Kirjoita tämän kappaleen jatko - Vaalien jälkeisten 36 tunnin aikana 16 ihmistä tapettiin (enimmäkseen poliisien toimesta, jotka yrittivät ylläpitää järjestystä tai puuttua väkivaltaisiin yhteenottoihin) ja 39 loukkaantui vakavasti, kun taas viisikymmentä kirkkoa ja seitsemänkymmentä konservatiivista poliittista keskustaan hyökättiin tai sytytettiin tuleen. Oikeisto uskoi lujasti voittavansa kaikilla tasoilla. Melkein välittömästi tulosten jälkeen ryhmä monarkisteja pyysi Roblesea johtamaan vallankaappausta, mutta hän kieltäytyi. Hän kuitenkin pyysi pääministerin Manuel Portela Valladaresia julistamaan sotaolosuhteet ennen kuin vallankumoukselliset joukot ryntäsivät kaduille. Franco lähestyi myös Valladaresia ehdottamaan sota-ajan julistamista ja armeijan vetäytymistä. Tämä ei ollut vallankaappausyritys, vaan enemmänkin "poliisin toiminta" kuten Asturiasissa.
Franco uskoi vaalien jälkeisen ympäristön voivan muuttua väkivaltaiseksi ja yritti tukahduttaa vasemmistolaisen uhan. Valladares erosi, ennen kuin uusi hallitus oli muodostettu. Kuitenkin kansanrintama, joka oli osoittautunut tehokkaaksi vaalivälineeksi, ei johtanut kansanrintaman hallitukseen. Largo Caballero ja muut vasemmistolaiset eivät olleet valmiita työskentelemään republikaanien kanssa, vaikka he suostuivat tukemaan paljon ehdotettuja uudistuksia. Manuel Azaña Díaz kutsuttiin muodostamaan hallituksen ennen kuin vaaliprosessi oli päättynyt, ja hän korvasi pian Zamoran presidenttinä hyödyntäen perustuslaillista porsaanreitaa: perustuslaki antoi Cortesille mahdollisuuden poistaa presidentti virastaan kahden ennenaikaisen purkamisen jälkeen, ja vaikka ensimmäinen (1933) purkaminen oli osittain perusteltu, koska ensimmäinen lainsäätäjä oli täyttänyt perustuslaillisen tehtävän, toinen oli ollut yksinkertainen yritys laukaista ennenaikaisia vaaleja.