Viitataan alla olevaan kohtaan ja vastataan kysymykseen sen jälkeen samalla kielellä kuin kohtaa:  Toinen diabetesdiagnoosimenetelmä on glukoositason ylittäminen 11, 1 mmol/ l (200 mg/ dl) tai glukoositason (HbA1c) ylittäminen 48 mmol/ mol (≥ 6, 5 DCCT %). Vuonna 2009 kansainvälinen asiantuntijakomitea, johon kuului edustajia American Diabetes Associationista (ADA), International Diabetes Federationista (IDF) ja European Association for the Study of Diabetes (EASD), suositteli, että diabetesdiagnoosin määrittämiseksi tulisi käyttää ≥ 48 mmol/ mol (≥ 6, 5 DCCT %) raja-arvoa. Tämä suositus hyväksyttiin American Diabetes Associationissa vuonna 2010. Positiiviset testit on toistettava, ellei henkilöllä ole tyypillisiä oireita ja verensokeriarvo > 11, 1 mmol/l (> 200 mg/dl). Diabetesdiagnoosin kynnysarvo perustuu glukoositoleranssitestien, paastoglukoosin tai HbA1c: n tulosten ja komplikaatioiden, kuten verkkokalvon ongelmien, väliseen suhteeseen. Verensokeriarviointi paastotilassa tai satunnaisesti on suotavampaa kuin glukoositoleranssitesti, koska ne ovat ihmisille helpompia. HbA1c- testillä on se etu, että sitä ei tarvitse tehdä paastona ja että tulokset ovat vakaampia, mutta se on myös se haittapuoli, että testi on kalliimpi kuin verensokerin mittaaminen. Tyypin 2 diabetekselle on ominaista korkea verensokeri insuliiniresistenssin ja suhteellisen insuliinin puutteen yhteydessä. Tämä on toisin kuin tyypin 1 diabetes, jossa on absoluuttinen insuliinin puutos haiman saarisolujen tuhoutumisen vuoksi, ja raskausdiabetes, joka on uusi raskauteen liittyvä korkea verensokeri. Tyypin 1 ja 2 diabetes voidaan tyypillisesti erottaa toisistaan olosuhteiden perusteella. Jos diagnoosi on epäilyttävä, vasta-aineiden testaus voi vahvistaa tyypin 1 diabeteksen ja C-peptiditasot voivat auttaa...  Kun haima tuottaa vähän tai ei lainkaan insuliinia, miksi sitä sanotaan?
tyypin 1 diabetes