imaju ekscentricitet od 0.1 do 0.2. U samom asteroidnom pojasu postoji područje najveće gustoće putanja asteroida (između 2.2 i 3.3 AJ) - glavni pojas.

Asteroidi rotiraju, a kako su nepravilnog oblika, to dovodi do promjene njihova sjaja i prividne veličine. Na temelju mjerenja perioda promjene može se odrediti i period rotacije. Kako su asteroidi malih dimenzija, oblik im se ne može zamijetiti niti najvećim teleskopima. No promatranjem okultacija (zamračivanja, sakrivanja) zvijezda asteroidima može se odrediti njihov oblik i dimenzije. Po dimenzijama je osobit asteroid 1620 Geographos koji je štapićastog oblika. Neki od njih uzajamno su vezani svojim gravitacijskim poljem i zajedno se gibaju oko Sunca. Primjer je jedan od Trojanaca: 624 Hektor.

Kako linearne dimenzije planetoida padaju, tako im broj raste. Sudari među plenetoidima vode stalnom drobljenju, pa tako nastaju sve manja tijela i sitam međuplanetarni prah. Relativne brzine planetoida kreću se od 5 km/s, što je dovoljno da pri srazu dođe do katastrofalnih posljedica. Većina planetoida su nepravilna oblika. Ima ih ovalnih, a neki su možda i sferni, za što nema izravna dokaza. Neki su planetoidi, čini se, dvostruki, a imaju i prirodne satelite. Planetoid 532 Herkulina, promjera oko 220 km, na razmaku od 1 000 km praćen je tijelom promjera 45 km. Nema načelne prepreke da se planetoidi kreću u skupinama međusobno povezanim gravitacijom, pa su članovi skupine samo uvjetno "sateliti".

Planetoidi se okreću, a period vrtnje iznosi od 2.5 do 85 sati, u prosjeku 8 sati. Površina planetoida je kruta. I u najvećih planetoida tvar je u čvrstom stanju od površine do središta. Atmosferu nemaju, što je odlučna razlika u odnosu na komete. Unutrašnjost jednog velikog planetoida sastoji se od metalne (željezne) jezgre i stjenovitog (silikatnog) plašta, oko kojega je obavijena kora s mnogo ugljika. Maleni planetoid diobeni je ostatak većeg planetoida, pa se prema tome može sastojati od svakog tog materijala posebno. Planetoidi imaju općenito vrlo nizak albedo. Prema odraznoj moći površine i prema sastavu ističu se 3 skupine. Prva uključuje veoma tamna tijela, s albedom od 0.01 do 0.06; površina im je kao u najcrnjeg ugljena. To su C - planetoidi ili ugljikovi. Među njih ulazi i Ceres, a također i 75% svih planetoida. Druga i treća skupina, kameni ili S - planetoidi (15%) i metalni ili M - planetoidi (10%), imaju albedo od 0.08 do 0.40. Površina im se sastoji od šupljikavog i prašnog materijala, regolita. Velika raznolikost, u kemijskom i mineralnom sastavu, posljedica je različite sudbine pojedinih primjeraka. Planetoidi su roditeljska tijela meteoritima. Meteoriti potječu od razdrobljenog materijala onih planetoida koji se kreću u blizini Zemljine staze.

+ Približan broj planetoida (N) većih od promjera (D)D100 m  300 m  500 m  1 km  3 km  5 km  10 km  30 km  50 km  100 km  200 km  300 km  500 km  900 kmN ~ 25 000 000  4 000 000  2 000 000  750 000  200 000  90 000  10 000  1 100   600  200  30  5  3  1

 Grupiranje asteroida
Uobičajeno je da se asteroidi grupiraju prema orbitalnim karakteristikama i prema fotometrijskim i spektroskopskim svojstvima, koja ukazuju na razlike u strukturi. Staze planetoida su zbog različitih inklinacija i ekscentriciteta vrlo razbacane, pa njihova izravna snimka ne pokazuje nikakvih pravilnosti. No ako se staze srede tako da se na crtež unesu samo srednje udaljenosti (velike poluosi staza a, ili siderički period ophoda P, ili srednje dnevno gibanje n), tada se planetoidni prsten raslojava u podsisteme - u otprilike 7 prstenčića. Tako priređene staze nazivaju se srednjim stazama. Srednje dnevno gibanje određeno je kao:

To je u stvari kutna brzina ω = 2 π / P, izraženo brojem kutnih sekundi koje tijelo prevali u prosjeku u jednom danu.

Staze planetoida ovise o načinu na koji su planetoidi nastali i o stalnim poremećenjima. Čim se staza planetoida malo poremeti, bilo bliskim susretom ili direktnim srazom s drugim planetoidom, gravitacijski se utjecaj planeta odmah izražava pa dolazi do snažnog poremećenja, koje djeluje sve dok planetoid ne uđe u područje gdje je poremećenje slabije. Stoga planeti odlučujuće utječu na razmještaj planetoida, te ovi neka područja izbjegavaju, a u nekima se gomilaju. Dolazi do rezonancija. Utjecaj Jupitera je odlučujući, zatim slijedi utjecaj Marsa i drugih planeta. Za rezonancije važan je odnos između perioda obilaska planetoida P i perioda obilaska planeta PP. One staze za koje je omjer između tih perioda sumjerljiv imaju to svojstvo da je poremećenje ili veoma jako ili veoma slabo.

