El 7 d'abril de 1939, Itàlia dirigida per Benito Mussolini, després d'un interès prolongat i una esfera d'influència global durant el període d'entreguerres, va envair Albània.
- No. Membres del règim feixista italià com el comte Galeazzo Ciano van perseguir l'irredentisme albanès amb la opinió que guanyaria el suport dels italians entre els albanesos, alhora que coincideix amb els objectius de guerra italians de conquesta dels Balcans. La força d'ocupació italiana el 1939 va ser benvinguda per la majoria d'albanesos catòlics que els consideraven com els seus companys religiosos. Les autoritats italianes van considerar que els caps tribals del nord eren políticament insignificants i els van permetre la llibertat per dirigir els seus assumptes, cosa que va danyar el nacionalisme albanès emergent al desfer els intents de Zog per suplantar les lleialtats locals amb les lleialtats de l'estat. L'annexió italiana de Kosovo a Albània va ser considerada una acció popular pels albanesos de les dues àrees. En els territoris recentment adquirits, els no albanesos havien d'assistir a escoles albaneses que ensenyaven un currículum que contenia nacionalisme al costat del feixisme i es feien adoptar formes albaneses per als seus noms i cognoms. Membres de l'elit terratinents, nacionalistes liberals oposats al comunisme amb altres sectors de la societat van arribar a formar l'organització Balli Kombëtar i el govern col·laborador sota els italians, tots els quals com a nacionalistes buscaven preservar la Gran Albània. Mentre que els italians van expressar una preocupació creixent sobre la concessió d'autoritat a ells. Amb el temps, l'ocupació italiana es va fer desagradable per seccions de la població albanesa com la intel·ligència, els estudiants, altres classes professionals i els habitants de la ciutat que van generar un nacionalisme albanès emergent fomentat durant els anys Zog.