Väkivalta ei lopu rauhansopimuksen allekirjoittamisen myötä, ja usein rikollisen ja perheväkivallan määrä on noussut sen jälkeen. Konfliktiin johtaneiden tai uudelleen aiheuttavien kansallisten ongelmien ratkaiseminen sekä pyrkimykset parantaa valtion omaa turvallisuuskapasiteettia ovat vain kaksi tekijää kansalaisten turvallisuuden ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden saavuttamisessa. Rauhanprosessi itsessään voi johtaa turvattomuuteen, koska aseistettujen ryhmien purkaminen jättää aseistetut, sosiaalisesti syrjäytyneet ja turhautuneet yksilöt vapaiksi jatkamaan väkivaltaa epävirallisesti. Turvattomuutta voivat lisätä epäviralliset toimijat sekä alueelliset ja kansainväliset epävakauden aiheuttajat, kuten järjestäytynyt rikollisuus, huumeiden salakuljetus ja laiton asekauppa. Järjestäytyneen rikollisuuden kyky heikentää valtion auktoriteettia ja peruslakia on hyvin tunnettu Latinalaisessa Amerikassa. Guatemalassa rangaistuksettomuus on ollut osa rauhanprosessia vuodesta 1996 lähtien, kun 30 vuotta kestänyt sisällissota oli päättynyt.
, on antanut entisille tukahduttamisesta vastaaville valtion turvallisuuslaitoksen jäsenille uusia mahdollisuuksia rikolliseen toimintaan. Meksikossa huumeisiin liittyvä väkivalta on kriittinen, ja vuonna 2010 joukkomurhia on tapahtunut yli 10 000, kun vuonna 2009 niitä oli vain alle 6600; joukkomurhat käyttävät usein enemmän resursseja kuin valtio. Valtion ja yhteiskunnan välisten suhteiden ja luottamuksen rakentaminen on keskeinen osa tällaisen väkivallan torjunnan prosessia.