Čistine u srednjim gibanjima planetoida uočio je Daniel Kirkwood 1866. Čistine odgovaraju omjerima perioda planetoida i Jupitera:

te omjeru perioda planetoida i Marsa jednakom 2 : 1. Za neke pak omjere perioda planetoida i Jupitera staze su veoma stabilne, pa se tu oni baš okupljaju. To su rezonantni planetoidi. Za njih vrijedi:

Prva grupa od nekoliko planetoida predvođena je Hildom. Staze tih tijela stabilne su iako se zbog velikog ekscentriciteta pružaju blizu Jupiterove staze, ali se zbog zgodnog odnosa u broju obilazaka (komenzurabilnosti perioda) nikada istovremeno, na bliskom dijelu staza, ne nađu Jupiter i planetoidi. Zato ih Jupiter jako ne poremećuje. Druga grupa je manja (primjer 279 Thule), a treću grupu čine znameniti Trojanci.

 Orbitalne grupe
Prema orbitalnim karakteristikama, asteroidi su podijeljeni u grupe i obitelji. Obično se grupi daje ime po asteroidu koji je u njoj prvi otkriven.
 Kirkwoodove zone
 Hirajamine obitelji
 Zemlji bliski asteroidi (eng. Near Earth Asteroid)
 Kentauri
 Trojanci
 Kuiperov pojas

Sve navedene grupe čine asteroidi u orbiti oko Sunca, no možemo ih pronaći zarobljene kao planetne satelite, što se smatra vjerojatnim jer su po sastavu vrlo slični asteroidima. Mogući kandidati su: oba Marsova satelita Fobos i Deimos, Jupiterovi nepravilni sateliti, Saturnov najudaljeniji satelit Feba i drugi Saturnovi nepravilni sateliti.
mini|300px|desno|Lagrangeove točke jedno je od rješenja problema triju tijela, s time da je treće tijelo točkasto i bez mase. Za treće je tijelo Joseph-Louis Lagrange našao da može neporemećeno opstati u sustavu, na položaju 5 točaka u ravnini u kojoj se sva tijela gibaju.
mini|300px|desno| Planetoid 944 Hidalgo dugo je bio poznat kao najdalji. Otkriven je 1920. Velika poluos staze je 5.8 AJ, ekscentricitet je znatan, 0.66, a inklinacija je velika, od 42° do 43°.

 Spektralna klasifikacija
U početku su asteroidi bili podijeljeni u tri grupe prema sastavu površinskog materijala, odnosno svojstvima površine: boji, albedu (koeficijentu refleksije) i spektralnom tipu. Broj grupa u ovoj podjeli raste s otkrićima novih asteroida i trenutno ih ima 14.

Prve tri grupe su:
 S-tip: silikatni asteroidi, sačinjavaju 17% svih otkrivenih asteroida
 C-tip: karbonski (ugljični) asteroidi, sačinjavaju 75% svih otkrivenih asteroida
 M-tip: metalni asteroidi, sačinjavaju 8% svih otkrivenih asteroida

Ostale grupe, prema spektralnoj klasifikaciji:

 Asteroidi A-tipa
 Asteroidi B-tipa
 Asteroidi D-tipa
 Asteroidi E-tipa
 Asteroidi F-tipa
 Asteroidi G-tipa
 Asteroidi P-tipa
 Asteroidi Q-tipa
 Asteroidi R-tipa
 Asteroidi T-tipa
 Asteroidi V-tipa

 Trojanci

Zanimljiva skupina planetoida dijeli putanju s Jupiterom, staza im se nalazi u rezonanciji 1 : 1 s Jupiterovom stazom. Trojanci čine povijesno prvi ustanovljeni primjer stabilnih rezonantnih putanja, a smješteni su u Lagrangeovim točkama L4 i L5. Prvi od Trojanaca, Ahilej, otkriven je 1904. To su prilično krupni planetoidi; njih desetak veće je od 100 km. Ukupno ih ima više stotina; veći ih se broj nalazi u vodećoj točki, a manji na začelju. Planetoidi nose imena heroja, učesnika Trojanskog rata; otuda im je skupno ime. Oni koji su ispred Jupitera nose imena Grka (uz Ahileja još Odisej, Agamemnon, Hektor, Diomed, Ajaks, Nestor), a oni koji su za Jupiterom nose imena Maloazijaca, branitelja Troje (Patroklo, Eneja, Prijam, Anhis, Troil). Zato ih i razlikuju kao "Grke" i "Trojance". Svi Trojanci ne mogu se smjestiti u istu točku. Uostalom, oni periodički titraju oko Lagrangeove točke kojoj pripadaju. Ta se libracija odvija u pruzi položenoj uzduž putanje. Do libracije dolazi na taj način da Jupiter izmjenično planetoidima oduzima i dodaje energiju. Kada im je oduzima (a planetoid se nalazi ispred njega), dimenzija putanje nešto se smanji zajedno s periodom, pa planetoid zabrza ispred Jupitera; kada mu energiju dodaje, planetoid se uspori i približi Jupiteru. Zbog toga se međusobni odnos Trojanaca u svakoj grupi neprestano mijenja. Pruga kojom se gibaju po stazi dulja je nego šira, jer se tijela ubrzavaju relativno prema Jupiteru sve dok nisu točno na njegovoj stazi. Nije isključeno da pri većim libracijama planetoid napusti grupu, ali u grupu može biti zahvaćen i prolazni planetoid. Pretposavlja se da se Trojanci snabdijevaju planetoidima iz područja između Jupitera i Saturna.

