Gerhard käytti kansainvälisiä yhteyksiään ja verkostoittui naisten kanssa kveekeripiireistä. Hän käytti yhteyksiä Bundesratissa ja Kansainliitossa. Hän oli myös henkilökohtaisesti lobbaillut Sveitsin pitkäaikaisen liittovaltion pääjohtajan puolesta. Jokaisessa tapauksessa hän esitti pakolaisten, erityisesti pakolaisten lasten, puolesta. Eräs erityinen tapaus tuli "marraskuun pogromin" jälkimainingeissa
Vuonna 1938 Gerhard ja onnistui saamaan erikoisluvan 300 juutalaislapselle Frankfurtista, Konstanzista ja yhdestä tai kahdesta muusta kaupunkista Etelä-Saksassa lähellä Sveitsin rajaa Baselissa, ns. "300-Kinder-Aktion". Lapset saapuivat tammikuussa 1939, ja heidän lukumääränsä kasvoi yli 300:n lasten määrärahan rajaseudun lapsilta pelkäämällä henkensä puolesta. Jotkut niistä virallisista elimistä, jotka olivat suostuneet ottamaan vastaan 300 lasta, kieltäytyivät ottamasta vastaan yhtäkään lasta, ja joitakin oli salakuljetettava rajan yli laittomasti. Georgine Gerhardin ensimmäinen reaktio oli juosta lehdistön eteen ja saada vastuussa olevat virkamiehet ja poliitikot häpeään, mutta lopulta hänen kollegoidensa viileämpi neuvo voitti, ja tarvittavat neuvottelut eri viranomaisten kanssa päätettiin "kulissien takana". Mahdollisesti kansainvälisen tilanteen heijastuksena oli suunniteltu, että tämä 300 lapsen ryhmä viipyisi Sveitsissä kuusi kuukautta kahden tai kolmen kuukauden sijaan, mikä oli tullut normaksi, kun aikaisemmat ryhmät olivat olleet Sveitsin lastenhoitolaitoksen hoidossa. Vuoden 1939 syyskuusta alkaen Sveitsin pohjois- ja länsipuolella sijaitsevien maiden sodan syttymisen myötä useimmille lapsille kuuden kuukauden oleskelusta Sveitsissä tuli kuuden vuoden oleskelua, joka pelasti henkensä.