Lluís XIV va utilitzar la Bastilla com a presó per a membres de la classe alta de la societat francesa que s'havien oposat o enfadat, incloent, després de la revocació de l'Edicte de Nantes, els protestants francesos. A partir de 1659, la Bastilla va funcionar principalment com a penitenciari estatal; el 1789, 5.279 presoners havien passat per les seves portes. Sota Lluís XV i XVI, la Bastilla va ser utilitzada per detenir presoners de orígens més variats, i per donar suport a les operacions de la policia parisenca, especialment en l'aplicació de la censura governamental dels mitjans impresos. Tot i que els presos es mantenien en condicions relativament bones, la crítica de la Bastilla va créixer durant el segle XVIII, alimentada per les autobiografies escrites per antics presoners. Es van aplicar reformes i el nombre de presoners es va reduir considerablement. El 1789, la crisi financera del govern reial i la formació de l'Assemblea Nacional van donar lloc a un augment dels sentiments republicans entre els habitants de la ciutat. El 14 de juliol, la Bastilla va ser assaltada per una multitud revolucionària, principalment residents del faubourg Saint-Antoine que van intentar requisar la valuosa pólvora que es trobava dins de la fortalesa. Set presoners restants van ser trobats i alliberats i el governador de la Bastilla, Bernard-René de Launay, va ser assassinat per la multitud. La Bastilla va ser demolida per ordre del Comitè de l'Hôtel de Ville. Souvenirs de la fortalesa van ser transportats per tota França i exhibits com a icones del derrocament del despotisme. Durant el segle següent, el lloc i el llegat històric de la Bastilla van tenir un paper destacat en les revolucions franceses.
, protestes polítiques i ficció popular, i va romandre un símbol important per al moviment republicà francès.