Yhteenveto artikkelista:  Italialaisilla on sanonta: "Liian paljon jotakin halvaannuttaa sen". Olemme niin täynnä freskoituja kirkkoja, keskiaikaisia linnoja ja roomalaisia raunioita, - ettemme yksinkertaisesti tiedä, mitä tehdä niillä, saati sitten huolehtia kunnon ylläpidosta. Olemme muuttuneet sokeiksi niiden arvon ja kauneuden suhteen. Maassa on lähes 5000 "jalokasta", jotka vaihtelevat museoista arkeologisiin alueisiin ja monumentteihin. Italiassa on maailman suurin määrä Unescon maailmanperintökohteita - 50, joista useat ovat vaarassa murtua maahan laiminlyönnin ja julkisten resurssien puuttumisen vuoksi. Ja vielä 42 000 on mutilaantumisten, tulvien ja luonnonkatastrofien armoilla. Assisin basilika, jossa sijaitsee Pyhän Ranskuksen hauta, on UNESCOn maailmanluettelossa, ja se on vain viimeinen sarjasta kansallisia häpeitä. Sen renessanssin mestarien, kuten Giotton, freskoidut seinät ovat vaarassa kaatua ja tarvitsevat kipeästi uudistusta. Epätoivoisessa liikkeessä munkit ovat käynnistäneet joukkorahoitushankkeen keräämään 500 000 euroa. Kyseessä on yksi maailman suurimmista pyhiinvaelluspaikoista - puhumattakaan sen taiteellisesta arvosta. Muistan, että eräs amerikkalainen kollegani kysyi minulta: "Mitä Italia tekee valtavan kulttuuriperintönsä kanssa?" - Hyvä kysymys. Jos muilla kansoilla olisi puolet siitä, mitä meillä on, he tekisivät sen paljon paremmin. Jos meillä olisi vain Colosseum tai Venetsia, se olisi helpompaa. Mutta emme tiedä, ja Italia ei osaa hyödyntää tätä aarretta. Otetaan esimerkiksi Britannian museon menestyksekäs Pompeijia koskeva näyttely vuonna 2013: meillä on todellinen paikka takapihallamme, mutta britit tekivät siitä maailman parhaat, kun taas todellinen Pompeija oli - ja on edelleen - maailman otsikoissa vain sen usein romahtaneiden romahdusten takia. Tai pahempaa, Italia ei välitä myydä omaisuuttaan. Matkailukirjailijana minulla on se vastoinkäymisvaikeus, että joudun lähes päivittäin käsittelemään matkailutoimistoja, ja se on taistelu: monet ovat haluttomia antamaan tietoja eivätkä ole ottaneet hyviä kuvia paikoista. Olen melkein rukoillut heitä, kun pitäisi olla päinvastoin.
Italiassa on eniten Unescon maailmanperintökohteita. Silvia Marchetti kirjoittaa, että Italia ei osaa hyödyntää aarteita eikä näytä välittävän niistä.