Vaikka Intian ja Pakistanin välillä on historiallisia, kulttuurisia ja etnisiä siteitä, suhteita on "saastuttanut" vuosien ajan jatkunut epäluottamus ja epäluulo Intian jakautumisen jälkeen vuonna 1947. Intian ja sen länsimaisen naapurin välisen kiistan pääasiallinen lähde on ollut Kashmirin konflikti. Pashtun-heimon jäsenten ja pakistanilaisten puolisotilaallisten joukkojen hyökkäyksen jälkeen Jammu ja Kashmirin Dogra-kuningaskunnan hindumaharjaja Hari Singh ja sen muslimipääministeri Sheikh Abdullah allekirjoittivat liittymisasiakirjan New Delhin kanssa. Ensimmäinen Kashmirin sota alkoi sen jälkeen, kun intialainen armeija tuli Srinagariin, osavaltion pääkaupunkiin, turvaamaan alueen hyökkääviltä voimilta. Sota päättyi joulukuussa 1948, kun valvontajärjestelmä jakoi entisen ruhtinaskunnan Pakistanin (pohjoinen ja länsiosa) ja Intian (eteläinen, keski- ja koillisosa) hallinnoimiin alueisiin. Pakistan on kiistänyt liittymisasiakirjan laillisuuden, koska Dogra-kuningaskunta on allekirjoittanut sen kanssa lykkäyssopimuksen. Indopakistanilainen sota 1965 alkoi sen jälkeen, kun Pakistanin operaatio Gibraltar epäonnistui. Sen tarkoituksena oli tunkeutua Jammun ja Kashmirin alueelle ja saada aikaan kapinan Intian hallintoa vastaan. Viisi viikkoa kestänyt sota aiheutti molemmilla puolilla tuhansia uhreja. Se päättyi Yhdistyneiden kansakuntien (YK) määräämään tulitaukoon ja Tashkentin julistuksen antamiseen. Intian ja Pakistanin välillä käytiin jälleen sota vuonna 1971, tällä kertaa Itä-Pakistanin takia. Suuren mittakaavan julmuuksia
Pakistanin armeijan tekemät rikokset johtivat miljoonien bengalilaisten pakolaisten virtaukseen Intiaan. Intia voitti Mukti Bahinin kanssa Pakistanin ja pakistanilaiset antautuivat itärintamalla. Sota johti Bangladeshin perustamiseen.