Resumeix l'article:  Volem que els nostres assassins siguin amables. Entrar al tribunal i mostrar remordiment, dir-nos que són persones molt bones que només ho van fer perquè temien per les seves vides, o que estaven temporalment bojos. Tot i que aquestes coses poden no ser veritat, massa sovint són acceptades com a excuses legítimes per a l'assassinat. Bé, Aaron Hernandez, l'antic tight end dels New England Patriots i ara condemnat per assassinat, no va fer cap d'aquestes excuses. Va entrar al tribunal amb un aire de valentia, amb el cap alçat com la superestrella de la NFL de 40 milions de dòlars que era fa un parell d'anys. En diverses ocasions va ser atrapat guixant a la seva prometida, Shayanna Jenkins, durant el judici. I no ens va agradar la seva arrogància. Hernandez no va oferir una coartada plausible. No semblava avergonyit ni remordit. Mai va plorar. El seu propi advocat, James Sultan, va admetre que Hernández va ser "testimoni" de l'assassinat d'Odin Lloyd, "comès per algú que coneixia", però va dir que el seu client no va cometre el crim. Fins i tot abans que el veredicte de culpabilitat arribés dimecres, per a molts -almenys per als que van cobrir el judici- l'audàcia semblava ser el crim més gran de l'acusat. "L'arrogància d'Aaron Hernandez", un titular del New Yorker acusat. No ho entenc. Què importa que Hernandez fos arrogant al tribunal, o caminava amb massa arrogància, o fins i tot somriava a la seva noia? T'agradi o no, és el que és. L'evidència és el que importa. I per primera vegada, aquesta vegada sembla que el jurat va considerar acuradament la muntanya de proves circumstancials en contra d'aquest acusat i va arribar a la decisió correcta: culpable d'assassinat de primer grau en l'assassinat d'Odin Lloyd el 2013. Hernández, de 25 anys, va ser condemnat a cadena perpètua sense possibilitat de llibertat condicional. També va ser declarat culpable de possessió il·legal d'una arma de foc i de possessió il·legal de munició. Va ser la decisió correcta. Tot i així, és difícil no sentir tristesa per un malbaratament tan sense sentit de la vida tant de Lloyd com ara d'Hernandez, que una vegada van ser amics. El futbol va ser el millor que va tenir Hernández, especialment després que el seu pare morís sobtadament després d'una rutina...
Roxanne Jones: El jurat té el dret de trobar a Hernández culpable, però la pèrdua de vida del jugador i de la seva víctima és tràgica. Ella diu que la NFL, els Patriots sabien el seu passat problemàtic, però no podien haver predit les seves accions, i ambdós van manejar el cas bé.