Ranskan läsnäolo Tunisiassa tuli viisi vuosikymmentä sen jälkeen, kun se oli miehittänyt naapurimaisen Algerian.
, jolloin ranskalaiset olivat vielä kokemattomia ja heiltä puuttui tietoa siitä, miten siirtomaa kehitetään. Molemmat nämä maat olivat olleet ottomaanien valtakunnan hallussa kolme vuosisataa, mutta kumpikin oli jo kauan sitten saanut poliittisen itsenäisyyden sulttaanilta Istanbulissa. Ennen ranskalaisten saapumista Tunisia oli aloittanut nykyaikaisten uudistusten prosessin, mutta taloudelliset vaikeudet lisääntyivät, kunnes eurooppalaisten velkojien komissio perustettiin. Ranskan hallitus otti Tunisian kansainväliset velvoitteet itselleen. Ranskalaiset tekivät merkittäviä muutoksia ja parannuksia useilla aloilla, kuten liikenteessä ja infrastruktuurissa, teollisuudessa, rahoitusjärjestelmässä, kansanterveydessä ja hallinnossa. Tunisialaiset eivät kuitenkaan pitäneet siitä, että Ranskan yrityksiä ja kansalaisia suosiin. Heidän jo olemassa olleen kansallisen tunteensa ilmaistiin varhain puheessa ja kirjallisuudessa; poliittinen järjestö seurasi. Itsenäisyysliike oli jo aktiivinen ennen ensimmäistä maailmansotaa, ja se jatkoi vahvistuvansa ristiriidassa Ranskan vastarinnan kanssa. Sen lopullinen tavoite saavutettiin vuonna 1956.