Seuraavana marraskuussa Mordini tuomitsi edustajainhuoneessa tehokassa puheessaan hallituksen väärinkäytöksiä, jotka edistivät Rattazzin hallituksen kaatumista. Mutta ei ollut mitään merkkejä muutoksesta hänen nyt horjumattomassa uskossaan Italian perustuslailliseen monarkiaan, eikä hänen jatkuvasta uskostaan Garibaldin ja kuninkaan välisen läheisen yhteistyön mahdollisuuteen. Juuri tämä sai hänet vuosina 1863 ja 1864 luomaan yhteyksiä useisiin unkarilaisiin ja puolalaisiin ulkomaalaisiin ja tukemaan Puolan vallankumousta.
Tammikuussa 1863. Mordinin mukaan olosuhteet olivat kypsiä toisen Garibaldin johtaman vapaaehtoisarmeijan menestyksekkäälle väliintuloon. Hän näki mahdollisuuden, että onnistunut kapina Puolassa voisi johtaa vihatun Itävallan valtakunnan edelleen alueellisiin menetyksisiin, joihin liittyi Unkari ja - erityisen merkittävä Italian kansallismielisten kannalta - Veneto-alue, joka Välimeren historiasta ja perinnöstä huolimatta pysyi Itävallan hallinnassa vuoteen 1866. Nämä juonitukset ja toiveet osoittautuivat turhaksi. Heidät yhdistettiin Mordinin yrityksiin suostutella Garibaldi hyväksymään poliittisen puolueen johtajuuden "perustuslaillisella demokraattisella leimalla": hän jatkoi ajatuksiaan Garibaldin kanssa huhtikuussa 1864, kun miehet tekivät voitonvierailun Lontooseen (missä Italian yhdentymistä pidettiin poliittisen luokan juhlan aiheena, ja Garibaldi nautti sankarin asemasta). Garibaldi hylkäsi Mordinin ehdotukset, ja Mordini, joka oli jo luopunut "äärimmäisen" demokraattisen vasemmistolaisen politiikan jäsenyydestä, sitoutui entistä lujemmin valtavirran poliittisen keskuksen asialistalle. Marraskuussa 1864 hän äänesti edustajainhuoneessa pääkaupungin siirtämisestä Torinosta Firenzeen: siirto toteutettiin viipymättä vuonna 1865.