Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: La SJS és una reacció d' hipersensitivitat de tipus IV en la qual un fàrmac o el seu metabolit estimula les cèl·lules T citotòxiques (és a dir, les cèl·lules T CD8+) i les cèl·lules T ajudants (és a dir, les cèl·lules T CD4+) per iniciar reaccions autoimmunes que ataquen els teixits autònoms. En particular, és un tipus IV, subtipus IVc, reacció d'hipersensibilitat retardada dependent en part de les accions de lesió dels teixits de les cèl·lules assassines naturals. Això contrasta amb els altres tipus de trastorns de SCARs, és a dir, la síndrome DRESS, que és una reacció d'hipersensibilitat al fàrmac de tipus IV, subtipus IVb, dependent en part de les accions lesives dels teixits dels eosinòfils i la pustulosi exantemàtica generalitzada aguda, que és un tipus IV, subtipus IVd, reacció d'hipersensibilitat dependent en part de les accions lesives dels teixits dels neutròfils. Com altres fàrmacs inductors de SCARs, els fàrmacs inductors de SJS o els seus metabolits estimulen les cèl·lules T CD8+ o les cèl·lules T CD4+ per iniciar respostes autoimmunes. Els estudis indiquen que el mecanisme pel qual un fàrmac o els seus metabòlits realitzen això implica subvertir les vies de presentació d'antígens del sistema immunològic innat. El fàrmac o el metabolit s'uneix covalentment amb una proteïna hoste per formar un epítope no propi, relacionat amb el fàrmac. Una cèl·lula presentadora d'antígens (APC) pren aquestes proteïnes alterades; les digereix en petits péptids; col·loca els péptids en una ranura en el component de l'antígen leucocitari humà (és a dir, HLA) del seu complex major d'histocompatibilitat (és a dir, MHC); i presenta els péptids associats al MHC als receptors de cèl·lules T en cèl·lules T CD8 + o cèl·lules T CD4 +. Els pèptids que expressen un epítope no autònom relacionat amb el fàrmac en una de les seves diverses formes de proteïna HLA (HLA-A, HLA-B, HLA-C, HLA-DM, HLA-DO, HLA-DP, HLA-DQ o HLA-DR) poden lligar-se a un receptor de cèl·lules T i així estimular la cèl·lula T progenitora portadora del receptor per iniciar atacs contra els teixits autònoms. Alternativament, un fàrmac o el seu metabolit poden estimular aquestes cèl·lules T inserint-se en el ranura d'una proteïna HLA per servir com un epitope no autònom o lligar-se fora d'aquest ranura per alterar una proteïna HLA de manera que formi un epitope no autònom. En tots aquests...  Pregunta: Les associacions en les respostes a les drogues sovint es restringeixen a qui?
poblacions citades