Bonaparte palautti Lafayetten kansalaisuuden 1. maaliskuuta 1800 ja hän sai takaisin osan omaisuudestaan. Marengon jälkeen
Lafayette oli liian kiintynyt Yhdysvaltoihin toimiakseen ulkomaisen lähettiläänä. Vuonna 1802 hän oli osa pientä vähemmistöä, joka äänesti ei kansanäänestyksessä, jossa Bonaparte nimitettiin elinkautiseksi konsuliksi. Bonaparte tarjosi toistuvasti paikkaa senaatissa ja kunnialegioonan, mutta Lafayette taas kieltäytyi, vaikka hän totesi, että hän olisi mielellään hyväksynyt kunnianosoitukset demokraattisesta hallituksesta.