Kun toinen maailmansota alkoi, Italia oli jo merkittävä Välimeren valtakunta, joka hallitsi keskiluokan pohjoista ja eteläistä rannikkoa. Kun Ranskan kukistuminen poisti tärkeimmän uhan lännessä, Britannian Välimeren laivasto, jonka tukikohdat olivat Britannian hallinnassa olevassa Gibraltarissa, Maltalla, Kyproksella, Egyptissä ja Mandattoriaalisessa Palestiinassa, pysyi ainoana uhkana Italian merivoimalle Välimerellä. Albanian hyökkäykset
Kreikka ja Egypti, ja Maltan piiritys pyrkivät laajentamaan akselivaltaa meren yli. Tämä politiikka oli niin laaja-alaista ja mahdollisesti tunkeilevaa, että se uhkasi puolueettomia kansakuntia, kuten Turkkia, uhkaa, jota Ismet İnönü, sodan aikana Turkin presidentti, vastasi lupaamalla ryhtyä sotaan vain, jos Neuvostoliitto liittyi liittoutuneisiin.