2. pataljoona palasi Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja siirrettiin 7. joulukuuta 1941 (päivänä, jona Yhdysvallat tuli sotaan) 37. riippumattomaan jalkaväki prikaattiin (uudelleen nimitetty 7. jalkaväki prikaatti seuraavana päivänä). 1. maaliskuuta 1944 pataljoona siirrettiin vasta perustettuun 56. riippumattomaan jalkaväki prikaattiin, jonka rinnalla olivat 2. pataljoona, Essexin rykmentti ja 2. pataljoona, Gloucestershiren rykmentti ja koulutettiin Normandian hyökkäykseen. Pataljoona oli ainoa walesilainen pataljoona, joka osallistui Normandian maihinnousuun 6. kesäkuuta 1944, laskeutui Gold Beachille 50. jalkaväkidivisioonan johdolla ja taisteli Normandian taistelussa 7. panssarivuoroston johdolla muutaman päivän ajan kesäkuussa 1944, ennen kuin se palasi 50. divisioonaan. Elokuussa 1944 se oli lyhyesti 59. jalkaväkidivisioonan (Staffordshire) komennossa ja taisteli Falaisen taistelussa. 20. elokuuta prikaati liittyi 49. (West Riding) jalkaväkidivisioonaan, joka korvasi hajotetun 70. prikaatin. Diviisiossa pataljoona taisteli Manšelin rannikon puhdistamiseen, jossa he valtasivat Le Havren Astonia-operaatiossa. Tämän jälkeen pataljoona sai lyhyen lepoajan ja 22. syyskuuta se siirtyi liittymään loput 21. armeijaryhmässä taisteleviin Belgiassa. Lokakuussa, pian operaation epäonnistumisen jälkeen
, divisioona lähetettiin varuskuntaan "saarelle", kuten Arnhemin ja Nijmegenin välinen maa-alue tunnettiin, jossa se pysyi koko pohjoisen talven 1944/45. Viimeinen merkittävä taistelu oli huhtikuussa 1945, kun se taisteli muun divisioonan kanssa toisessa Arnhemin taistelussa. Pataljoona lopetti sodan Saksassa ja pysyi siellä osana miehitysjoukkoja vuoteen 1948 saakka, jolloin se palasi kotiin. Pohjois-Länsi-Euroopan kampanjan aikana pataljoonan tappioita oli yli 100%.