 Hidalgo i Hiron
Planetoid Hidalgo dugo je bio poznat kao najdalji. Otkriven je 1920. Velika poluos staze je 5.8 AJ, ekscentricitet je znatan, 0.66, a inklinacija je velika, od 42° do 43°. Period njegove revolucije od 13.7 godina dulji je od Jupiterove godine. Zbog izduženosti staze u perihelu priđe Suncu na 1.9 AJ, a u afelu udalji se na 9.7 AJ. Zbog velikog nagiba staza Hidalga ostaje svuda veoma daleko od Saturnove staze, nikada joj se ne približi na udaljenosti manju od 5.7 AJ.

Rekord najveće staze izgubio je 1977. kada je otkriven Hiron. On mora imati promjer između 200 do 400 km, jer se samo velika tijela mogu vidjeti tako daleko. Zbog ekscentriciteta od 0.379 od Sunca se udalji na 18.9 AJ, a približi na 8.5 AJ. Velika poluos staze iznosi 13.7 AJ, a period ophoda 50.7 godina. Nagib staze je malen, svega 7°.

 Porodice planetoida
Među planetoidima dadu se izdvojiti oni koji su nastali od istog roditeljskog materijala; oni čine porodicu (Kijocugu Hirajama, 1918. – 1919.). Na zajedničko ishodište članova porodice ukazuju elementi staza ispravljeni za vjekovna poremećenja, a i fizička svojstva tijela. Početne staze članova porodice moraju se ukrštavati na mjestu gdje se dogodio raspad roditeljskog tijela. Prepoznavanju "rođaka" pomaže činjenica da se ekscentricitet i inklinacija staze s vremenom malo mijenjaju, te elemente planetoidi "teško zaboravljaju". Danas je poznato više desetaka porodica. U velikom broju porodica jedan je planetoid mnogo krupniji od ostalih i s masom od 10 do 1 000 puta većom. Starost porodica procjenjuje se na milijun i više godina. Porodica nastaje prilikom neelastičnog sudara dvaju tijela. Produkti drobljenja ne dobivaju velike relativne brzine pa se ne mogu daljim sudarima međusobno drobiti. Mali odlomak radije će se vratiti i zabiti u površinske slojeve većeg odlomka. U toku vremena članovi se raspršuju uzduž staze, a mnogi napuštaju porodicu. Postojanje porodica svjedoči da se orbite planetoida ne mijenjaju samo zbog poremećenja, već i sudarima.

 Planetoidi koji zalaze unutar Marsove putanje

Nađeno je nekoliko desetaka planetoida koji ili zbog male srednje udaljenosti, ili zbog velikog ekscentriciteta, prilaze Suncu mnogo bliže nego Mars. Prepoznate su 3 istaknute skupine. U skupinu Amora ulaze oni kojima se perihel nalazi u rasponu od 1.017 AJ do 1.310 AJ. U skupinu Apolona ulaze oni kojima je perihel Suncu bliži od 1.017 AJ. Planeti iz obje skupine imaju prosječnu udaljenost veću od 1 AJ. U trećoj skupini, prozvanoj po planetoidu Aten, za sada su nađena 4 planetoida kojima je srednja udaljenost od Sunca manja od 1 AJ.

Amor i Apolon otkriveni su 1932. Kao prvi iz skupine Amora, i najpoznatiji, otkriven je 1898. Eros. Više razloga čini ga interesantnim. Zemlji može prići na daljinu od 23 300 000 km. Velike se opozicije ponavljaju svakih 37 i 44 godina. U prošlom stoljeću su bile 1931. i 1975. Može se vidjeti i manjim teleskopom. Sjaj mu se zbog vrtnje mijenja u periodu od 5 sati i 16 minuta. Mjere su mu 13 km x 15 km x 36 km. Prije radarskog razdoblja služio je za određivanje veličine astronomske jedinice, jer njegova dnevna paralaksa dostiže 60", što je više i od Marsove i od Venerine paralakse. Apolon ulazi unutar Venerine staze. U Apolone (skupinu Apolona) spadaju još Adonis otkriven 1932., Hermes otkriven 1937. i Ikar otkriven 1939. Hermes se približava Zemlji do na 580 000 km; tada u jednoj noći prevali polovicu neba. Ikar je planetoid koji se više od svih drugih približava Suncu jer mu je perihel na 0.186 AJ = 28 milijuna km; zađe čak unutar Merkurove staze. Ekscentricitet njegove staze iznosi 0.83. U perihelu zagrije se na 1 000 K. Veoma je malen, od 1 do 1.5 km. Zemlji ne priđe bliže od 6 do 7 milijuna km. Putanja mu je veoma dobro ispitana. Prestavljao bi dobru bazu za svemirsku ekspediciju koja bi uz njegovu pomoć proputovala kroz razne predjele Sunčeva sustava. U afelu se udaljava nešto preko Marsove staze.

Skupina planetoida Aten pripada Zemlji slično tome kako Trojanci pripadaju Jupiteru. Staze su im praktički kružne. Većina planetoida koji Suncu prilaze bliže od staze Marsa ima ekscentricitet veći od prosječnog. Oni su planetoidni pojas napustili razmjerno nedavno. Današnji je pojas ostatak oblaka tijela koji je prožimao čitav Sunčev sustav i o kojemu nepobitno svjedoče krateri utisnuti u tijelima planeta. Planetoidni pojas prestavlja "ostavu", u kojoj su planetoidi najmanje poremećeni. Oni pak planetoidi koji se dijelom ili u cjelini kreću unutar Marsove staze imaju veća poremećenja, te ne mogu ovdje duže opstati, pa među njima treba tražiti tijela odlomci kojih stignu do Zemlje kao meteoriti. U nekoliko slučajeva praćen je pad meteorita (Příbram, Češka, 1959.; Lost City, California, SAD, 1970.; Innisfree, Alberta, Kanada, 1977.), pa je ustanovljeno da su meteoriti stigli iz područja staza smještenih unutar Marsove putanje.

