Yhteenveto artikkelista:  Richard Wilkins on kovaa kamaa. Hän on joutunut kohtaamaan kiukkuja ja egot 30 vuoden ajan TV-juontajana ja haastattelijana. Mutta seisoessaan Anzac Cove'ssa hän ajatteli, mitä hänen isoisänsä George oli kohdannut 100 vuotta sitten. 60-vuotias Wilkins teki pyhiinvaelluksen Gallipoliin satavuotisjuhlan aattona saadakseen tietää lisää isoisästään George William Thomsonista, pätevästä hammaslääkäristä, joka työskenteli useita tunteja uudessa-seelantilaisessa lääkintäjoukossa korjaamassa murtuneita ruumiita. Hän kertoo, miten hänen "isänsä" sotapäiväkirjasta otetut kohdat sytyttivät'mielenkiinnostuksen liekin', jotta hän voisi oppia lisää ensimmäisen maailmansodan veteraanin elämästä. Katso videota. George William Thomson, Richard Wilkinsin isoisä, joka palveli Gallipolilla osana Uuden-Seelannin lääkintäjoukkoa. Tri Gabrielle Fortune, Aucklandin sota-muistomerkistä, vie Richard Wilkinsin läpi hänen isoisänsä George Thomsonin esineitä, jotka on säilytetty Uudessa-Seelannissa. Rakastava isoisä, George Thomson, kuvassa hänen viimeisinä vuosinaan. Viihde-uutistoimittaja Richard Wilkins on jäljittänyt miehen askeleita, jota hän rakastavasti kutsui "isäksi" Gallipoliin. Kuvat Gallipoliin sijaitsevasta Kiwi-kaivajien muistomerkistä. "Olin innoissani siitä, miten he ovat palauttaneet ja säilyttäneet kaikenlaisia esineitä, jotka eri perheet ovat lahjoittaneet", sanoi Richard Wilkins. Richard Wilkins on harvoin tunteiden vallassa - vaikka on työskennellyt alalla lähes 30 vuotta. Hän murtui, kun seurasi isoisänsä jalanjälkiä Gallipoliin. "Se on melko musertavaa, pidin ylähuuliani jäykkinä iltaan saakka, kun kävimme turkkilaisten muistomerkillä Ari Burnussa", Wilkins sanoi myöntäen, että hän harvoin tulee tunteelliseksi kuvausten aikana, mutta tämä oli erilaista. "Kun työskentelet, kun kuvaat tarinaa, se on tekemistä ja sinun on tehtävä se oikein, me teemme työtämme, mutta se vain sattuu olemaan isoisäsi, se muuttaa asioita", hän paljasti. Seisoessani Anzac Cove'ssa ja ajatellen, että se...
TV-ohjelman veteraani Richard Wilkins itki, kun hän seurasi isoisänsä ANZACin jalanjälkiä. Hänen "isänsä" sotapäiväkirjat sytyttivät kiinnostuksen lähteä Gallipoliin. Hän murtui, kun seisoi Anzac Coven luona - ja ajatteli, miten "raukat paskiaiset löysivät itsensä helvetistä".