Ensimmäisen Englannin sisällissodan alussa elokuussa 1642, kuten monet muut nuoret lakimiehet, jotka myöhemmin erosivat kentällä, hän liittyi Essexin henkivartijoihin, haavoittui ensimmäisessä Newburyn taistelussa
(1643), sai rykmentin vuonna 1644 ja taisteli Nasebyn taistelussa. Hänet oli jo nimitetty vartijoiden tuomioistuimen vastaanottajaksi, ja vuonna 1646 hänestä tuli Marlboroughin parlamentin jäsen. Armeijan ja parlamentin välisessä kiistassa hänellä oli pääosa, ja hänen sanottiin olleen johtava tekijä juonessa kuningas Kaarlen sieppaamiseksi Holmbyssa, mutta hän ei osallistunut kuninkaan oikeudenkäyntiin. Vuonna 1649 hänet nimitettiin Wightin saaren kuvernööriksi, ja vuonna 1650 hän osallistui Cromwellin kampanjaan Skotlannissa ja auttoi Dunbarin voitossa. Seuraavana vuonna hänet valittiin valtioneuvoston jäseneksi, ja kun hänet kutsuttiin takaisin Skotlannista, hänelle annettiin Englannin joukkojen komennon tehtävä, ja hän oli keskeisessä asemassa lopullisen voiton saavuttamisessa Worcesterissa (3. syyskuuta 1651).