Seitsemänvuotinen sota, joka alkoi vuonna 1756, oli ensimmäinen maailmanlaajuinen sota, johon Britannia osallistui Euroopassa, Intiassa, Pohjois-Amerikassa, Karibialla, Filippiineillä ja Afrikan rannikolla. Tulokset olivat erittäin suotuisat Britannialle ja suuret onnettomuudet Ranskalle. William Pitt vanhempi oli pääasiassa vastuussa keskeisistä päätöksistä. Sota alkoi huonosti. Iso-Britannia menetti Minorcan vuonna 1756
Hän kärsi useita tappioita Pohjois-Amerikassa. Vuosien takaiskujen ja keskinkertaisten tulosten jälkeen Englannin onni kääntyi "ihmevuonna" ("Annus Mirabilis") 1759. Englantilaiset olivat alkaneet vuotta peläten ranskalaista hyökkäystä, mutta vuoden loppuun mennessä he olivat voittaneet kaikki taistelukentät. Amerikassa he valloittivat Fort Ticonderogan (Carillon), ajoivat ranskalaiset pois Ohion maasta, valloittivat Quebecin Kanadassa ratkaisevan Abrahamin tasankojen taistelun seurauksena ja valloittivat Guadeloupen sokeri-rikkaan saaren Länsi-Intiassa. Intiassa Johnin komppania torjui Madrasia piirittävät ranskalaiset joukot. Euroopassa brittiläiset joukot saivat ratkaisevan liittoutuneiden voiton Mindenin taistelussa. Voitto Ranskan laivastosta Lagosin taistelussa ja ratkaiseva Quiberon-lahden taistelu lopetti Ranskan hyökkäyksen uhkaukset ja vahvisti Britannian maineen maailman johtavana merivoimana. Pariisin rauhansopimus vuonna 1763 oli ensimmäinen Britannian valtakunnan huippukohta. Ranskan tulevaisuus Pohjois-Amerikassa päättyi, kun Uusi Ranska (Quebec) tuli brittiläisen vallan alaiseksi. Kolmannessa Karnatin sodassa Ranskan hallussa oli yhä useita pieniä enklaaveja, mutta sotilaalliset rajoitukset ja velvollisuus tukea brittiläisiä alivaltiota jättivät Intian tulevaisuuden käytännössä Ison-Britannialle. Englannin voitto Ranskaa vastaan seitsemänvuotisessa sodassa jätti siksi Ison-Britannian maailman hallitsevaksi siirtomaavallaksi ja katkeran Ranskan kostonhimoiseksi.