Koloniaalikauden historian kirjoittajat kutsuivat tätä Shanganin partioksi ja ylistivät Wilsonia ja Borrow'ta kansallisiksi sankareiksi. Heidän viimeisestä yhdessä seisomisestaan tuli eräänlainen kansallinen myytti, kuten Lewis Gann kirjoittaa, "loistava muisto, [Rhodesian] verisen Alamon verilöylyn vastine
ja Custerin viimeinen taistelu lännessä". Historian kertoma tapahtumien versio perustuu Burnhamin, Ingramin ja Goodingin, taistelussa läsnä olleiden matabelejen (erityisesti "inDuna" Mjaan) ja Forbesin kolonnin miesten kertomuksiin. Vaikka kaikki silminnäkijöiden esittämät suorat todisteet tukevat tutkintatuomioistuimen havaintoja, jotkut historioitsijat ja kirjailijat väittelevät siitä, lähettikö Burnhamia, Ingramia ja Goodingia todella Wilson takaisin hakemaan apua, ja ehdottavat, että he olisivat voineet yksinkertaisesti hylätä taistelun kovettuessa. Varhaisin kertomus tästä väitteestä hylkäämisestä on kauan sen jälkeen, kun John Coghlanin vuonna 1935 ystävälleen John Carruthersille kirjoittamassa kirjeessä todetaan, että "hyvin luotettava mies kertoi minulle, että Wools-Sampson kertoi hänelle", että Gooding oli kuolinvuoteellaan tunnustanut, että hän ja kaksi amerikkalaista eivät olleet itse asiassa lähettäneet Wilsonia, vaan olivat yksinkertaisesti lähteneet omasta tahdostaan. Tämä anonyymistä lähteestä peräisin oleva kaksinkertainen kuulokirjoitus ei mainita Goodingin 1899 kuolemantuomiossa, joka sen sijaan kertoo tapahtumat yleisesti kirjatulla tavalla. Useat tunnetut kirjailijat ovat käyttäneet Coghlanin kirjeen, niin horjuvan kuin se on, hypoteettisten todisteiden luomiseksi pyrkiessään haastamaan ja tarkistamaan historiallisia tietoja.