Täytä seuraava lause: John Halder on Frankfurtin kirjallisuuden professori ja hyvän miehen esimerkki: hän on ilmeisesti omistautunut vaimolleen ja lapsilleen ja hän tekee parhaansa huolehtiakseen vanhasta äidistään. Hän jopa kertoo parhaalle ystävälleen, joka on juutalainen psykiatri, että kansallissosialistien antisemitismi on "vain ilmapallo, jonka he heittävät ilmaan massojen harhauttamiseksi". Mutta tämä on Saksa vuonna 1933, ja miehet voivat muuttua. Cecil P. Taylor, jäljittäessään sankarinsa edistymistä kahdeksan vuoden aikana SS:n ylempiin tasoihin, selittää uskottavasti yksityiset puutteet, jotka johtavat julkisen hirviömäisyyden hyväksymiseen. Halderin pinnallisen hyvyyden alla piilee kylmä moraalinen irtaantuminen: hän voi hylätä häiriintyneen vaimonsa omistautuneen opiskelijan vuoksi, hän on kirjoittanut eutanasian puolestapuhuvan romaanin, hän kuulee päässä jatkuvaa musiikillista partituuria, joka auttaa pyyhkimään pois jokapäiväisen todellisuuden. Taylorin näkemys on, että natsismi riistasi yksilön luonteenpuutteita ja muutoin koulutettujen ja älykkäiden ihmisten puutetta moraalisesta ulottuvuudesta. Aluksi Halder uskoo voivansa auttaa "työntämään natseja kohti ihmiskuntaa". Hitaasti hän antautuu turhamaisuudelle, urakehitykselle ja helppoon elämään. Ennen kaikkea hän pysyy omituisesti irti todellisuudesta. Lopulta Halderista tulee natsipuolueen jäsen - ja hän osallistuu suoraan SS:n kirjapolttoihin, - eutanasia-kokeisiin,
Ja lopuksi Adolf Eichmannin kansanmurhaan Auschwitziin, - jossa Maurice, juutalaisen näkökulman ainoa lähde näytelmässä ja Halderin "hyvän" alkuperäinen voima, - joutuu karkotetuksi.