Kirjoita jatko tähän kappaleeseen - Eugen halusi rauhaa lännessä, koska turkkilaiset uhkasivat sitä itään. Turkkilaisten sotilaalliset kunnianhimoiset pyrkimykset olivat heränneet uudelleen vuoden 1711 jälkeen, kun he olivat murskanneet Pietari Suuren armeijan Pruth-joella (Pruth-joen kampanja): joulukuussa 1714 sulttaani Ahmed III:n joukot hyökkäsivät venetsialaisten kimppuun Moreassa. Wienin mielestä oli selvää, että turkkilaiset aikoivat hyökätä Unkariin ja purkaa koko Karlowitzin 1699 solmitun sopimuksen. Kun Porte hylkäsi tarjouksen sovittelusta huhtikuussa 1716, Kaarle VI lähetti Eugeniuksen Unkariin johtamaan suhteellisen pientä mutta ammattimaista armeijaa. Kaikista Eugeniuksen sodista tämä oli se, jossa hän käytti eniten suoraa valvontaa; se oli myös sota, jota Itävalta taisteli ja voitti suurimmaksi osaksi yksin. Eugenius lähti Wienistä kesäkuun alussa 1716 80-90 000 miehen kenttäarmeijan kanssa. Elokuun alussa 1716 osmanien turkkilaiset, noin 200 000 miestä sulttaanin vävypojan, suurviisirin Damat Ali Pashan johdolla, marssivat Belgradista kohti Eugeniuksen asemaa länteen Petrovaradinin linnoituksesta Tonavan pohjoisrannalla. Suuri visiri oli aikonut vallata linnoituksen, mutta Eugenius ei antanut hänelle mahdollisuutta tehdä niin. Kun prinssi oli vastustanut varoituksen ja luopunut sota-neuvostosta, hän päätti hyökätä välittömästi.
Hän oli mukana 5. elokuuta aamulla noin 70 000 miehen joukossa. Turkkilaiset jenitsarit saivat aluksi jonkin verran menestystä, mutta kun keisarin ratsuväki hyökkäsi heidän sivulleen, Ali Pashan joukot joutuivat sekaannukseen. Vaikka keisarivoimat menettivät lähes 5000 kuollutta tai haavoittunutta, turkkilaiset, jotka vetäytyivät häiriössä Belgradiin, näyttävät menettäneen kaksinkertaisen määrän, mukaan lukien itse suurviisiri, joka oli osallistunut mêléeen ja kuoli myöhemmin haavoihinsa.