Sotilaalliset menot kasvoivat tasaisesti kolmannen vuosisadan aikana, lähinnä vastauksena sodalle Sassaniden valtakunnan kanssa, joka heräsi uudelleen kolmannen vuosisadan puolivälissä. Armeija kaksinkertaistui ja ratsuväki ja pienemmät yksiköt korvasivat Rooman legioonan tärkeimpänä taktisena yksikkönä. Tulojen tarve johti verotukseen ja siviilikunnan vähenemiseen, ja niiden määrän vähenemiseen, jotka olivat halukkaita ottamaan vastaan Konstantinuksen hallinnolliset rasitteet itäisillä alueilla. Taloudelliset ongelmat, mukaan lukien inflaatio, ja ulkomaan rajojen paine yhdistyivät luomaan kolmannen vuosisadan kriisin, jolloin keisarit tulivat valtaistuimelle vain nopeasti korvattaviksi uusilla valloittajien avulla. Keski-inperiaattorin ajoissa, kun Rooman armeija ei ollut enää verotuksen tarpeessa, Diocletian armeijan ja muiden keisarien välinen verotulojen jakautuminen tuli yleiseksi.
Neljännen vuosisadan puolivälissä.