 Istraživanje
Tijekom 1991. godine letjelica Galileo je, na svom putu prema Jupiteru, uspjela po prvi put snimiti sa 16 000 km udaljenosti jedan asteroid  - 951 Gaspra. Bili su to prvi snimci na kojima se vide površinski detalji. Tako je na asteroidu Gaspra (dimenzija 20 × 12 × 11 km) uočeno više od 600 kratera. Najveći je imao promjer od 1.5 km. Detektirano je i magnetsko polje, znak da Gaspra ima metalnu jezgru. U kolovozu 1993, Galileo je prošao pokraj asteroida Ida, dimenzija 58 × 43 km, u čijoj je blizini otkriven 1.6 × 1.2 km velik satelit Dactyl. Različitog je sastava iz čega se izvodi zaključak da je nastao nakon sudara koji je stvorio njihovu obitelj asteroida (obitelj Koronis).

NEAR (Near-Earth Asteroid Mission - misija na NEA asteroid) misija započela je 1996. godine sa zadatkom da obiđe neke Zemlji bliske asteroide. Prošla je pored asteroida 253 Mathilde u lipnju 1997. U siječnju 1999 je propao prvi pokušaj ulaska u orbitu oko asteroida 433 Eros, da bi drugi pokušaj, nakon oko godinu dana, uspio. Početkom 2001 se letjelica uspjela spustiti na Eros. Slaba gravitacija dozvoljava i ponovno podizanje letjelice, ako za time bude interesa u NASA-i.

Smeriska letjelica Cassini-Huygens je na putu prema Saturnu iz velike daljine snimio asteroid 2685 Masursky, a Stardust je, na svom putu prema kometu Wild 2, 2. studenog 2002. snimio asteroid 5535 Annefrank.

Letjelica Hayabusa (Muses-C) trenutno je na putu prema asteroidu 25143 Itokawa. U rujnu 2005. bi trebala uzeti uzorke tla s asteroida te se uputiti prema Zemlji.

 Vidi
Mađarska obitelj (asteroidi)
Skupina Apollo
Centaur (asteroid)

 Izvori

 Vanjske poveznice
 Drvo znanja br.40, godina IV. /prosinac 2000.  Vladis Vujnović: Asteroidi
 Astronomska sekcija Fizikalnog društva Split - Asteroidi i meteoridi
 Discovery Circumstances: Numbered Minor Planets
 Asteroid Observing Services

According to the spectral analysis of reflective light, the planetoids can be divided into carbon (C), which is about 75% and contains dark carbon compounds, metal (M), which is about 8%, and silicate (S), which is about 17%.

Question: what percentage of the earth's carbon is carbon

Question: what percentage of earth's surface is silicate

Question: what are the names of the planets in the solar system

Question: what is the chemical composition of the asteroid s

Question: what percentage of the earth's surface is metal

Question: what are the names of the dark carbon planets

Question: what are the names of the dark carbon compounds in the asteroids

According to the spectral analysis of reflective light , the planetoids can be divided into carbon ( C ) , which is about 75 % and contains dark carbon compounds , metal ( M ) , which is about 8 % , and silicate ( S ) , which is about 17 % .

External links The Tree of Knowledge No. 40, year IV. /December 2000.

