Täytä lause: Michael Foot vaati erityistutkintaa, joka muistuttaisi ensimmäisen maailmansodan aikana Dardanelleille kohdistunutta hyökkäystä koskevaa parlamentin tutkimusta, vaikka Harold Wilson (työväenpuolueen pääministeri 1964-1970 ja 1974-1976) piti asiaa parhaiten avoimena jätettynä. Tämä keskustelu loppui sen jälkeen, kun Israelin joukot kukistivat arabit kuuden päivän sodassa vuonna 1967, minkä jälkeen Eden sai paljon faneja, jotka kertoivat hänelle, että hän oli ollut oikeassa, ja hänen maineensa, ei vähiten Israelissa ja Yhdysvalloissa, nousi. Vuonna 1986 Edenin virallinen elämäkertailija Robert Rhodes James arvioi sympaattisesti Edenin kantaa Sueziin ja vuonna 1990
Irakin hyökkäys Kuwaitiin, James kysyi: "Kuka voi nyt väittää, että Eden oli väärässä?". Tällaiset väitteet koskevat lähinnä sitä, oliko Suesin operaatio politiikan kannalta perustavanlaatuisesti virheellinen vai oliko amerikkalaisen tuen puuttuminen, kuten tällaiset "revisionistit" ajattelivat, antanut vaikutelman, että Länsi oli jakautunut ja heikko. Anthony Nutting, joka erosi ulkoministeriksi Suezin takia, ilmaisi edellisen näkemyksen vuonna 1967, arabien ja israelilaisten kuuden päivän sodan vuonna, kun hän kirjoitti, että "me olimme kylväneet katkeruuden tuulen ja meidän piti korjata koston ja kapinan pyörremyrsky". Toisaalta Jonathan Pearson väittää "Sir Anthony Eden and the Suez Crisis: Reluctant Gamble" (2002) -teoksessaan, että Eden oli enemmän vastahakoinen ja vähemmän sotilaallinen kuin useimmat historioitsijat ovat arvioineet. Edenin toinen elämäkertomuksen kirjoittaja D. R. Thorpe kirjoittaa, että Suez oli "todella traaginen loppu hänen pääministeriyhdistykselleen ja se, joka tuli ottamaan suhteettoman tärkeäksi hänen uransa arvioinnissa"; hän ehdottaa, että jos Suezin yritys olisi onnistunut, "lähes varmasti ei olisi ollut Lähi-idän sotaa vuonna 1967 eikä todennäköisesti myöskään Yom Kippur -sotaa vuonna 1973".