Els sistemes informàtics són complexos i sovint (especialment amb el recent augment de l'arquitectura orientada a serveis) enllacen múltiples sistemes tradicionals potencialment subministrats per diferents proveïdors de programari. Per gestionar aquest nivell de complexitat, s'han creat una sèrie de models o metodologies SDLC, com ara cascada, espiral, desenvolupament de programari àgil, prototipatge ràpid, incremental i sincronitzar i estabilitzar. SDLC es pot descriure al llarg d'un espectre de metodologies àgil a iterativa a seqüencial. Les metodologies àgil, com XP i Scrum, es centren en processos lleugers que permeten canvis ràpids (sense necessàriament seguir el patró de l'enfocament SDLC) al llarg del desenvolupament. Les metodologies iteratives, com Rational Unified i els sistemes dinàmics de desenvolupament, es centren en ampliar l'abast del projecte limitat i millorar-lo mitjançant múltiples iteratius potencialment subministrats per diferents proveïdors de programari.
Models seqüencials o de gran disseny inicial (BDUF)