Koska hiukkasmallit eivät pysty helposti selittämään valon hajoamista, hajoamista ja kaksihajoamista, René Descartes (1637), Robert Hooke (1665), ja Christiaan Huygens (1678) ehdottivat aaltoteorioita valosta; kuitenkin hiukkasmallit pysyivät dominoivina, pääasiassa Isaac Newtonin vaikutuksen vuoksi. 1800-luvun alussa Thomas Young ja August Fresnel osoittivat selvästi valon häiriön ja hajoamisen ja 1850-luvulla aaltomallit hyväksyttiin yleisesti.
Isaac Newtonin vaikutuksesta.