Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: Durant la Guerra Freda, i especialment a finals de la dècada de 1950, la Unió Soviètica i la República Popular de la Xina van adoptar una estratègia de desestabilització de les potències occidentals per la interrupció de la seva influència en les colònies africanes. Nikita Khrushchev, en particular, va veure el 'tercer part subdesenvolupat de la humanitat' com un mitjà per afeblir Occident. Per als soviètics, l'Àfrica representava una oportunitat per crear una ruptura entre les potències occidentals i els seus actius colonials, i crear estats pro-comunistes a l'Àfrica amb els quals fomentar relacions futures. Abans de la formació de FRELIMO, la posició soviètica respecte als moviments nacionalistes a Moçambic era confusa. Hi havia múltiples moviments d'independència, i no tenien cap coneixement segur de si algun triomfaria. Els grups nacionalistes de Moçambic, com els de tota l'Àfrica durant el període, van rebre entrenament i equipament de la Unió Soviètica. El successor d'Eduardo Mondlane, el futur president de Moçambic, Samora Machel, va reconèixer l'assistència de Moscou i Pequín, descrivint-los com "els únics que realment ens ajudaran.... Han lluitat en lluites armades, i tot el que han après que sigui rellevant per a Moçambic ho utilitzarem". Les guerrilleres van rebre instrucció en subversió i guerra política, així com ajuda militar, específicament enviaments de coets d'artilleria de 122 mm el 1972, amb 1600 assessors de Rússia, Cuba i Alemanya Oriental. El FRELIMO va adoptar el marxisme-leninisme en una etapa primerenca. La Unió Soviètica va continuar donant suport al nou govern del FRELIMO contra la contrarevolució en els anys posteriors a 1975. El 1981, encara hi havia 230 soviètics, prop de 200 militars cubans i més de 600 assessors civils cubans al país. La implicació de Cuba a Moçambic va ser part d'un esforç continuat per exportar la ideologia antiimperialista de la Revolució Cubana i forjar nous aliats que es necessitaven desesperadament. Cuba va donar suport als moviments d'alliberament i als governs d'esquerres en nombrosos països africans, incloent Angola, Etiòpia, Guinea-Bissau i Congo-Brazzaville.  Pregunta: quan van planejar les potències per desestabilitzar les colònies occidentals
finals dels anys cinquanta