Grenzerit olivat kuitenkin ensisijaisesti taistelujoukkoja, eikä niiden ajateltu toimivan niin hyvin linjanjalkaväen roolissa kuin säännölliset rykmentit. Monet itävaltalaiset sotilaat eivät pitäneet heitä erityisen arvossa. Vuonna 1800 tapahtuneen kapinan jälkeen heidän lukumääränsä pieneni 57000:stä vain 13000:een. Tästä huolimatta Grenzin jalkaväki menestyi taistelussa, erityisesti Marengossa.
He ansaitsivat Ranskan kunnioituksen. Napoleon piti heistä suurta arvoa ja piti heitä itävaltalaisen armeijan sotaherkimmiksi joukkoina. Hän ei epäröinyt käyttää Grenzin jalkaväkeä Itävallan tappion jälkeen viidennen koalition sodassa vuonna 1809. Schönbrunnin rauhansopimus pakotti Itävallan luopumaan alueesta sotilaallisella rajalla ja 1., 2., 3., 4., 10. ja 11. Grenz-jalkaväkirykmentit menivät Ranskan palvelukseen. He taistelivat Napoleonin puolella, kunnes hän hävisi ja luopui valtaistuimestaan vuonna 1814.