Hän asui Münchenissä (Saksa) ja Baselissa (Sveitsi) ja pakeni Liègeen (Belgia) vaimonsa ja useiden muiden tavanomaisten kuninkaansurman tekijöiden kanssa, mukaan lukien entinen yleissopimuksen puheenjohtaja ja Marne Thuriot de la Rozièren varapuheenjohtaja sekä Ille-et-Vilainen, Lot-et-Garonnen, Haute-Garonnen Mailhen, Indre-et-Loiren Ysabeaun ja Oise Matthieu-Miranpalin varapuheenjohtajat. Hänen asumisestaan Belgian kaupunkiin auttoi eräs poliisikomissaari Wassin, joka aluksi luuli häntä nuoremmaksi veljeksekseen (Napoleonin Grande Armée: n eversti Jean-Chrysostôme Calès), jonka kanssa hän oli palvellut. Siellä hän jatkoi lääketieteen harjoittamista ja muita toimintoja, kuten maataloutta koskevia teoksia, kuten hän mainitsi itsestään ilmoituksellisessa kirjeessä, joka oli osoitettu yhdelle hänen veljenpojalleen Godefroy Calèsille (ja hänen viisivuotiaalle lapsenlapsenpojalleen Jean Jules Godefroy Calèsille, molemmat tulevia republikaanisia edustajia vuonna 1848 ja 1885), mikä antaa mielenkiintoisen tiedon hänen uudesta elämästään Belgian kaupungissa. Hän osoittaa myös tässä kirjeessä, että hän piti elämänsä hämärään asti jatkuvaa ylhäisyyttä: "Näillä aatelisilla ei ole ylhäisyyttä, ja niin kauan kuin tämä kasti on olemassa, se on Ranskan onnettomuus. En halua sen tuhoutuvan, mutta haluaisin sen olevan kykenemätön vahingoittamaan". <unk>Vähän sen jälkeen kun hän oli saapunut Liegeen, Bourbonit vastasivat ystävänsä pyyntöihin, jonka Calès oli pelastanut Terrorin aikana, ja suostuivat päästämään hänet takaisin Ranskaan, mutta Calès kieltäytyi, väittäen, että lailla karkotettu, hän voisi palata vain lailla. Heinäkuun 1830 vallankumouksen jälkeen
, hän ei halunnut käyttää hyväkseen heinäkuun monarkian julkaiseman armahduslain kumoamista, eikä hän koskaan palannut Ranskaan.