Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: Prop de Júpiter, els anells i les llunes petites del planeta absorbeixen partícules d'alta energia (energia superior a 10 keV) dels cinturons de radiació. Això crea buits notables en la distribució espacial dels cinturons i afecta la radiació sincrotró decimètrica. De fet, la hipòtesi de l'existència dels anells de Júpiter es va basar en les dades de la nau espacial Pioneer 11, que va detectar una forta caiguda en el nombre d'ions d'alta energia prop del planeta. El camp magnètic planetari també influeix fortament en el moviment de les partícules de l'anell sub-micròmetre, que adquireixen una càrrega elèctrica sota la influència de la radiació ultravioleta solar. El seu comportament és similar al dels ions co-rotats. Les interaccions de ressonància entre la co-rotació i el moviment orbital de les partícules s'han utilitzat per explicar la creació de l'anell de halo més interior de Júpiter (situat entre 1,4 i 1,71 RJ). Aquest anell consta de partícules submicròmetres en òrbites molt inclinades i excèntriques. Les partícules s'originen en l'anell principal; no obstant això, quan es desplacen cap a Júpiter, les seves òrbites es modifiquen per la forta ressonància de Lorentz 3:2 situada a 1.71 RJ, el que augmenta les seves inclinacions i excentricitats. Una altra ressonància 2:1 de Lorentz a 1.4 Rj defineix el límit interior de l'anell de halo. Totes les llunes galilees tenen atmosferes primes amb pressions superficials en el rang 0.01<unk>1 nbar, que al seu torn donen suport a ionosferes substancials amb densitats d'electrons en el rang de 1.000<unk>10.000 cm-3. El flux co-rotacional del plasma magnetosfèric fred és parcialment desviat al seu voltant pels corrents induïts en les seves ionosferes, creant estructures en forma de cua conegudes com a ales d'Alfvén. La interacció de les llunes grans amb el flux co-rotacional és similar a la interacció del vent solar amb els planetes no magnetitzats com Venus, tot i que la velocitat co-rotacional sol ser subsònica (les velocitats varien de 74 a 328 km / s), el que impedeix la formació d'un xoc d'arc. La pressió del plasma co-rotatiu desprèn contínuament els gasos de les atmosferes de les llunes...  Pregunta: En quina part de l'anell s'originen les partícules?
Anell principal