Alexander kääntyi ulkopolitiikkaan - ja myi Alaskan Yhdysvalloille vuonna 1867, - peläten, että siirtokunta joutuisi brittien käsiin, jos sodassa kävisi uudelleen. Hän etsi rauhaa, poistui sodankäyvästä Ranskasta, kun Napoleon III kaatui vuonna 1871, ja liittyi vuonna 1872 Saksan ja Itävallan kanssa kolmen keisarin liittoon, joka vakautti Euroopan tilannetta. Huolimatta muuten rauhanomaisesta ulkopolitiikastaan hän taisteli lyhyen sodan Ottomaanien valtakunnan kanssa vuonna 1877-78, mikä johti Bulgarian, Montenegron, Romanian ja Serbian valtioiden itsenäistymiseen, jatkoi laajentumista Siberiin ja Kaukasukseen ja valloitti Turkestanin ja hyväksyi myös sirkesien kansanmurhaan johtaneet suunnitelmat. Vaikka Alexander oli pettynyt vuoden 1878 Berliinin kongressin tuloksiin, hän noudatti tätä sopimusta. Hänen suurimpia kotimaisia haasteitaan oli kansannousu Puolassa.
Vuonna 1863, johon hän vastasi riisumalla maalta sen erillisen perustuslain ja liittäen sen suoraan Venäjään. Alexander ehdotti lisäparlamentaarisia uudistuksia vastatakseen syntyvien vallankumouksellisten ja anarkististen liikkeiden nousua, kun hänet murhattiin vuonna 1881.