Viitataan alla olevaan kohtaan ja vastataan kysymykseen sen jälkeen samalla kielellä kuin kohtaa:  Oikeuslääketieteen tutkijat voivat käyttää rikospaikalta löytyneen veren, siemennesteen, ihon, sylken tai hiusten DNA:ta yksilön, kuten rikoksentekijän, DNA:n tunnistamiseen. Tätä prosessia kutsutaan virallisesti DNA-profiiliksi, jota kutsutaan myös DNA-sormenjäljiksi. DNA-profiilien muodostamisessa toistuvien DNA-osien, kuten lyhyiden tandem-toistojen ja minisatelliittien, pituuksia verrataan ihmisten välillä. Tämä menetelmä on yleensä erittäin luotettava tapa tunnistaa DNA-vastaava. Tunnistaminen voi kuitenkin olla monimutkaista, jos paikalla on useita henkilöitä. DNA-profiilin kehitti vuonna 1984 brittiläinen geneetikko Sir Alec Jeffreys, ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran oikeuslääketieteessä tuomittaakseen Colin Pitchforkin vuonna 1988 Enderbyn murhista. Oikeuslääketieteen kehitys ja kyky saada nyt geneettinen vastaavuus pienistä verinäytteistä, ihosta, sylkeä tai hiuksia on johtanut monien tapausten uudelleen tutkimiseen. Nyt voidaan paljastaa todisteita, jotka olivat tieteellisesti mahdottomia alkuperäisen tutkimuksen aikaan. Yhdessä joissakin paikoissa sovellettavan kaksinkertaisen vaaran lain poistamisen kanssa tämä voi mahdollistaa tapausten uudelleen avaamisen, jos aiemmat oikeudenkäynnit eivät ole tuottaneet riittäviä todisteita valamiehistön vakuuttamiseksi. Vakavista rikoksista syytetyt henkilöt saattavat joutua antamaan DNA-näytteen vastaavuuden varmistamiseksi. Ilmeisin puolustus DNA-tutkimuksen avulla saatuun vastaukseen on väite, että todisteita on saastutettu. Tämä on johtanut siihen, että uusia vakavia rikoksia käsitellään huolellisesti ja tiukasti.  Kysymys: Mikä vaikeuttaa tunnistamista?
Paikka on saastunut useiden ihmisten DNA: lla.