Kirjoita jatko-osa tähän kappaleeseen - Ranskan vallankumous 1789 oli kulttuurinen virstanpylväs. Se, mitä Lullyn ja Rameaun vanhoista perinteistä oli jäljellä, pyyhittiin lopulta pois ja löydettiin uudelleen vasta 1900-luvulla. Gluckin koulu ja "opéra comique" säilyivät, mutta ne alkoivat välittömästi heijastaa niitä ympäröiviä mullistavia tapahtumia. Grétryn ja Dalayracin kaltaiset tunnetut säveltäjät otettiin mukaan kirjoittamaan isänmaallisia propagandapapereita uudelle hallitukselle. Tyypillinen esimerkki on Gossecin "Le triomphe de la République" (1793), jossa juhlitaan ratkaisevaa Valmyn taistelua
edellisen vuoden aikana. Uusi säveltäjien sukupolvi ilmestyi, jota johtivat Étienne Méhul ja italialaissyntyinen Luigi Cherubini. He sovelsivat Gluckin periaatteita "opéra comiqueen", antaen lajikkeelle uuden dramaattisen vakaumuksen ja musiikillisen hienostuneisuuden. Méhulin 1790-luvun ooppereiden myrskyiset intohimot, kuten "Stratonice" ja "Ariodant", ansaitsivat säveltäjälle ensimmäisen musikaalin romanttisen otsikon. Cherubinin teoksetkin heijastivat aikakautta. "Lodoiska" oli "pelastusopera", jonka tapahtumat sijoittuvat Puolaan, jossa vangittu sankaritar vapautetaan ja hänen sortajansa kukistetaan. Cherubinin mestariteos "Médée" (1797) heijasti vallankumouksen verenvuodatusta vain liian menestyksekkäästi: se oli aina suositumpi ulkomailla kuin Ranskassa. Vuoden 1800 kevyempi "Les deux journées" oli osa uutta sovintoa maassa.