Britannia oli vuoden 1796 alussa Ranskan vallankumoussotien keskellä ja sen liittolaisten tappioiden jälkeen
Manner-Euroopassa pelättiin hyökkäystä. Nämä pelot osoittautuivat myöhemmin perusteltuiksi joulukuussa 1796 Ranskan Irlantiin suorittaman retkikunnan ja helmikuussa 1797 Fishguardin maihinnousun yhteydessä. Britannian hallitus alkoi huolestua siitä, että olemassa olevassa brittiläisessä vapaaehtoisjoukkueessa (tunnetaan nimellä Yeomanry Cavalry) oli liian vähän ratsuväkeä. Ratsuväen ajateltiin olevan välttämätöntä hyökkäävän joukon kukistamiseksi, jota haittaisi se, että hevosia oli vain vähän, ja heillä ei ollut laivoja. Sodan valtiosihteerin Henry Dundasin ehdotuksesta parlamentti hyväksyi väliaikaisen ratsuväen lain vuonna 1796. Tämä laki perusti väliaikaisen ratsuväen, joka oli vastuussa palveluksesta missä tahansa maassa (jotkut miliisioyksiköt olivat vastuussa palveluksesta vain omien piirikuntien sisällä). Dundas oli myös vastuussa Fencible-joukkojen ja täydentävän miliisin kasvattamisesta kotimaan puolustukseen.