|piše: prof. dr. sc. Vladis Vujnović
||
||
||
|
Asteroidi, mali srodnici planeta, ne gibaju se samo u području Sunčeva sustava između Marsa i Jupitera već ih ima i u Zemljinoj blizini. Fizičko stanje asteroida i njihov reljef otkrivaju svemirske letjelice.
Prve noći 19. stoljeća talijanski je astronom Giuseppe Piazzi otkrio prvo maleno tijelo iz klase asteroida ili planetoida, kojega danas znamo pod imenom Ceres (Cerera). Ugledao ga je u zviježđu Trokut kao zvijezdu osme veličine i nazvao ga Ceres Ferdinandea, u čast napuljskog potkralja Ferdinanda IV. Burbonskog. Već sljedeće godine (1802.) H. Olbers je otkrio drugo slično tijelo, Pallas (Paladu); K. Harding je 1804. otkrio Vestu, a godine 1807. opet je Olbers otkrio i četvrto tijelo, Juno (Junonu). Praćenjem, mjerenjem položaja i vremena ophoda oko Sunca, ustanovljeno je da se tijela gibaju u procijepu staza između Marsa i Jupitera, upravo tamo gdje ima dovoljno mjesta i za veće tijelo kakvo je planet. Ovdje je, naime, prema numeričkom Titius-Bodeovom pravilu, jedan planet trebao postojati. Otkuda četiri mala planeta umjesto jednoga pravoga, većeg? Olbers je odmah postavio hipotezu da su mala tijela razlomljeni dijelovi nekog većeg, koji je pretrpio katastrofu. Od godine 1845. kada su astronomi nastavili s otkrićima i određivanjima staza asteroida, broj tijela poznatih elemeneta staza - pritom se misli na veličinu i oblik staze, vrijeme ophoda oko Sunca i položaj staze u prostoru - dosegao je deset tisuća. Najveći broj asteroida prebiva u području staza između Marsa (1,5 astronomska jedinica, AJ) i Jupitera (5,2 AJ), pri čemu je najviše ispunjen razmak od 2 do 4 AJ. To je glavni asteroidni pojas. Gotovo bez iznimke svi se asteroidi gibaju u istom smjeru, u onom u kojemu se i planeti okreću oko Sunca, a ravnine u kojima se gibaju ne otklanjaju se mnogo od ravnine kojoj prilježu planeti.
Kakva su asteroidi tijela? Budući da se ni najboljim teleskopima nije mogla ugledati njihova površina (što se sa Zemlje ne može još ni danas), poznavanje asteroida napredovalo je veoma sporo. Najveći asteroid, Ceres, u promjeru ima 933 km! Jedna metoda za određivanje veličine tijela koristi okultaciju. To je pojava nestanka svjetlosti zvijezde koju zakloni tijelo asteroida. Zvijezda utrne i iz trajanja okultacije može se ocijeniti veličina asteroida. Druga metoda koristi sjaj asteroida. Veći asteroid ima veći sjaj. Da bi se odredila stvarna veličina potrebno je znati koliko svjetlosti odbija površina asteroida. Odrazna moć asteroida (albedo) vrlo je mala u ugljikovih asteroida (to su oni kojima je površina crna poput najcrnjeg ugljena, te odražavju 2-6% upadne svjetlosti). Stjenoviti i metalni planetoidi su svjetliji, oni odražavaju od 8 do 40%. Da bi se upoznao sastav asteroida, poslužili su meteoriti koji na Zemlju padaju kao odlomci asteroida.
NEAR-Shoemaker - prvi umjetni satelit Da bi se asteroidi bolje upoznali, poslužile su misije svemirskih brodova. U listopadu 1991. letjelica Galileo na svom dugom putu kroz asteroidni pojas prema Jupiteru snimila je asteroid (951) Gaspru veličine 20×12×11 kilometara, a u kolovozu 1993. snimila je (243) Idu kraj koje je pronašla malenog pratioca nazvanog Daktil. Dimenzije Ide su 58×23 kilometra; Daktil se giba 100 km daleko od njezina centra. Većina kratera na njihovim tijelima plitki su i djelomice ispunjeni stjenovitim odlomcima i prašinom, tj. regolitom. Najveći krater doseže 10 km.
Letjelica NEAR (Near Earth Asteroid Rendezvous, Randevu sa Zemlji bliskim asteroidom) lansirana je početkom 1996. godine s ciljem da postane prvim umjetnim satelitom nekoga asteroida, i to (433) Erosa. Na putu do Erosa snimila je asteroid (253) Mathilde u lipnju 1997., a da bi uštedjela gorivo napravila je i jedan zakret oko Zemlje početkom 1998. godine. Prvi pokušaj ubacivanja u stazu krajem 1998. oko Erosa završio je gotovo fatalno, s privremenim gubitkom komunikacije. Konačno, 14. veljače ove godine letjelica je postala Erosov satelit, i tu će ostati točno jednu godinu. Nakon toga će se pokušati spustiti na tlo. Za vrijeme puta letjelici je dodano prezime astrogeologa Shoemakera, poznatog po kometu koji je pao na Jupiter 1994. godine.
Zadatak letjelice je određivanje mase Erosa, ispitivanje građe, geoloških procesa, kemijskog sastava, gravitacijskog i magnetskog polja. U tu je svrhu opremljena instrumentima za obavljanje mineraloških ispitivanja, kao npr. spektrometrom za blisko infracrveno zračenje, magnetometrom za mjerenje magnetskog polja i uočavanje željeza, rendgenskim spektrometrom i spektrometrom za gama-zračenja, kojima se određuju elementi iz kojih se sastoji tlo; ima precizne kamere te laserski visinomjer, na temelju čijih se zapisa izrađuje mapa površine i određuje prostorni oblik tijela. Letjelica je najprije oko Erosa obilazila na udaljenosti 300 km od centra, zatim je sišla na 50 km kada joj period obilaska iznosi 1,2 d. U listopadu se pak u jednom navratu spustila na udaljenost od 5 km.
