A finals d'octubre de 1914, tot el front a Bèlgica i França s'havia consolidat en línies de trinxeres, que van durar fins a les últimes setmanes de la guerra. Els atacs massius d'infanteria eren inútils davant el foc d'artilleria, així com el foc ràpid de fusells i metralladores. Ambdues parts es van concentrar en trencar els atacs enemics i en protegir les seves pròpies tropes cavant profundament en el terra. Després de l'acumulació de forces el 1915, el Front Occidental es va convertir en una lluita entre iguals, que es va decidir per desgast. Els atacs frontals, i les seves baixes associades, es van convertir en inevitables perquè les línies contínues de trinxeres no tenien flancs oberts. Les baixes dels defensors coincidien amb les dels atacants, ja que es van gastar grans reserves en costosos contraatacs o es van exposar a l'artilleria massiva de l'atacant. Hi va haver períodes en què la guerra de trinxeres rígida es va trencar, com durant la Batalla del Somme, però les línies mai es van moure molt lluny. La guerra seria guanyada pel costat que fos capaç de comprometre les últimes reserves al front occidental. La guerra de trinxeres va prevaler al front occidental fins que els alemanys van llançar la seva ofensiva de primavera.
el 21 de març de 1918. La guerra de trinxeres també va tenir lloc en altres fronts, incloent-hi a Itàlia i a Gallipoli.