Khapoya kuvailee eroja brittien ja ranskalaisten siirtomaiden itsenäistymisessä. Britannia pyrki siirtämään valtaa asteittain. Ranskan assimilaatiopolitiikkaan kohdistui jonkin verran paheksuntaa, varsinkin Pohjois-Afrikassa. Shillington kuvailee Marokon ja Tunisian itsenäistymisen myöntämistä maaliskuussa 1956, jotta voidaan keskittyä Algeriin, jossa oli pitkä (1954-1962)
) ja verinen aseellinen taistelu itsenäisyyden saavuttamiseksi. Khapoya kirjoittaa, että kun presidentti de Gaulle järjesti vuonna 1958 Afrikan siirtomaissa kansanäänestyksen asiasta, vain Guinea äänesti suoran itsenäisyyden puolesta. Kuitenkin vuonna 1959 Ranska muutti perustuslakia salliakseen muille siirtomaille tämän mahdollisuuden.