Hallituksen asenne oli yhä epätoivoisempi. Madridiin puhuttiin liberaalien vallankaappauksesta Maria Cristinan syrjäyttämiseksi, mikä lisäsi Carlistin armeijan vaaraa. Tuenpyyntöjä ei jätetty kuuroille korville; Ranska, joka oli korvannut
Charles X:n monarkian ja Louis-Philippe'n liberaalin monarkian välinen suhde vuonna 1830 oli sympaattinen Cristinon asian suhteen. Viscount Melbournen wigin hallitukset olivat samalla tavoin ystävällisiä ja järjestivät vapaaehtoisia ja aineellista apua Espanjalle. Don Carlos liittyi kuitenkin joukkoihinsa taistelukentälle, koska hän oli yhä varma menestyksestään. Kun Zumalacárregui aloitti Madridin valloituksen, Carlos käski komentajansa valloittamaan sataman rannikolla. Seuraavassa taistelussa Zumalacárregui kuoli, kun häntä ammuttiin vasikalle. Oli epäilystä siitä, että Carlos oli mustasukkainen kenraalinsa menestyksistä ja politiikasta ja että hän oli salaliittoutunut tappamaan hänet.