El novembre següent, dirigint-se a la Cambra de Diputats, Mordini va denunciar la prevaricació del govern en un discurs eficaç que va contribuir a la caiguda del govern de Rattazzi. Però no hi havia absolutament cap indici de cap canvi en la seva fe immobil en la monarquia constitucional d'Itàlia, i no hi havia cap desviació de la seva creença continuada en la possibilitat d'una cooperació més estreta entre Garibaldi i el rei. Va ser precisament això el que el va portar, durant 1863 i 1864, a teixir una xarxa de connexions amb un nombre d'expatriats hongaresos i polonesos, i a donar suport a la insurrecció que va esclatar a Polònia
al gener de 1863. En el judici de Mordini, les condicions estaven madures per a una intervenció exitosa d'un altre exèrcit de voluntaris liderat per Garibaldi. Va veure la possibilitat que una insurrecció reeixida a Polònia pogués portar a més pèrdues territorials per l'odiat imperi austríac que involucrava Hongria i - de particular importància per als nacionalistes italians - la regió de Veneto que, malgrat la seva història i patrimoni mediterrani, va romandre sota control austríac fins a 1866. Aquestes maquinacions i esperances van resultar ser en va. Es van entrelaçar amb els intents de Mordini per persuadir Garibaldi per acceptar el lideratge d'un partit polític amb un "timbre democràtic constitucional": va perseguir les seves idees amb Garibaldi l'abril de 1864, durant una visita triomfal que els homes van emprendre a Londres (on la unificació italiana va ser vista com una qüestió per a molta celebració per la classe política, i Garibaldi va gaudir de l'estatus d'heroi). Garibaldi va rebutjar les propostes de Mordini i Mordini, havent abandonat ja la seva adhesió a l'ala esquerra democràtica "extremista" de la política, es va comprometre més fermament amb l'agenda del centre polític principal. El novembre de 1864 va votar a la Cambra dels Diputats a favor del trasllat de la capital de Turí a Florència: el trasllat es va implementar ràpidament, durant 1865.