Yhteenveto artikkelista:  Viikon kirja. Paratiisin luonnontieteilijät: vallas, lepakko ja marja Amazoniassa. John Hemingin kirjoittama. Vuonna 1961 kolme nuorta Oxfordin yliopisto-opiskelijaa lähti tutkimaan Iririn jokea eräässä Amazonin syrjäisessä osassa. Yksi heistä, Richard Mason, - oli viimeinen englantilainen, jonka kontaktiin jäänyt heimo tappoi. Hänet murhattiin jousilla ja nuolilla. Toinen, Kit Lambert, meni johtamaan The Whoä. Mutta kolmannelle, John Hemingille, matka oli alku eliniän kestävälle kiehtovuudelle alueen kanssa, ja erinomaiselle uralle kirjoittamisessa siitä. Paratiisin lintu, muusikko. Yli 50 vuotta myöhemmin tuo sama kiehtovuus loistaa yhä jokaisella sivulla kirjasta Naturalists In Paradise, joka on kiehtova kertomus kolmesta nuoresta brittiläisestä tutkimusmatkailijasta. Ensimmäisellä silmäyksellä - ja useilla myöhemmilläkin silmäyksillä - 'paratiisi' ei ehkä tunnu olennaiselta sanalta kuvailla Amazonin altaata 1800-luvun puolivälissä. Valtava hallitusta vastustava kapina oli tuhonnut suuren osan infrastruktuurista. Jokiliikenne, joka oli ainoa käytettävissä oleva keino, oli edelleen riippuvainen siitä, että paikalliset intiaanit saivat tehdä veneilyä - tai, kun joutuivat kohtaamaan vesiputouksia ja virtauksia, raskaan nostamisen. Tulvat saattavat saada useita hehtaareja laajoja maa-alueita purkautumaan alas joen varrella ja murskaamaan kaiken tiellään. Ja tietenkin siellä oli upea valikoima puremaisia ja pistelyä aiheuttavia hyönteisiä - mukaan lukien hyttyset, joita kukaan ei ollut vielä yhdistänyt malarian aiheuttamiseen. Siitä huolimatta Alfred Russel Wallacen, Henry Batesin ja Richard Sprucen kaltaisille innostuneille luonnontieteilijöille paratiisi on juuri sitä, mitä Amazon oli. Jopa sen jälkeen, kun eräs erityisen ilkeä ampiainen oli hyökännyt hänen kimppuunsa, Spruce kirjoitti ihailevansa "niiden kauneutta, kekseliäisyyttä ja sankarillista raakuutta". Nykyään 1800-luvun brittiläisten matkailijoiden mielikuva on ehkä sellainen, että he ovat julkisten koulujen tyyppejä, jotka komentavat paikallisten asukkaita, mahdollisesti sedan-tuolista. Ei tässä tapauksessa - koska Wallace, Bates ja Spruce olivat klassisia esimerkkejä viktoriaanisesta itsetuotannosta. Kukaan ei ollut rikkaasta perheestä.
" Luonnonharjoittajat paratiisissa " kertoo kolmen brittiläisen tutkimusmatkailijan tarinan. Vuonna 1961 nuoret Oxfordin opiskelijat lähtivät tutkimaan Iririn jokea. Alfred Russel Wallace, Henry Bates ja Richard Spruce löysivät paratiisin.