Ultras laajensi tukijoukkoaan ja pysäytti kasvavaan sotilaalliseen erimielisyyteen vuonna 1823, kun Espanjan Bourbon-kuningas Ferdinand VII:n ja liberaalien Espanjan hallitusta vastaan käyty interventio lietsoi kansan isänmaallista kiihkoa. Vaikka Britannia tuki sotilaallista toimintaa, interventio pidettiin laajalti yrityksenä voittaa takaisin vaikutusvaltaa Espanjassa, joka oli menetetty Britannialle Napoleonin aikana. Ranskalainen retkijoukko, nimeltään Saint Louis'n sata tuhatta poikaa.
Angoulême'n herttua, joka oli Artoisin kreivin poika. Ranskalaiset joukot marssivat Madridiin ja sitten Cádiziin syrjäyttämällä liberaalit vähäisin taisteluin (aprilista syyskuuhun 1823), ja jäivät Espanjaan viiteen vuoteen. Äänestävien rikkaiden keskuudessa ultrasille annettavaa tukea vahvistettiin edelleen jakamalla suosiota samankaltaisella tavalla kuin 1816 kamarissa, ja pelättiin "charbonnerie", ranskalainen vastine "carbonari". Vuoden 1824 vaaleissa saatiin jälleen suuri enemmistö.