Vuonna 1919 Intian lainsäätäjä, joka koostui valtioneuvostosta ja lainsäätäjäneuvostosta, otti haltuunsa varakuninkaan neuvoston lainsäätämistoiminnot. Varakuningas säilytti kuitenkin merkittävän vallan lainsäädäntöä kohtaan. Hän saattoi valtuuttaa rahan käytön ilman lainsäätäjän suostumusta "kirkollisiin, poliittisiin [ja] puolustus" tarkoituksiin ja mihin tahansa tarkoitukseen "hätätilanteissa". Hän sai vetoon tai jopa lopettaa keskustelun mistä tahansa lakiesityksestä. Jos hän suositteli lain hyväksymistä, mutta vain yksi kammio toimi yhteistyössä, hän saattoi julistaa lain hyväksytyksi toisen kammion vastalauseista. Lainsäätäjällä ei ollut valtaa ulkoasioissa ja puolustuksessa. Valtioneuvoston puheenjohtaja nimitti varakuningas; lainsäätäjä valittiin, mutta sen puheenjohtaja tarvitsi varakuninkaan hyväksyntää.
kammio