Warwick ja Cheever pysyivät joukkueessa vuodelle 1989 ja ajoivat Brawnin suunnittelemalla Arrows A11 -autolla, joka oli varustettu Ford DFR V8-moottorilla. Joukkueen paras maali tuli Yhdysvaltojen Grand Prix -kilpailussa Cheeverin kotikaupungissa Phoenixissa. Amerikkalainen pääsi kolmanneksi. Lopulta Cheever kuitenkin kamppaili A11:ssä (joka oli muutettava erityisesti kauden alussa, jotta pitkä amerikkalainen mahtuisi autoon) ja hän itse asiassa epäonnistui pätevyydessä
Iso-Britannian ja Italian Grand Prix. Warwickin ikuinen huono tuuri jatkui myös: pitkä pitstoppia Brasilian avajaiskilpailussa maksoi hänelle sen, jonka monet uskoivat olleen hänen ensimmäinen voitto, kun taas 6. kierroksella märässä Kanadan Grand Prix -kilpailussa Warwick johti lyhyesti ja oli toisessa sijassa, kun hänen Ford V8-moottorinsa räjähti. Hän oli ollut säännöllisesti nopeampi kuin hänen jälkeensä (mukaan lukien lopullinen voittaja Thierry Boutsen, joka ajoi Williams-Renaultia), ja olisi voinut voittaa, kun kilpailun johtaja Ayrton Senna räjäytti Honda-moottorin McLarenissa vain kaksi kierrosta jäljellä. Viidenneksi sijoittuaan vuonna 1988 Arrows laski seitsemänneksi vuonna 1989.