Valistuksen uusien ajatusten vaikutuksesta Amerikan vallankumousta (1765<unk>1783) pidetään yleensä vallankumouksen aikakauden lähtökohtana. Se puolestaan innosti vuoden 1789 Ranskan vallankumousta, joka levisi nopeasti muuhun Eurooppaan sodan kautta. Vuonna 1799 Napoleon nousi valtaan Ranskassa ja jatkoi Ranskan vallankumoussotia valloittamalla suurimman osan Manner-Euroopasta. Vaikka Napoleon pakotti valloituksilleen useita nykyaikaisia käsitteitä, kuten tasa-arvoa lain edessä tai siviililain, hänen tiukka sotilaallinen miehityksensä aiheutti kansallisia kapinoita, erityisesti Espanjassa ja Saksassa. Napoleonin tappion jälkeen Euroopan suurvallat loivat Wienin kongressissa 1814-1815 Pyhän liiton yrittäen estää tulevia vallankumouksia ja palauttaa myös aiemmat monarkit. Napoleonin sodat heikensivät kuitenkin Espanjaa huomattavasti, eikä se kyennyt hallitsemaan amerikkalaisia siirtomaitaan, joista lähes kaikki julistivat itsenäisyytensä vuosina 1810-1820. Vallankumous levisi sitten takaisin eteläiseen Eurooppaan vuonna 1820, kun Portugalissa, Espanjassa, Italiassa ja Kreikassa oli kapinoita. Manner-Eurooppaa järkytti kaksi samanlaista vallankumousaaltoa vuosina 1830 ja 1848, joita kutsutaan myös kansakuntien kevääksi. Vallankumouksellisten demokraattiset vaatimukset sulautuivat usein itsenäisyys- tai kansallisen yhdentymisen liikkeisiin, kuten Italiassa, Saksassa, Puolassa, Unkarissa
Kansojen keväästä aiheutuneet väkivaltaiset tukahduttamiset merkitsivät aikakauden loppua.