Lokakuun vallankumouksen jälkeen puolueen sisällä syntyi erimielisyyksiä. Vuonna 1921 puolue julkaisi "Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen foorumin", jossa vaadittiin kommunistisen puolueen poliittisen monopolien purkamista, joka tunnistettiin proletariaatin diktatuurista täysin erilaiseksi, suurten teollisuudenalojen yksityistämistä ja talonpoikien ja niiden, joita Neuvostoliiton hallitus kohteli porvariluokkaa, täyttä äänioikeutta. Vuoden 1921 alussa, kun
Kronstadtin varuskunnan kapina, Kommunistisen puolueen 10. kongressi ja Uuden talouspolitiikan (NEP) käyttöönotto ja talonpoikien viljan pakkolunastuksen lopettaminen pakottivat Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen toimimaan maanalaisena Neuvostoliitossa ja Neuvostoliitossa ja avoimesti vain maanpaossa Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Puolueen ulkomainen edustusto perustettiin vuonna 1920 ja se sijaitsi aluksi Berliinissä (vuoteen 1933 asti), sitten Pariisiin ja vuonna 1940 New Yorkiin. Maanpaossa puolue koostui pienistä ryhmistä Genevessä, Liegessa, Berliinissä, Pariisissa, Bernissä ja New Yorkissa. Martov ja Abramovitš johtivat ulkomaista edustustoa vuoteen 1923, jolloin sen puheenjohtajana toimi Fyodor Dan ja Abramovitš. Aron Jugov oli ulkomaisen edustuston sihteeri.