Roomalainen/latinalainen ratsuväki riitti, kun Rooma oli ristiriidassa muiden Italian vuoristoisen niemimaan valtioiden kanssa, joilla oli myös rajalliset ratsuväkivarat. Mutta kun Rooman edessä oli ulkoisia vihollisia, jotka käyttivät paljon voimakkaampia ratsuväen elementtejä, kuten gallialaisia ja karthagonilaisia, roomalaisten puutteellinen ratsuväen määrä saattoi olla vakava vastuu, joka toisessa punilaisessa sodassa (218-202 eaa) johti murskaviin tappioihin. Hannibalin suuret voitot Trebia-taistelussa
Espanjan ja Gallian raskaalle ratsuväelle, joka oli paljon enemmän kuin Rooman ja Latinan joukot, ja Numidian kevyelle ja nopealle ratsuväelle, jota roomalaisilla ei ollut. Päättävä roomalainen voitto Zamassa vuonna 202 eaa., joka lopetti sodan, oli paljolti kuningas Massinissan tarjoaman numidian ratsuväen ansiota, joka oli lukumääräisesti enemmän kuin roomalainen / latinalainen ratsuväki, joka oli kentällä 2-1. Siitä lähtien roomalaisiin armeijoihin liittyi aina suuri määrä ei-italialaista ratsuväkeä: numidialaista kevyttä ratsuväkeä ja myöhemmin gallialaista raskaata ratsuväkeä. Esimerkiksi Caesar luotti voimakkaasti gallialaiseen ja saksalaiseen ratsuväkeen Galian valloituksessaan (58-51 eaa.).