Täytä seuraava lause: John Hanson Saunders Pennsylvanian osavaltion yliopistosta kirjoitti, että kuningattaren "varsin barbaariset... kidutukset ja kuolema antavat lukijalle lopun ja kuolema tuntuu sopivammalta... Hänen kuolemansa voi tuoda oikeutta ja antaa yleisön nähdä hyvän voiton pahuudesta". Cashdan väitti, että psykologisesta näkökulmasta katsoen kuningatar ei voinut paeta tai vain lukita tyrmään tai karkottaa, koska tarina on kuvannut häntä "täysin halveksittavaksi olennoksi, joka ansaitsee pahimman mahdollisen rangaistuksen". Lisäksi hän väittää, että "sellainen hirveä kuolema" on välttämätön, koska kuten useissa muissakin satuissa, "jos noidan on kuoltava <unk> ja pysyttävä kuolleena <unk> hänen on kuoltava tavalla, joka tekee hänen paluustaan erittäin epätodennäköiseksi", ja niin "lukijan on tiedettävä, että noidan kuolema on perusteellinen ja täydellinen, vaikka se merkitsisi nuorten lukijoiden altistumista väkivaltaisille teoille, jotka ovat äärimmäisiä nykyajan standardeilla". Toisaalta Oliver Madox Hueffer kirjoitti, että "on mahdotonta olla tuntematta tiettyä myötätuntoa tätä valitettavaa kuninkaallista naista kohtaan hänen myöhemmässä kohtalossaan". Point Park -yliopiston psykologian professori Sharna Olfmanin mukaan "lukemalla tai kuunnellessaan tarinoita lapsia ei uhata ennalta luotuja graafisia visuaalisia kuvia. Heidän ei tarvitse nähdä lähikuvia - kuningattaren silmissä olevasta tuskasta, kun hän tanssii kuolemaansa. Olfman kuitenkin itse suosittelee, että "niitä kidutuskohtauksia jätetään väliin, kun luen näitä tarinoita lapsille". Anthony Burgess kommentoi: "Kuinka vakavasti voimme suhtautua siihen, kun luemme sitä? Se on satumaista väkivaltaa, joka ei ole kuin todelliset ryöstöt, terrorismi ja
Argentiinalainen kidutus".