U nepunih godinu dana asteroid Eros je postao najslikanije tijelo planetskog sustava. Eros je član Amorove skupine. Otkriven 1898., ima jako izduženu stazu, s velikom poluosi jednakom 1,458 AJ; Suncu se približi do 1,118 AJ, a udalji na 1,800 AJ, obilazeći s periodom ophoda od 1,76 godina. Astronomi su ga pažljivo proučavali jer se Zemlji znade približiti na 23,3 milijuna km. Iz podataka o stazi umjetnog satelita oko Erosa, određena je masa tijela jednaka 6,7×1015 kg i gustoća od 2,67 g/cm3, što odgovara gustoći stijena. Tijelo takve mase ima vrlo slabu gravitaciju. Zato što tijelo nema oblik kugle, ubrzanje sile teže ovisi o položaju, središnjem ili krajnjem. Tipično ubrzanje je tri tisuće puta manje nego na Zemlji. To znači da bi čovjek koji s mjesta na Zemlji skoči uvis 1/3 m, na Erosu mogao iskočiti iz kratera dubokog 1 km. Eros je bogat kraterima. Najveći je krater Himeros, 10 km u promjeru. Udubina na sredini tijela je krater Psycho, promjera 5,5 km. U kraterima su opaženi odroni, klizanje materijala niz strmine, što je čudno uz tako slabu gravitaciju. Možda su se površinski slojevi zajedno s prašinom staložili u vrijeme sudara s nekim dugim tijelom. Poseban reljefni oblik nađen na Erosu su sustavi usporednih brazdi, do dužine od 20 km. Površina je posijana mnogobrojnim stijenama veličine nekoliko desetaka metara, a više ih je no što bi se moglo očekivati. Krateri nisu svi okrugli, ima ih pravokutnih rubova, ili pak u obliku jaraka. U panorami se ne vide mali krateri, nešto ih je moralo zasuti.
Postanak asteroida Kako je Eros nastao? Dijelove odgovora daje analiza njegova tla, gdje prevladavaju minerali piroksen i olivin. Fluoresciranje tla potaknuto rendgenskom svjetlošću i energičnim česticama koje su emitirala tri Sunčeva bljeska u ožujku i svibnju ove godine snimili su spektrometri i našli da su na Erosu elementi silicij, magnezij i aluminij u jednakom omjeru kao i na Suncu ili zvijezdama. Erosova tvar po svim svojstvima odgovara meteoritima koji se zovu hondriti i jednaka je onoj tvari kakva je postojala u vrijeme oblikovanja Sunca i planeta. Svi planeti sakupili su se iz Sunčeve plinovito-prašinaste maglice, bliži planeti nastajali su uz jako Sunčevo žarenje i zadržali samo čvrsto tlo. Divovski planeti kao Jupiter nastali su u hladnom području Sunčeva sustava i zadržali debele plinovite ovoje. Planeti kao Zemlja, a i neki od većih asteroida, rastalili su se, te su im se tvari diferencirale po dubini: lake tvari odvojile se od težih, koje su potonule u središte. Neki asteroidi ostali su isti kao što su bili pri nastanku, neki su se također rastalili. No posebnost asteroida je u tome što su se oni veoma često sudarali, čine to i danas, odlamaju se i smanjuju, a time umnažaju. Građa Mathilde drukčija je od Erosove. Ona je tzv. ugljikov asteroid s vrlo tamnom površinom. Unakažena je kraterom čiji je promjer usporediv sa samim asteroidom. Kako je izračunato da je njezina gustoća samo nešto veća od gustoće vode, pretpostavlja se da je tijelo puno šupljina, pa je veliki krater mogao nastati tako da se tijelo pri sudaru jednostavno uleglo. Iz toga se može naučiti da asteroidi čine mješavinu primitivnih i diferenciranih tijela. Proučavanjem asteroida spoznaju se uvjeti u kojima su nastali planeti i Zemlja.
NEA, asteroidi u blizini Zemlje Tisuću asteroida ima staze unutar Marsove staze, a mnogi od njih sijeku Zemljinu stazu, pa Suncu priđu bliže i od Venere. Prepoznate su tri istaknute skupine: skupina Amora, Apolona i Atena. Članovi Atenove skupine (njih 65) imaju veliku poluos eliptične staze manju od Zemljine staze. Jedan od njih je Ikar koji je ime zaslužio time što se Suncu najviše primiče. Iz ovih skupina potječe najviše meteorita. Poznata su četiri meteorita kojima je pri padu određena staza; jedan je pao 1959. (Pribram, Češka), drugi 1971. (Lost City, SAD), treći 1977. (Innisfree, Kanada), a četvrti 1992. (Peekshill, SAD). Njihov pad nije učinio nikakve štete, jer se tijela veličine do desetak metara u atmosferi uglavnom istroše, izgore ili raspadnu. Spoznajom o asteroidima u asteroidnom pojasu, znanstvena se i ostala javnost uljuljkala u uvjerenju da Zemlji od tih tijela ne prijeti nikakva opasnost. Pronalazak stotinu velikih kratera posvuda po Zemljinu globusu, većih od kilometra upućuje na oprez. Poznati arizonski meteoritski krater, širok 1,2 km i dubok 183 m, nastao je prije 50000 godina. Bušenjem Zemljine kore i snimcima iz svemirskih laboratorija pronađen je ispod površinskih slojeva na poluotoku Jukatanu krater Chicxulub promjera 170 km, dubine 10-20 km. Njegova starost procjenjuje se na 65 milijuna godina, u vrijeme kada su izumrli dinosauri. Palo tijelo imalo je promjer 10-20 km. Kada će pasti sljedeće? Tijelo veličine kilometra koje u Zemlju udara brzinom od 20 km/s ima energiju koliko i milijun atomskih bombi kakva je pala na Hirošimu.
