Historioitsijat keskustelevat edelleen siitä, milloin keisarikunta saavutti huippunsa. Toisessa päässä mainitaan 1880- ja 1890-luvun epävarmuudet, erityisesti Yhdysvaltojen ja Saksan teollisen nousun. Toinen boerien sota Etelä-Afrikassa, 1899-1902, suututti vaikutusvaltaisen liberaalin ajattelun elementin Englannissa ja riisti imperialismin paljon moraalista tukea. Useimmat historioitsijat ovat yhtä mieltä siitä, että vuoteen 1918 mennessä, ensimmäisen maailmansodan lopussa, pysyvä pitkäaikainen lasku oli väistämätön. Hallitukset olivat suurelta osin vapauttaneet itsensä ja aloittaneet oman ulkopolitiikansa ja sotilaallisen politiikkansa. Maailmanlaajuiset investoinnit oli lunastettu sodan maksamiseksi, ja Britannian talous oli romahtanut vuoden 1918 jälkeen. Uusi kansallismielisyyden henki ilmaantui monissa siirtomaissa, etenkin Intiassa. Useimmat historioitsijat ovat yhtä mieltä siitä, että toisen maailmansodan jälkeen Britannia menetti supervalta-asemansa ja oli taloudellisesti lähes vararikossa. Suezin fiasko
Vuoden 1956 jälkeen kaikki näkivät syvät heikkoudet, ja nopea siirtomaavallasta vapauttaminen oli väistämätöntä.