Aluksi Euroopan hallitsijat pitivät Ranskan vallankumousta Ranskan kuninkaan ja hänen alamaistensa välisenä sisäisenä kiistana. Kun vallankumouksellinen retoriikka kasvoi voimakkaammaksi, eurooppalaiset kuninkaat julistivat, että heidän edunsa olivat samat kuin Ludvig XVI:n ja hänen perheensä; Pillnitzin julistus (27. elokuuta 1791) uhkasi epäselviä mutta melko vakavia seurauksia, jos kuninkaalliselle perheelle tapahtuisi jotain. Vallankumouksellisten asema muuttui yhä vaikeammaksi, ja heidän ongelmansa kansainvälisissä suhteissa pahentuivat, kun ranskalaiset emigrantit jatkoivat agitointia vastavallankumouksen tukemiseksi. 20. huhtikuuta 1792 Ranskan kansalliskokous julisti sodan Itävallalle ja aloitti ensimmäisen koalition sodan.
(1792­98). Ranska vastusti useimpia Euroopan valtioita, joilla oli yhteisiä maa- tai vesialueita, sekä Portugalia ja Ottomaanien valtakuntaa. Huolimatta joistakin voittoista vuonna 1792, 1793 alussa ranskalaiset joukot oli ajettu pois Belgiasta, Vendée'ssa oli sisäistä kapinaa asevelvollisuudesta, laajalle levinnyt yleinen viha papiston siviiliperustuslakiin ja Ranskan kuningas oli juuri teloitettu. Ranskan tasavallan armeijat olivat häiriötilassa; ongelmat tulivat entistä akuuttimmaksi joukko-velvoituksen, levée en masse, käyttöönoton jälkeen, joka kyllästytti jo ahdistuneen armeijan tuhansilla lukutaidottomilla, kouluttamattomilla miehillä. Ranskalaisille vuoden 1795 Reinin sotaretki osoittautui erityisen tuhoisaksi, vaikka he olivat saavuttaneet jonkin verran menestystä muilla sota-alueilla (ks. esimerkiksi Pyreneiden sota (1793 <unk> 95)).