En les trenta-sis hores posteriors a les eleccions, seixanta persones van ser assassinades (principalment per agents de policia que intentaven mantenir l'ordre o intervenir en enfrontaments violents) i trenta-nou van resultar greument ferides, mentre que cinquanta esglésies i setanta centres polítics conservadors van ser atacats o incendiats. La dreta havia cregut fermament, a tots els nivells, que guanyaria. Gairebé immediatament després que es coneguessin els resultats, un grup de monàrquics va demanar a Robles que liderés un cop d'estat, però ell es va negar. No obstant això, va demanar al primer ministre Manuel Portela Valladares que declarés l'estat de guerra abans que les masses revolucionàries es precipitessin als carrers. Franco també es va acostar a Valladares per proposar la declaració de la llei marcial i el retir de l'exèrcit. Això no va ser un intent de cop d'estat, sinó més una "acció policial" semblant a les Astúries.
, ja que Franco creia que l'entorn post-electoral podria esdevenir violent i estava tractant d'apagar l'amenaça percepta d'esquerres. Valladares va dimitir, fins i tot abans que es pogués formar un nou govern. No obstant això, el Front Popular, que havia demostrat ser una eina electoral eficaç, no es va traduir en un govern del Front Popular. Largo Caballero i altres elements de l'esquerra política no estaven preparats per treballar amb els republicans, tot i que van acordar donar suport a gran part de les reformes proposades. Manuel Azaña Díaz va ser cridat a formar un govern abans que el procés electoral hagués arribat al final, i aviat substituiria Zamora com a president, aprofitant una escletxa constitucional: la Constitució permetia a les Cortes destituir el president de l'oficina després de dues dissolucions anticipades, i mentre que la primera dissolució (1933) havia estat parcialment justificada a causa del compliment de la missió constitucional de la primera legislatura, la segona havia estat un simple intent de provocar eleccions anticipades.