Kirjoita jatko-osa tälle kappaleelle - 40-luvun lopun tuhojen jälkeen puolueen kokoonpano muuttui vakavasti. Vakavasti heikentynyt organisaatio säilyi 50-luvun alkupuolella kasvavan kurdien tuen ansiosta, ja vuosina 1949-1950 puolue johdettiin itse asiassa Kurdistanista Bagdadin sijasta. Lähes kaikki vanhat, pääasiassa Baghdadin johto oli vangittu, luoden tyhjiön, jonka kurdien jäsenet nopeasti täyttivät. Tuona aikana myös juutalaisten jäsenmäärä laski jyrkästi, mikä liittyi epäilemättä noin 120 000 juutalaisen massapaluuteen Irakista tuolloin. Vuosina 1952-1954 järjestettiin useita kansannousuja, jotka johtivat sotilaslain käyttöönottoon, kaikkien poliittisten puolueiden, kulttuuripiirien, ammattiliittojen ja riippumattomien tiedotusvälineiden laittomaksi julistamiseen ja niiden johtajien pidätykseen. Tämä politiikka otettiin käyttöön yhden Nuri al-Saidin monista hallituksen hallinta-aikoista. ICP, joka oli aina ollut laiton järjestö, hyväksyi vuonna 1953 uuden kansallisen peruskirjan, joka erottiin vuoden 1944 peruskirjasta sillä, että se hyväksyi kurdien kansan mahdollisen irtautumisen. Erään lähteen mukaan he olivat tuolloin noin 500 henkeä. Vankilaolosuhteista johtuvia mellakoita puhkesi kesä- ja syyskuussa 1953, ensin Bagdadissa ja sitten Kutissa, mikä johti monien kommunistien poliittisten vankien kuolemaan poliisin käsissä. Tämä herätti kansan vastustuksen ja sai monet suosiota kommunistien puolelle. Vuonna 1956 pidetyssä toisessa puolueen kongressissa puolue hyväksyi virallisesti panarabilaiskannan. Tämä ei johtunut pelkästään Egyptin ja Neuvostoliiton välisestä asevalmiussopimuksesta heinäkuussa 1955, vaan myös Egyptin kansallistamisesta Suezin kanava seuraavana vuonna, mikä johti englantilaisen, ranskalaisen ja israelilaisen hyökkäyksen Egyptiin.
- Mitä? Tämä Nasserin kannattava asenne tuli lopulta ristiriitaiseksi vuoden 1958 vallankumouksen jälkeen. Vuonna 1958 puolue tuki vallankumousta ja Abd al-Karim Qasimin uutta hallitusta, joka luotti merkittävässä määrin sen tukeen.