Kirjoita jatko tähän kappaleeseen - Israelin soluttautuminen Jordanian alueelle tällä hetkellä sisälsi vastahyökkäyksiä Qibyan ja Nahhalinin sotilasyksiköillä. Israelin turhautuminen YK:hun ja muihin osapuoliin johti heidän vetäytymiseensä ISMACista vuonna 1951 ja HKJIMACista vuonna 1954. Israel-Lebanon MAC:n toiminta pysyi sujuvana, koska Israelin partiot suhtautuivat rentoutuneesti palautuneisiin ja soluttautuneisiin. Riita Egyptin kanssa, joka kielsi Suezin kanavasta Israelin laivojen kuljettamisen ja sulki Akabanlahden, koski al-Auja DMZ: tä. Vuonna 1955 Egyptin sponsorointi palestiinalaisille fedayeen (itsensä uhraajille) -hyökkäyksille sai Israelin lopettamaan osallistumisen egyptiläiseen MAC: hen ja tehostamaan hyökkäyksiä Gazan kaistaleeseen ja Siinaihin, mikä johti siihen, että Egypti aseisti fedayeenit. 21. syyskuuta 1955 alkaen Israelin asevoimat miehittivät Egyptin ja Israelin demilitarisoidun vyöhykkeen. Vastauksena pääsihteeri Dag Hammarskjöld ja UNTSO:n pääesikunnan päällikkö yrittivät varmistaa Israelin asevoimien vetäytymissuunnitelman toteuttamisen ja egyptiläisten joukkojen poistamisen kiellettyistä asemista. Egyptin ja Israelin välisen yleisen kauppasopimuksen VII ja VIII artiklassa perustettiin demilitarisoitu vyöhyke (DMZ), joka keskittyi El-Aujaan, ja kiellettiin asevoimien läsnäolo. Se kielsi myös Egyptin ylläpitämään asemia demilitarisoidusta vyöhykkeestä länteen sijaitsevalla alueella ja rajoitti aseita ja joukkoja puolustusalueilla linjan molemmin puolin. Sekä Egypti että Israel olivat ilmaisseet pääsihteerille halukkuutensa noudattaa täysimääräisesti näitä kahta artiklaa palautuessaan täysimääräiseen aselepo-sopimuksen noudattamiseen. Israelin hallitus vakuutti hyväksyvänsä suunnitelman periaatteessa täysin. Sovittu vetäytyminen ei kuitenkaan koskaan tapahtunut. Egyptin valloitus vuonna 1956
Brittiläisten, ranskalaisten ja israelilaisten joukkojen hyökkäykset seurasivat Egyptin 26. heinäkuuta 1956 tekemää päätöstä kansallistaa Suezin kanava.