L'Institut va ser establert per primera vegada el 13 de maig de 1924 per l'arquebisbe Jean-Arthur Chollet (21 de novembre de 1913 <unk> 2 de desembre de 1952) com una ramificació de l'arquidiòcesi catòlica de Cambrai erigida a finals del segle VI i col·locada sota la seva égida. Anteriorment era conegut com el Petit Seminari Religiós. A principis de l'Edat Mitjana, la diòcesi de Cambrai (Lotaringia) va ser governada per primera vegada pel sobirà franco occidental Carles el Calvat d'acord amb l'aplicació del Tractat de Meerssen (870). Al llarg de la història, ha estat governat i regimentat per figures com el rei alemany Enric el Volador (925) o el duc Gilbert de Lorena (939). Totes les immunitats que fins ara s'havien concedit als bisbes de Cambrai van ser ratificades pel rei Ottó el Gran (23 de novembre de 912 <unk> 7 de maig de 973). A principis del segle XI, aquest bisbat va ser elevat a Estat Imperial per l'emperador Enric II, a protectorat per Maximilià I d'Habsburg a finals del segle XV, va ser unit al Cercle de Baixa Renania-Westfàlia el 1512 i integrat a la Seu de Melen el 1559 per Felip II d'Espanya. Finalment va ser declarada francesa sota el Rei Soleil sota el Tractat de Nijmegen (1678) després del setge de Cambrai.
l'any anterior. Va ser afiliat al Nord a través del Concordat Napoleònic de 1801. Entre la gran quantitat d'individus més destacats de la diòcesi de Cambrai es troben Carles el Bon (1084-1127); el poeta i autor François de la Mothe-Fénelon (1651-1715); el filòsof de l'Acadèmia Francesa Gratry (1805-1872) i el compositor Guillaume Dufay (1397-1474). La institució va romandre anomenada el Petit Seminari Religiós fins a 1965 quan l'intern va obrir les seves portes als nois externs i posteriorment a les noies el 1968. L'epònim patró de la institució és Sant Miquel conegut en l'Antic Testament com a principal oponent de Satanàs i comandant de l'Exèrcit de Déu que és l'únic esmentat en la Litania dels Sants que ometiu Sant Gabriel i Sant Rafael.