Na Zemljinoj je površini pronađeno 140 kratera s procijenjenim vremenom pada. Od njih samo 20 ima promjer manji od 1 km; najveći ima promjer od 200 km. Vrijeme padova povezano je s veličinom, jer su oni veći nastali prije više milijuna, pa i prije dvije milijarde godina, na koju su dob procijenjena dva velika kratera, Sudbury u SAD-u (promjera 200 km) i Vredefort u Južnoj Africi (promjera 140 km). Najmlađi krateri iskopani su u ledenom doba, tj. u vrijeme posljednjih 10-20 000 godina.
Svemirska straža Poduzetni astronomi su sedamdesetih godina počeli na Mt Palomaru tragati za Zemlji bliskim asteroidima. Godine 1996. osnovana je zaklada "Spaceguard" (Svemirska straža). Danas u ovom sustavnom nadzoru nad bliskim svemirom sudjeluje desetak opservatorija s teleskopima koja imaju zrcala veća od 0,6 m, i posve su posvećena otkrivanju malih tijela. Među otkrivatelje asteroida uvrstila se i zvjezdarnica u Višnjanu u kojoj je pomoću zrcalnog teleskopa promjera 40 cm otkriveno oko tisuću asteroida. Za otkrivanje se koristi najsuvremenija detekcija slike pomoću površinskog optičkog senzora, CCD kamere, i kompjutorska podrška. Stoga je posljednjih nekoliko godina naglo porastao broj ustanovljenih asteroida iz Zemljine blizine te se mogu donositi i zaključci o njihovoj brojnosti i mogućoj opasnosti. Do danas je nađeno 410 asteroida koji zalaze unutar Zemljine staze i veći su od 1 km, a procijenjeno je da ih ima još 500. Otkrivanje i zapisivanje svih takvih bit će dovršeno do 2009. godine. Prema studijama padova meteorita, od najveće su opasnosti oni asteroidi koji su veći od 180 m, a mogu kraj Zemlje proći na udaljenosti manjoj od 8 milijuna km; udaljenost iznosi koliko i 20 udaljenosti Mjeseca od Zemlje. To su tzv. potencijalno opasni asteroidi. Prema ustanovljenim stazama je do danas otkriveno 270 takvih asteroida.
Prilikom razrivanja kratera Chicxulub, u atmosferu su morali biti izbačeni oblaci praha koji su obavili Zemlju i spriječili Sunčeve zrake da zagriju tlo. U tom je slučaju došlo do višegodišnje zime, čime je jako prorijeđen ne samo životinjski svijet (npr. dinosauri), već i biljke. Ukoliko bi se udarom asteroida ispario vapnenac iz tla, atmosfera bi se ispunila ugljičnim dioksidom koji bi učinkom staklenika doveo do zagrijavanja za desetak ili više stupnjeva, što bi opet imalo jednako katastrofalne posljedice. U rujnu ove godine u našoj se blizini našlo pet asteorida među kojima je bilo potencijalno opasnih, bliskih staza i opasnih dimenzija. Najbliže nam je 17. rujna prišao asteroid označen kao 2000 RD53; prošao je na udaljenosti koja je 11 puta veća od udaljenosti na kojoj se nalazi Mjesec. Lako je zaključiti da nije bilo nikakve opasnosti, jer tako udaljeni na Zemlju nisu mogli pasti. No upozoravajuća je činjenica da dva od tih uljeza uopće nisu bila poznata. Pojavila su se sasvim nenadano, i to samo tjedan dana prije prolaza! Među njima se mogu naći i istrošene kometske jezgre - iako je broj kometa mnogo manji od potencijalno opasnih asteroida - koje imaju vrlo nezgodne staze, jer mogu doći iz svakog smjera i u svako vrijeme. Kometi dolaze iz najvećih daljina koje astronomi ne mogu nadzirati. Astronomi nadziru jedino stotinu kratkoperiodičkih kometa čije se staze već nalaze u području planeta.
Opasnost od asteroida i istrošenih kometa realna je i pitanje mogućeg sudara jedno je od pitanja na koja znanost još ne može odgovoriti. Prema matematičkoj teoriji vjerojatnosti, ako je sigurno da će se sudar dogoditi unutar 100 000 godina, tada se to može dogoditi i 2000. godine i 119 999. godine. Stručnjak za asteroide Tom Gehrels izjavljuje: "Imamo li vijest o sudaru pet godina unaprijed, možemo sebi i svima reći: pa-pa. Imamo li vremena deset godina, šanse su nam nešto veće, iako tanke. Uz opomenu od 50 godina bili bismo mnogo sigurniji". Znanost, udružena s tehnikom svemirskog leta i odlukom da se Zemlja sačuva, treba u dogledno vrijeme riješiti pitanje o broju i rasporedu svakog tijela većeg od 180 m u području Sunčeva sustava, te pronaći način kako da se opasna tijela odvrate od Zemlje. Očekuje se izrada satelita koji će ispitivati i nadzirati bliski svemirski prostor.
Jeste li znali?
· Naziv asteroid (zvjezdoliki) potječe od astronoma Herschela zato što se ova tijela teleskopom ne vide kao pločice, već kao svijetle točke. Planetoid označava sličnost planetima. · Po odraženoj svjetlosti, asteroidi se dijele na veoma tamne koji odražavaju 2-6% upadne svjetlosti, te na svjetlije koji odražavaju 8-40%. Prema tvari od koje su sastavljeni, tamni su prozvani ugljikovim (oznaka C), a svijetli stjenovitim (S) ili metalnim (M). · Tijela koja nemaju oblik kugle imaju ubrzanje sile teže različito na svakom mjestu svoje površine.

