Täytä seuraava lause: Kun Diana oli Ranskassa, hän editoi kuusi vuotta fasistista kulttuurilehtiä "The European", ja hän itse kirjoitti joskus aineistoa tähän lehteen. Hän kirjoitti artikkeleita, kirjakanteluja ja kirjoitti säännöllisesti päiväkirjaan. Monet hänen panoksistaan julkaistiin uudelleen vuonna 2008 kirjassa "The Pursuit of Laughter". Vuonna 1965 hän sai tehtäväkseen kirjoittaa säännöllisen kolumnin "Parisin kirjeet" Tatlerille. Hän erikoistui autobiografisten ja biografisten kertomusten sekä satunnaisten romaanien arvosteluun. Tyypillisesti hän kommentoi omia kokemuksiaan ja tietämystään kirjan aiheesta, jota hän arvioi. Hän kirjoitti säännöllisesti "Books and Bookmen" -lehdelle, ja hänen vuonna 1980 julkaistunsa arvostelu Magda Goebbelsin elämäkerrasta herätti Christopher Hitchensin huomion. Hitchens vastusti Dianan kirjoittamaa kohtaa: "Kaikki tietävät traagisen lopun. Venäläisten piirittäessä Berliiniä Goebbelsit tappoivat kivuttomasti lapsensa ja sitten itsensä. Kuolleita lapsia kuvailivat ihmiset, jotka näkivät heidät nukkumassa rauhallisesti. Ne, jotka tuomitsevat tämän kauhistuttavan
Masadan kaltaisen miehen täytyy miettiä vaihtoehtoja, joita Magda kohtaa". Hitchens vaati New Statesmania tuomitsemaan Masadan tropin. Kahdeksankymppisenä hänestä oli tullut "London Evening Standardin" johtava arvioija A. N. Wilsonin seitsemän vuoden aikana kirjallisena toimittajana. Vuonna 1996 lehden uusi päätoimittaja Max Hastings pyysi Wilsonin seuraajia lopettamaan Dianan arvostelujen julkaisemisen. Hastingsin väitetään sanoneen, ettei hän halunnut enää "veristä lady Hitleriä" sanomalehdessä. Diana ja sanomalehti jatkoivat suhteitaan Hastingsin eläkkeelle jäämisen jälkeen vuonna 2001.