David M. Robinson väittää, että Ming-dynastian perustajan Hongwu-keisarin antamat erilaiset säädökset ja lait näyttävät hylkäävän mongolien vaikutuksen Kiinassa kieltämällä mongolien avioliitto- ja hautauskäytännöt, vaatteet, puhe ja jopa musiikki. Robinson kuitenkin korostaa, miten tämä retoriikka on ristiriidassa Hongwun keisarin Yuan-instituutioiden, kuten perinnöllisen varuskunnan järjestelmän ja ammattien, kanssa. Hän aloitti kampanjat valloittaakseen alueita, joita alkuperäiskinaiset dynastiat eivät aiemmin hallitseneet, mukaan lukien Yunnanin alueet.
, Liaodong (Mansuria) ja Mongolia. Hän jatkoi mongolien värväystä armeijaan ja säilytti Yuan-ajan perinnettä, jossa korealaiset jalkavaimot ja eunukit tuotiin keisarilliseen palatsiin. Robinson väittää, että Ming-dynastia "oli monin tavoin Yuan-dynastian todellinen seuraaja", kun Ming-keisarit pyrkivät laillistamaan hallituksensa Yuan-perinnön kautta, varsinkin kun kilpaileva Pohjois-Yuan-dynastia jatkoi olemassaoloa. Yongle-keisari oli paljon selkeämpi, kun hän käytti vertailuja hallituksensa ja Kublai-kaanin hallituksen välillä, mikä heijastui hänen erittäin aktiivisesta ulkopolitiikastaan, Ming-kiinalaisten vallan heijastamisesta ulkomaille ja laajentumissotilaallisista kampanjoista. Vuoden 1449 Tumu-kriisin jälkeen Ming-hallitus esti aktiivisesti mongolisten kansojen maahanmuuttoa (suosien satunnaisia siirtopolitiikkoja niille, jotka jo asuivat Kiinassa). Mongolit jatkoivat Ming-armeijan upseereina myös sen jälkeen, kun mongolit olivat osallistuneet epäonnistuneeseen Cao Qinin kapinaan vuonna 1461, mutta heidän määränsä alkoi laskea, kun perinnölliset upseerit yleisesti ottaen korvattiin vähitellen vaatimattomammista alkuperäisistä miehistä.