Viitataan alla olevaan kohtaan ja vastataan kysymykseen sen jälkeen samalla kielellä kuin kohtaa:  Läpikulku: Etäisyydet planeettahmoihin ovat yleensä huonosti määriteltyjä. On mahdollista määrittää etäisyydet lähimmälle planeettanebulaan mittaamalla niiden laajentumiskierrosta. Korkean resoluution havainnot, jotka on tehty useiden vuosien välein, osoittavat sumun laajentumisen kohtisuorassa näkylinjalle, kun taas Dopplerin siirtymän spektroskooppiset havainnot paljastavat laajentumisen nopeuden näkylinjassa. Kun kulmakiipeytymistä verrataan kertyneeseen laajentumisnopeuteen, paljastuu etäisyys sumun luo. Kysymys siitä, miten tällainen monipuolinen sumunmuotojen valikoima voidaan tuottaa, on kiistanalainen aihe. On oletettu, että tähden eri nopeuksilla kaukana liikkuvan aineen väliset vuorovaikutukset synnyttävät useimmat havaitut muodot. Kuitenkin jotkut tähtitieteilijät olettavat, että läheiset kaksoissatähdet voivat olla vastuussa monimutkaisemmista ja äärimmäisistä planeettahmoista. Useilla niistä on osoitettu esiintyvän voimakkaita magneettikenttiä, ja niiden vuorovaikutus ionisoituneen kaasun kanssa voisi selittää joitakin planeettojen sumujen muotoja. On olemassa kaksi pääasiallista menetelmää metallien määrittämiseksi sumussa. Nämä perustuvat rekombinaatioliineihin ja törmäys-exitoituihin linjoihin. Näiden kahden menetelmän tulosten välillä havaitaan toisinaan suuria eroja. Tämä voidaan selittää pienten lämpötilavaihtelujen läsnäololla planeettahmoissa. Erot voivat olla liian suuria lämpötilan vaikutuksille, ja jotkut olettavat, että havaintojen selittämiseksi on olemassa kylmiä solmuja, jotka sisältävät hyvin vähän vetyä. Tällaisia solmuja ei kuitenkaan ole vielä havaittu.  Kysymys: Mitä ainetta kylmissä solmuissa on liian vähän?
vety