Viitataan alla olevaan kohtaan ja vastataan kysymykseen sen jälkeen samalla kielellä kuin kohtaa:  Hän sai paljon kiitosta. Vuonna 1598 pappi ja kirjailija Francis Meres erotti hänet englantilaisten kirjailijoiden joukosta "parhaiten erinomaiseksi" sekä komediassa että tragediassa. Parnassuksen näytelmien tekijät St. John's Collegessa Cambridge'ssä numeroivat hänet Chaucerin, Gowerin ja Spenserin kanssa. Ensimmäisessä folio-julkaisussa Ben Jonson kutsui Shakespearea "aikakauden sieluksi, aplodeiksi, iloksi ja näyttämömme ihmeeksi", vaikka hän oli toisaalla huomauttanut, että "Shakespeare halusi taidetta". Monarkian palauttamisen välillä vuonna 1660 ja 1700-luvun lopulla klassiset ajatukset olivat muodissa. Tämän seurauksena tuohon aikaan kriitikot arvioivat Shakespearea John Fletcherin ja Ben Jonsonin alapuolella. Esimerkiksi Thomas Rymer tuomitsi Shakespearen sekoittaneensa sarjakuvan traagiseen. Siitä huolimatta runoilija ja kriitikko John Dryden arvosteli Shakespearea korkealla arvossa ja sanoi Jonsonista: "Ihailen häntä, mutta rakastan Shakespearea". Useiden vuosikymmenten ajan Rymerin näkemys oli vallitseva, mutta 1700-luvulla kriitikot alkoivat suhtautua Shakespearelle hänen omilla ehdoillaan ja ylistää hänen luonnollista nerouttaan. Samuel Johnsonin vuonna 1765 ja Edmond Malonen vuonna 1790 julkaisemat hänen teoksensa lisäsivät hänen kasvavaa mainettaan. Vuoteen 1800 mennessä hän oli vakiintunut kansallisrunoilijaksi. Hänen maineensa levisi myös ulkomaille 1700- ja 1800-luvulla. Hänen puolustajiensa joukossa olivat kirjailijat Voltaire, Goethe, Stendhal ja Victor Hugo.  Kysymys: Vaikka hän sai paljon kiitosta elinaikanaan, niin mitä Shakespeare ei ollut?
kunnioitettu