Furet tarkasteli sitten vallankumousta uudestaan 20. vuosisadan totalitaarismin näkökulmasta, kuten Adolf Hitler ja Josef Stalin ovat esimerkkinsä. Hänen "Penser la Révolution Française" (1978), käännetty "Ranskan vallankumouksen tulkinta" (1981), oli uraauurtava kirja, joka sai monet intellektuellit arvioimaan uudelleen bolsevismin ja vallankumouksen luonnostaan totalitaarisina ja antidemokraattisina. Tarkastellessaan nykyaikaista ranskalaista kommunismia hän korosti 1960- ja 1790-luvujen välistä läheistä samankaltaisuutta, kun molemmat suosivat joustamatonta ja rutiininomaista ideologista keskustelua puolueen soluissa, joissa päätöksiä tehtiin yksimielisesti manipuloidussa suoranaisessa demokratiassa. Furet ehdotti edelleen, että äärivasemmiston suosio monille ranskalaisille älykkäille oli itsessään seurausta heidän sitoutumisestaan vallankumouksen ihanteisiin. Furet alkoi kuvitella vallankumousta vähemmän sosiaalisen ja luokkaiskun tuloksena ja enemmän ristiriidassa tasa-arvoisten ja demokraattisten ajatusten merkityksestä ja soveltamisesta. Hän näki vallankumouksellisen Ranskan sijaitsevan ideologisesti kahden vallankumouksen välissä, nimittäin ensimmäisen tasa-arvoisen, joka alkoi vuonna 1789, ja toisen autoritaarisen vallankaappauksen, joka toi Napoleonin imperiumin vuonna 1799. Imperiumi ei purkanut vallankumouksen tasa-arvoista alkuperää, vaan se heräsi eloon vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksessa.
1848 vallankumous ja Pariisin kommuuni vuonna 1871.