En un últim intent desesperat per aturar la campanya dels Estats Units per recapturar les Filipines, la Marina Imperial Japonesa va contraatacar amb "Shō-Gō" 1, un atac de tres puntes dirigit a la destrucció de les forces amfibes nord-americanes al golf de Leyte. El pla demanava al vicealmirall Jisaburō Ozawa que utilitzés els portaavions japonesos supervivents com a engany per atraure els portaavions nord-americans de TF 38 lluny dels caps de platja filipins, permetent als almirals japonesos imperialistes Takeo Kurita, Kiyohide Shima i Shōji Nishimura portar forces de treball de superfície a través de l'estret de San Bernardino i l'estret de Surigao, on es trobarien i atacarien els caps de platja nord-americans. L'Iowa va acompanyar a la TF 38 durant els atacs contra la Força Central Japonesa sota el comandament de l'Almirall Kurita mentre passava pel mar de Sibuyan cap a l'estret de San Bernardino. Els resultats reportats d'aquests atacs i l'aparent retirada de la Força Central Japonesa van portar a l'Almirall William "Bull" Halsey a creure que aquesta força havia estat arruïnada com a grup de combat eficaç; com a resultat, l'Iowa, amb la TF 38, va seguir la Força Nord Japonesa al Cap Engaño, Luzon. El 25 d'octubre de 1944, quan els vaixells de la Força del Nord estaven gairebé a l'abast dels canons d'Iowa, va arribar la notícia que la Força Central japonesa estava atacant un grup de portaavions d'escorta nord-americans a Samar. Aquesta amenaça als caps de platja nord-americans va forçar el TF 38 a invertir el curs i a donar suport a la vulnerable flota de portaavions d'escorta, però la feroç resistència de la 7a Flota a la Batalla de Samar ja havia fet que els japonesos es retiressin i a l'Iowa se li va negar una acció de superfície. Després de la Batalla del Golf de Leyte
, "Iowa" es va mantenir a les aigües de les Filipines, controlant els portaavions durant els atacs contra Luzon i Formosa. Va navegar cap a la Costa Oest a finals de desembre de 1944.