Kirjoita jatko tähän kappaleeseen - Suuren Syyrian kapinan jälkeen
, Ranska suostui järjestämään vaalit molemmissa maissa. Vaikka kapina tapahtui Syyriassa, se vaikutti sekä Libanonin että Syyrian perustuslakiin. Ranska kieltäytyi muuttamasta Libanonin rajoja, vaikka useat sunni-muslimijohtajat toivoivat yhä Syyrian yhdistymistä. Koska sunni-muslimit kannattivat sektionaalisuutta Libanonin politiikassa, heidän kieltäytymisensä osallistumisesta tarkoitti sitä, että ranskalaisille oli helpompaa perustaa uskonnollinen politiikka. Uskonnollisen politiikan käyttö, joka antoi muslimeille mahdollisuuden osallistua Libanonin hallitukseen, vähensi heidän toiveitaan sulautua Syyriaan. Muslimit kuitenkin vaativat edelleen Libanonin identiteettiä arabivaltiona, kun taas kristityt tunnustivat itseään Välimeren alueeksi. Ranskan rajoja arvostelleita ääniä oli edelleen olemassa; Syyrian sosialistisen nationalistisen puolueen perustaja ja libanonilainen kristitty Antun Sa'adah arvosteli Ranskaa Suur-Syyrian jakamisesta. Hän kuitenkin kirjoitti, että Syyrian, jolla on erillinen alueellinen historia, tulisi pysyä erillään. Sati' al-Husrin kaltaiset kirjailijat uskoivat, että ainoa syy siihen, miksi arabien maat pysyivät erillään, oli ulkomaisten sekaantuminen. Muut kirjailijat, kuten Nabih Amin Fares, George Antonius ja Michel <unk>Aflaq, väittivät, että siirtomaavallat jakoivat arabien maan, koska ykseys olisi uhka siirtomaahallitukselle. Syyrian arabinationalistit pitivät ensin Libanonin hallitusta perustuslain vastaisena ja edustavana uskonnollisen järjestelmän vuoksi; kuitenkin he keskeyttivät nämä näkemykset toivossa saavuttaa itsenäisyys yhteistyössä Libanonin kansallismielisten liikkeiden kanssa.