Vaikka itsenäistä Intiaa aluksi pidettiin siirtomaavaltaa vastustavana puolustajana, sen ystävällinen suhde Kansainyhteisöön ja liberaalit näkemykset Englannin siirtomaapolitiikasta Itä-Afrikassa olivat vahingoittaneet sen kuvaa siirtomaavaltaa vastustavien liikkeiden uskollisena kannattajana. Intian tuomitseminen Kenian ja Algerian militanttien taisteluista
Se oli jyrkkä vastakohta Kiinalle, joka oli tukenut aseellista taistelua Afrikan itsenäisyyden saavuttamiseksi. Saavuttuaan korkean diplomaattisen pisteen Nehrun roolin jälkeen Suezin kriisissä, Intian eristäytyminen Afrikasta oli täydellinen, kun vain neljä valtiota; Etiopia, Kenia, Nigeria ja Libya tukivat häntä vuonna 1962 käydyssä Kiina-Intian sodassa. Kun Gandhiista tuli pääministeri, diplomaattisia ja taloudellisia suhteita laajennettiin niiden valtioiden kanssa, jotka olivat olleet Intian puolella kiinalais-intialaisen sodan aikana. Gandhi aloitti neuvottelut Kenian hallituksen kanssa Afrikan ja Intian kehitysyhteistyön perustamiseksi. Intian hallitus alkoi myös harkita mahdollisuutta tuoda Afrikkaan asettuneita intiaaneja politiikansa tavoitteiden puitteissa auttaakseen palauttamaan sen heikentyvää geostrategista vaikutusvaltaa. Gandhi julisti Afrikkaan asettuneet intiaaniperäiset ihmiset "Intian suurlähettiläiksi". Yritykset saada aasialainen yhteisö liittymään intialaiseen diplomatiaan eivät kuitenkaan tuottaneet tulosta, osittain siksi, että intialaiset eivät halunneet pysyä poliittisesti epävarmoissa ympäristöissä, ja osittain siksi, että afrikkalaiset intialaiset pakenivat Britanniaan vuonna 1968 annetun Commonwealth Immigrants Actin myötä. Ugandassa afrikkalais-intialainen yhteisö joutui vainotuksi ja lopulta ajetuksi pois Idi Aminin hallituksen alaisuudessa.