Vaikka Metternich oli väsynyt, muistioita virtaa koko ajan hänen kansleristoonsa. Hän ei kuitenkaan ennakoinut rakennuskriisiä. Uusi paavi Pius IX oli saamassa mainetta liberaalina kansallismielisenä, joka tasapainotti Metternichiä ja Itävaltaa; samanaikaisesti keisarikunta koki työttömyyttä ja nousevia hintoja huonojen satojen seurauksena. Metternich hämmästyi italialaisten, paavin ja Palmerstonin vastustuksesta, kun hän määräsi paavillisen valvonnan alaisen Ferraran miehittämisen kesällä 1847. Huolimatta siitä, että François Guizot oli vakuuttanut Ranskalle sopimuksen ensimmäistä kertaa vuosiin Sveitsin sisällissodan aikana, Ranska ja Itävalta pakotettiin tukemaan eripuraisia kantoneja. He ehdottivat konferenssia, mutta hallitus tukahdutti kapinan. Se oli suuri isku Metternichin maineelle. Hänen vastustajansa Wienissä pitivät sitä todisteena hänen epäpätevyydestään. Tammikuussa 1848 Metternich ennusti vaikeuksia Italiassa tulevan vuoden aikana. Hän toimi tämän mukaisesti lähettämällä lähettilään, Karl Ludwig von Ficquelmontin Italiaan; herättämällä hänen 1817 suunnitelmansa Italian kansleriä varten; ja järjestämällä erilaisia varautumissuunnitelmia ranskalaisten kanssa. Helmikuun lopussa Itävallan kenttämarsalkka Joseph Radetsky asetti Itävallan Italian (Lombardia-Venetian) sotilaslain alaisuuteen, kun häiriöt levisivät. Tästä huolimatta ja kuulemisen
Metternich oli varovainen. Hän piti kotimaista vallankumousta epätodennäköisenä. Eräs saksilainen diplomaatti kuvaili häntä elämänkirjailija Musulinin sanoin "aiemman itsensä varjoksi kutistuneeksi".