Kosovo-taistelu määritteli Serbian pitkäaikaisen kohtalon, koska nyt sillä ei ollut voimaa, joka pystyisi seisomaan suoraan turkkilaisia vastaan. Tämä oli epävakaa ajanjakso, jota merkitsi prinssi Lazarin poika - despootti Stefan Lazarević - todellinen eurooppalainen ritari, sotilasjohtaja ja runoilija. Stefanus oli aluksi sulttaani Bayezid I:n vasalli, joka erotti itsensä Nikopolisin taistelussa vuonna 1396 ja Ankarassa
Vuonna 1402 se saavutti itsenäisyytensä Bayezidin menetyksen jälkeen. Hänen serkkunsa ja perillisensä Đurađ Branković siirsi pääkaupungin vasta rakennettuun linnoitettuun kaupunkiin Smederevoon. Turkkilaiset jatkoivat valloitustaan, kunnes he lopulta valloittivat koko Pohjois-Serbian alueen vuonna 1459, jolloin Smederevo putosi heidän käsiinsä. Ainoat vapaat serbialaiset alueet olivat osa Bosniaa ja Zeta. Zetan ruhtinaskunnan kukistumisen jälkeen vuonna 1496 Serbiaa hallitsi Ottomaanien valtakunta lähes kolme vuosisataa. Branković-perheen (myöhemmin muut serbialaiset aateliset ottivat valtaistuimen) perustama Serbian ruhtinaskunta Unkarin suojeluksessa Serbian despotaatin kaatumisen jälkeen nykyisessä Vojvodinassa, Slavoniassa ja Bosniassa. Alavaltio käytti kokonaisuudessaan ottomaaneja vastaan ja edusti Serbian kuningaskunnan jäljellä olevaa perintöä. Se kaatui vuonna 1540, kun Serbian alueiden ottomaanien valloitus, joka kesti noin 200 vuotta jatkuvaa sotaa, lopulta päättyi.