Question: when did the first asteroid appear in space

Question: what is the name of the tree in asteroidi

Question: what is the name of the tree of knowledge

Question: where is the asteroid found on the periodic table

poveznice Drvo znanja br.40 , godina IV .

Question: what is the number on the tree of knowledge

Question: when was the last time an asteroid hit earth

Question: what is the year of the asteroid

Question: what is the name of the tree of knowledge in astronomy

External links The Tree of Knowledge No . 40 , year IV . /December 2000 .


Orbita (lat. od orbis: krug) može značiti:
 orbita ili planetarna putanja, u astronomiji i astronautici, je putanja u obliku konike po kojoj se giba nebesko tijelo manje mase u gravitacijskom polju nebeskog tijela veće mase. Zatvorena orbita nebeskih tijela elipsa je sa žarištem u kojem se nalazi središnje fizikalno tijelo ili središte mase. Takve su orbite planeta i njihovih prirodnih satelita u Sunčevu sustavu. orbita,  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2018.
 putanja, staza ili trajektorija je krivulja koju tijekom gibanja opisuju materijalna točka ili središte mase nekog fizikalnog tijela. Prema obliku putanja može biti pravac, parabola, kružnica, elipsa, cikloida ili bilo koja prostorna krivulja. U astronomiji i astronautici putanja nebeskog tijela u gravitacijskom polju nekog drugog nebeskog tijela naziva se orbita ili planetarna putanja. putanja (staza, trajektorija),  "Hrvatska enciklopedija", Leksikografski zavod Miroslav Krleža, www.enciklopedija.hr, 2018.
 orbita umjetnog satelita, npr. geostacionarna, geosinkrona orbita
 orbita, u anatomiji, je očna šupljina (očnica), parna i simetrična udubina u lubanji, koja sadrži očnu jabučicu, vanjske očne mišiće, očni živac te druge živce i krvne žile, suznu žlijezdu, masno i vezivno tkivo. Okružena je kostima i ima zaštitnu ulogu.

 Izvori

The orbit (lat. from orbis: circle) can mean: orbit or planetary journey, in astronomy and astronomy, is a journey in the form of a hole through which a lower-massed heavenly body moves into the gravitational field of a higher-massed heavenly body.

Question: what is the name of the hole through which a lower-massed heavenly body moves

Question: what is the orbit of the planets called

Question: what is the name for the hole through which a lower-massed heavenly body moves

Question: what is the shape of an orbit in space

Question: what is the meaning of orbit in astronomy

Question: where does the letter orbit come from in astronomy

The orbit ( lat . from orbis : circle ) can mean : orbit or planetary journey , in astronomy and astronomy , is a journey in the form of a hole through which a lower - massed heavenly body moves into the gravitational field of a higher - massed heavenly body .


Lucije Tarkvinije Prisk (Lucius Tarquinius Priscus) ili Tarkvinije I. je prema predanju peti rimski kralj. Vladao je negdje od 616. pr. Kr. do 579. pr. Kr.Tarkvinije Prisko Hrvatska enciklopedija, pristupljeno 7. srpnja 2016.

Lucije Prisk se preselio u Rim iz etrušćanskog grada Tarkvinija  (Tarquinii) sa svojom ženom kao vrlo bogat i ambiciozan čovjek samo zato što mu nije bila odobrena neka visoka dužnost u njegovom rodnom gradu. Predanje kaže da čim je stigao u Rim, znao je da će postati kralj.

Svoju karijeru u Rimu počeo je kao odvjetnik sinova tadašnjeg kralja Anka Marcija. Po kraljevoj smrti uspio je uvjeriti narodnu skupštinu da ga izaberu za kralja.

Lucije Tarkvinije Prisk je izgradio Circus Maximus, zgradu za konjičke utrke, uspio je s kanalima poslije jedne velike poplave isušiti mjesto za Rimski Forum. Od velikih djela mu se još pripisuje izgradnja Jupiterovog hrama na Kapitolu.

Za vrijeme svoje vladavine, ratovao je sa Sabinjanima koje je uspio pobijediti. Osvojio je gradove Cornicilum, Firulea, Cameria, Crustumerium, Americola, Medullia i Nomentum. Poslije svakog rata, vraćao se u Rim s plijenom. Uvećao je centurije na 1800 ljudi, a Senat za sljedećih sto članova iz nižeg staleža, među kojima i obitelj Oktavijani.

Poslije trideset osmogodišnje vladavine, Tarkvinija I. su ubila dva seljaka sa sjekirom, po naređenju sinova Anka Marcija. Zahvaljujući kraljici Tanakiliji, koja je otkrila ubojstvo, za njegovog nasljednika izabran je njegov zet Servije Tulije.

 Izvori

Kategorija: Rimski kraljevi

He ruled somewhere from 616 BC.

Tarkvinije Prisko (latinski Tarquinius Priscus [tarkui:'ni·us pri:'skus]), peti legendarni rimski kralj, vladao od 616. do 579. pr. Kr. Podrijetlom iz etrurskoga grada Tarkvinije. Podvrgnuo je svojoj vlasti Latine, Sabinjane i Etruščane, proveo reforme (povećao broj patricija, udvostručio konjaničke centurije) i poduzeo niz javnih radova (uređenje Foruma, izgradnja Circusa maximusa i kloake, počeo graditi Jupiterov hram na Kapitoliju). Za njegove vladavine Rim je bio izložen jakim etrurskim utjecajima. Ubili su ga sinovi njegova prethodnika Anka Marcija.
Citiranje:
Tarkvinije Prisko. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje.
Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 11. 10. 2022. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=60464>.

Question: when did lucius tarquinius priscus rule

He ruled somewhere from 616 BC.

Question: who was the 5th roman king

He ruled somewhere from 616 BC.

Question: lucius tarquinius priscus was which roman king

He ruled somewhere from 616 BC.

Question: lucius tarquinius priscus was better known by what name

He ruled somewhere from 616 BC.

Question: what was the first name of roman king tarquinius priscus

He ruled somewhere from 616 BC.

Lucius Tarquinius Priscus , or Tarkvinius I , is the fifth Roman king .

Lucius Tarquinius Priscus, or Tarkvinius I, is the fifth Roman king. He ruled somewhere from 616 BC.