Samaan aikaan Ranskan vallankumous häiritsi Euroopan hallitsevia monarkkeja, ja elokuussa 1791 Friedrich Wilhelm Pillnitzin linnassa kokoontuneessa kokouksessa suostui keisari Leopold II:n kanssa tukemaan Ranskan kuninkaan Ludvig XVI:n asiaa. Kuitenkin kuninkaan luonne ja Preussin talouden sekavuus eivät voineet ylläpitää tehokasta toimintaa tässä suhteessa. Virallinen liitto allekirjoitettiin todellakin 7. helmikuuta 1792, ja Frederick William osallistui henkilökohtaisesti 1792 ja 1793 kampanjoihin.
, mutta kuninkaan rahasto-ongelma oli esteenä, ja hänen neuvonantajansa olivat häiriintyneet huononevan Puolan asioista, jotka lupasivat rikkaamman saaliin kuin mitä vallankumouksen vastainen ristiretki Ranskaan todennäköisesti olisi saanut. Prussian rahavarastot täytettiin merivaltojen (Suuri-Britannia ja Alankomaat, allekirjoitettu Haagissa 19. huhtikuuta 1794) kanssa solmitulla tukisopimuksella, mutta se maksoi lupauksen toimittaa 64 000 maajoukkoa koalitiolle. Puolan 1793 jakon jälkeinen kapina ja Venäjän yksipuolisen puuttumisen uhka ajoivat Fredrik Vilhelmin erilliseen Baselin sopimukseen Ranskan tasavallan kanssa (5. huhtikuuta 1795), jota muut suuret monarkit pitivät petoksena, ja jättivät Preussin moraalisesti eristettynä monarkistisen periaatteen ja vallankumouksen uuden tasavaltalaisen uskon uskon uskon välisessä taistelussa. Vaikka Preussin valtion maa-ala saavutti uuden huippunsa hänen vallassaan Puolan kolmannen jakelun jälkeen vuonna 1795, uudet alueet sisälsivät Puolan osia, kuten Varsovan, jossa ei ollut käytännössä saksalaista väestöä, mikä rasitti hallinnollisia resursseja erilaisten puolalaismielisten kapinoiden vuoksi. Se poisti myös viimeisen Preussin ja Venäjän välisen puskurivaltion.