Walter Cannon ja Hans Selye käyttivät eläintutkimuksia luodakseen varhaisimman tieteellisen perustan stressin tutkimukselle. He mittasivat eläinten fysiologisia reaktioita ulkoisiin paineisiin, kuten lämpöön ja kylmään, pitkittyneeseen pidättämiseen ja kirurgisiin toimenpiteisiin, ja extrapoloivat sitten näistä tutkimuksista ihmisille. Richard Rahen ja muiden myöhemmät tutkimukset stressistä ihmisissä vahvistivat näkemyksen, että stressi aiheutuu erillisistä, mitattavissa olevista elämän stressoittajista, ja lisäksi, että nämä elämän stressoittajia voidaan luokitella niiden tuottaman stressin keskiarvon mukaan (johtaen Holmesin ja Rahen stressin asteikolle). Siten stressin käsitteellistettiin perinteisesti ulkoisten loukkausten tuloksena, jotka eivät ole stressiä kokeneiden hallinnassa. Vielä äskettäin on kuitenkin väitetty, että eläimillä ei ole mitään ulkoisia olosuhteita tuottamaan, vaan sen sijaan yksilöllinen vaikutus välittyy eläinten havaintoihin ja ulkoisiin olosuhteisiin.
että ulkoisilla olosuhteilla ei ole minkäänlaista luontaista kykyä aiheuttaa stressiä, vaan niiden vaikutus välittyy yksilön havaintojen, kykyjen ja ymmärryksen kautta