Reima Pietilä oli ollut aktiivinen myös Suomen arkkitehtuurin museon toiminnassa sekä julkaissut teoreettisia artikkeleita lehdissä "Le Carré Bleu" ja "Arkkitehti". Pietilä osallistui jopa vuonna 1972 Cornellin yliopistossa Yhdysvalloissa pidettyyn Team X -arkkitehtiryhmän kokoukseen, jossa käsiteltiin arkkitehtuurin rakenteellisuutta, eli kulttuurin painottamista, jossain määrin modernismin yleismaailmallistamiseen suuntautuviin suuntauksiin, erityisesti sellaisiin, joita Team X:n kannattajat, CIAM:n vanhemmat sukupolvet, alun perin edistivät. Pietilä otti rationalistisen koulukunnan näkökulman, ja vaikka teoksissa (suunniteltu yhdessä hänen vaimonsa Raili Pietilän kanssa) oli paljon Aallon orgaanisia omituisuuksia, ne olivat paljon abstraktimmat ja sumea. Väittäessään, että luonto on muovautuvuuden apoteosi, hän vaati arkkitehtonisten tuotteiden morfologista analyysiä, koska hän piti euklidista geometriaa riittämättömänä analyysivälineenä. Hänen ensimmäinen merkittävä teoksensa, Suomen paviljongin vuoden 1958 Brysselin näyttelyssä
Pietilä käytti itse asiassa modulaarista lähestymistapaa, joka muistutti Blomstedtin teorioita; puiset suorakulmaiset laatikko-kaltaiset yksiköt kokonaisuudessaan antoivat kuitenkin esimakua Pietilän myöhempiin pinta-aloihin, jotka perustuvat kokonaan vapaaseen muotoon. Näistä orgaanisista teoksista merkittävimpiä ovat Kaleva-kirkko, Tampere (1959<unk>1966), Dipoli-opiskelijoiden kokoontumisrakennus, Espoo (1961<unk>66), Metso-kirjasto, Tampere (1978<unk>1986) ja huipentunut hänen viimeisessä työssään, Suomen presidentin virallinen asuinpaikka, Mäntyniemi, Helsinki (1983<unk>1993). Kaikki nämä rakennukset olivat olleet avointen arkkitehtuurikilpailujen tulosta.