Täytä seuraava lause: Näistä menestyksistä huolimatta Amonin kilpaurheilukäyttäytyminen näytti jälleen kerran pysähtyneen. Ilmeisesti sattumanvarainen tapaaminen Ensign Racingin Mo Nunnin kanssa johti Ensign-ajokseen, mutta itse asiassa Mo Nunn ajatteli uuden N175: n olevan erittäin nopea auto eikä nähnyt kahta hollantilaista kuljettajaa, joita hollantilainen HB Security -yhtiö suosikin ja jotka sponsoroivat Ensignia tarpeeksi nopeasti. Gijs van Lennep, vuoden 1973 Euroopan F5000-mestari Surtees TS11:ssä, joka oli voittanut Le Mansin 1971 ja 1976 oli erittäin hyvä kuljettaja, mutta myös yksi viimeisistä kilpa-aristokraateista. Van Lennep, joka ajoi autoa Ranskan GP:ssä Paul Ricardissa ja sijoittui kuudenneksi
Saksan GP:ssä Nürburgringillä, ja oli nopeampi molemmissa radissa kuin Patrick Nève tai Amon vuonna 1976. Amon onnistui seitsemänneksi ei-mestaruuskilpailussa Dijonissa jahtaessaan James Huntia, joka debytoi pettymys Hesketh 308C: ssä, ja kahdestoista kahdessa GP-ajossa Ensign N175: ssä Itävallan ja Italian GP: ssä. Monzassa hän juoksi pitkän pitstopin jälkeen kilpailukykyiseen tahtiin. Hän juoksi neljä kierrosta jäljessä, mutta pysyi Niki Laudan johtavan Ferrari 312T:n tahdissa useiden kierrosten ajan. N175:n hidastamisen mahdollisuuksien asteittainen arviointi johti Amonin muuttamaan ilmalukon kohdistusta Italian GP:n päivänä, ja tämä johti 2 sekunnin voittoon (niin kuin ilmanjäähdyttimen aseman muutos, joka menetti ja voitti kaksi sekuntia Huntin McLaren M23:llä, jonka Ranskan GP 1976 ratkaisi). Ironista kyllä Amon ei enää koskaan kilpaillut N175:llä ja korkeat ilmatukit oli kielletty siihen mennessä, kun N176 ajoi Jaramassa seuraavana vuonna, mutta testin ja ajamisen nerouden välähdys riitti antamaan Amonille toisen mahdollisuuden. Vaikka tulokset eivät olleet merkittäviä, hän ja Nunn työskentelivät hyvin yhdessä, joten Amon liittyi Ensignille vuoden 1976 F1-kaudella.