Kirjoita tämän kappaleen jatko - Tsaari ja Venäjän keisarikunta käyttivät sekä pakkosiirtoa että pakkotyötä oikeudellisena rangaistuksena. Katorga, rangaistuksen kategoria, joka on varattu vakavimmista rikoksista tuomituille, oli monia työleirien vankeuteen liittyviä piirteitä: vankeus, yksinkertaistetut tilat (vastoin vankiloita) ja pakkotyö, johon kuuluu yleensä kovaa, epäkoulutettua tai puolikoulutettua työtä. Historioitsija Anne Applebaumin mukaan katorga ei ollut yleinen tuomio; noin 6 000 katorga-tuomittua oli rangaistuksissa vuonna 1906 ja 28 600 vuonna 1916. Venäjän keisarikunnan rangaistusjärjestelmän alaisuudessa vähemmän vakavista rikoksista tuomitut lähetettiin vankiloihin ja pakotettiin myös työskentelemään. Siberiin pakkolunastusta oli käytetty 1700-luvulta lähtien monenlaisista rikoksista ja se oli yleinen rangaistus poliittisille toisinajattelijoille ja vallankumouksellisille. 1800-luvulla epäonnistuneen Decembristin kapinan jäsenet
, Puolan aateliset, jotka vastustivat venäläistä hallintoa, ja eri sosialististen vallankumouksellisten ryhmien jäsenet, mukaan lukien bolshevikit, kuten Sergo Ordzhonikidze, Leon Trotsky ja Josef Stalin, lähetettiin kaikki maanpakoon. Työvoimalla tuomitut ja karkotetut siirrettiin Siperian ja Venäjän Kaukoidän väestörakenteisiin <unk> alueille, joilla oli vain vähän kaupunkeja tai ruokalähteitä ja joissa ei ollut järjestettyjä kuljetusjärjestelmiä. Eristäytyneistä olosuhteista huolimatta oli vankeja, jotka onnistuivat pakenemaan asutuille alueille. Stalin itse pakeni kolme kertaa neljästä karkotuksesta. Tästä ajasta lähtien Siperia sai pelottavan merkityksensä rangaistukselle, jota entisestään vahvisti Neuvostoliiton GULAG-järjestelmä. Bolshevikkien omat kokemukset pakkosiirrosta ja pakkotyöstä tarjosivat heille mallin, johon perustaa järjestelmänsä, mukaan lukien tiukan täytäntöönpanon merkitys.