16. elokuuta 1833 hänet nimitettiin Espanjan hovin ministeriksi. Ferdinand VII kuoli kuukauden kuluttua saapumisestaan Madridiin, ja kolmannen vuoden ikäinen pikku kuningatar Isabella asetettiin kiistanalaiseen valtaistuimelleen, joka perustui vanhaan espanjalaiseen naisten perintötapaan. Don Carlos, myöhäisen kuninkaan veli, vaati kruunua Bourbonin talon Salic-lain nojalla, josta Ferdinand oli luopunut ennen tyttärensä syntymää. Isabella II:stä ja hänen äidistään Kristinasta, kuninkaallisesta hallitsijasta, tuli perustuslaillisen monarkian edustajia, Don Carlos katolisen absoluuttisuuden edustajia. Euroopan despoottiset ja perustuslailliset vallat olivat eronneet vuoden 1830 Ranskan vallankumouksen jälkeen.
Espanjassa syttyi sisällissota, ja 22. huhtikuuta 1834 allekirjoitetulla nelinkertaisella sopimuksella Ranska ja Englanti sitoutuivat puolustamaan Espanjan ja Portugalin perustuslaillisia valtaistuimia. Kuuden vuoden ajan Villiers jatkoi aktiivisen ja älykkään tukensa antamista Espanjan liberaalihallitukselle. Häntä syytettiin, vaikkakin epäoikeudenmukaisesti, La Granjan vallankumouksen edistämisestä, joka ajoi kuningataräidin Kristinan pois valtakunnasta ja nosti Esparteron regenttiksi. Hän epäilemättä tuki liberaalipuolueen päälliköitä, kuten Esparteroa, Ranskan hovin juonittelua vastaan; mutta brittiläisen hallituksen tavoitteena oli vahvistaa Isabellan valtaistuin aidosti kansallisella ja liberaalilla pohjalla ja estää ne komplikaatiot, jotka ulkomainen vaikutus määräsi, ja jotka lopulta osoittautuivat niin kohtalokkaiksi prinsessalle.