Warwick ja Cheever pysyivät joukkueessa vuoteen 1989 ja ajoivat Brawnin suunnittelemalla Arrows A11 -autolla, jota pyöritti Ford DFR V8-moottori. Joukkueen paras maali tuli Yhdysvaltojen Grand Prix -kilpailussa Cheeverin kotikaupungissa Phoenixissa. Amerikkalainen pääsi kolmanneksi. Lopulta Cheever kuitenkin kamppaili A11:ssä (joka oli muutettava varhain kaudella, jotta pitkä amerikkalainen mahtuisi autoon) ja hän ei oikeastaan päässyt brittien
ja Italian Grand Prix. Warwickin ikuinen huono tuuri jatkui myös: pitkä pitstoppia Brasilian avajaiskilpailussa maksoi hänelle sen, jonka monet uskoivat olleen hänen ensimmäinen voitto, kun taas 6. kierroksella märässä Kanadan Grand Prix -kilpailussa Warwick johti lyhyesti ja oli toisessa sijassa, kun hänen Ford V8-moottorinsa räjähti. Hän oli ollut säännöllisesti nopeampi kuin hänen jälkeensä (mukaan lukien lopullinen voittaja Thierry Boutsen, joka ajoi Williams-Renaultia), ja olisi voinut voittaa, kun kilpailun johtaja Ayrton Senna räjäytti Honda-moottorin McLarenissa vain kaksi kierrosta jäljellä. Viidenneksi sijoittuaan vuonna 1988 Arrows laski seitsemänneksi vuonna 1989.