Les negociacions inicials del Sejm sobre la unitat al gener de 1569, prop de la ciutat polonesa de Lublin, van ser inútils. El dret dels polonesos a assentar-se i posseir terres al Gran Ducat va ser qüestionat pels enviats lituans. Després de la sortida de Mikołaj Radziwiłł de Lublin l'1 de març de 1569, Sigismund va anunciar la incorporació de les llavors províncies lituanes de Podlàquia, Volhynia, Podolia i Kiev a Polònia, amb la forta aprovació de la noblesa rutena (ucraïnesa) local. Aquestes regions històriques, que una vegada van pertànyer a la Rus de Kíev, van ser disputades entre Lituània i Rússia. No obstant això, els nobles rutens estaven ansiosos per capitalizar el potencial polític o econòmic oferit per l'esfera polonesa i van acceptar els termes. Anteriorment, el Regne de Rutènia o "Ucraïna" va ser abolit el 1349, després que Polònia i Lituània dividissin l'Ucraïna moderna després de les Guerres de Galícia i Volínia
- No. Ara, sota la Unió de Lublin, tots els territoris ucraïnesos i rutens que eren aliens en cultura, costums, religió i llengua al poble polonès serien annexats per la Polònia catòlica. Seguiria una forta occidentalització i polonització, incloent la supressió clandestina de l'Església Ortodoxa Oriental d'Ucraïna pel futur rei Segismund III. Rutènia va romandre sota el domini polonès fins als aixecaments cosacs contra la dominació polonesa i les particions de Polònia, quan Ucraïna va ser annexada per l'Imperi Rus.