Ferdinandin absoluuttinen hallinto palkitti perinteisiä vallanhaltijoita - prelaatteja, aatelisia ja niitä, jotka olivat virassa ennen vuotta 1808 - mutta ei liberaaleja, jotka halusivat nähdä perustuslaillisen monarkian Espanjassa, tai monia, jotka johtivat sotaponnistusta Ranskaa vastaan, mutta eivät olleet osa sodanelämää hallitusta. Tämä tyytymättömyys johti useisiin epäonnistuneisiin yrityksiin palauttaa perustuslaki viidessä vuodessa Ferdinandin palauttamisen jälkeen. Lopulta 1. tammikuuta 1820 Rafael del Riego, Antonio Quiroga ja muut upseerit aloittivat Andalusiassa armeijan upseereiden kapinan vaatien perustuslain täytäntöönpanoa. Liike sai tukea Espanjan pohjoisten kaupunkien ja maakuntien keskuudessa, ja 7. maaliskuuta mennessä kuningas oli palauttanut perustuslain. Seuraavien kahden vuoden aikana muut eurooppalaiset monarkit alkoivat pelätä liberaalien menestystä, ja Veronan kongressissa vuonna 1822 hyväksyttiin rojalistien Ranskan joukkojen väliintulo.
Espanjassa Ferdinand VII:n tukemiseksi. Kun Trocaderon taistelu vapautti Ferdinandin Cortesin hallinnasta elokuussa 1823, hän kääntyi liberaaleja ja perustuslaillisia vastaan raivoissaan. Ferdinandin kuoleman jälkeen vuonna 1833 perustuslaki oli voimassa jälleen lyhyesti vuosina 1836 ja 1837, kun vuoden 1837 perustuslakia laadittiin. Vuodesta 1812 lähtien Espanjassa on ollut yhteensä seitsemän perustuslakia; nykyinen perustuslaki on ollut voimassa vuodesta 1978.