Kirjoita jatkossa tämä kohta - Charlotte Paulsen keskusteli usein uusesta vävypojastansa heidän molempien huolenaiheista. Konservatiiviset johtajat, jotka pakottivat Wienin palaamaan vanhaan järjestykseen vuosina 1814 ja 1815, eivät olleet kyenneet hautaamaan valistuksen, inhimillisyyden ja rationaalismin ideoita, joita Ranskan vallankumoukselliset armeijat ja Napoleonin hallintotekijä olivat levittäneet ympäri Eurooppaa edellisten 25 vuoden aikana. 1830-luku oli ehkä Biedermeierin aikakausi, mutta se oli myös "Vormärzin" vuosikymmen. Hallituksen vaihto Pariisissa
Vuonna 1830 seurasi mielenosoitusten aalto ympäri Saksaa. Julius Lorentzen antoi Charlotte Paulsenille uuden käsityksen demokraattisesta ajattelusta ja ajatuksista. Heidän keskustelunsa koskivat teologiaa, filosofiaa ja nykyajan kehitystä. Mutta Lorentzen kuoli nuorena vuonna 1837. Christian ja Charlotte Paulsen adoptoivat nyt tyttären, Marie Paulsenin, ja Charlotte osallistui toisen tyttärensä koulutukseen yhtä innokkaasti kuin hän oli käyttänyt Elisabethin koulutukseen. Talon ulkopuolella poliittisesti tietoiset naiset joutuivat osallistumaan kansalaisten mielenosoituksiin ja liberaalien uudistusten ohjelmiin, jotka olivat nyt syntyneet, sekä kansalaisten, myös naisten, demokraattisten oikeuksien vaatimuksiin. Myös Elisabeth Paulsen tunsi olevansa painostettuna, että hänenkin pitäisi "tehdä enemmän". Myöhemmin hän päätti perustaa "Weiblichen Verein für Armen- und Krankenpflege" ("Naisten yhdistys köyhien ja sairaiden hoidossa"), jonka oli perustanut Hamburgin mahtava energeettinen Amalie Sieveking vuonna 1832 vastauksena koleraepidemiaan tuona vuonna. Sieveking kuitenkin hylkäsi hänen lähestymistapansa, koska hän piti Paulsenia liian "vapaana ajattelijana". Sievekingin mielestä Paulsenin motiivit olivat kunniallisia, humanistisia ja rationaalisia, mutta ne eivät näyttäneet olevan ylivoimaisesti kristillisiä.