Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: Compost principalment de roca de silicats i ferro, Io és més proper en composició a la massa dels planetes terrestres que d'altres satèl·lits en el sistema solar exterior, que són principalment compostos d'una barreja de gel d'aigua i silicats. Io té una densitat de 3.5275 g/cm3, la més alta de qualsevol lluna del Sistema Solar; significativament més alta que els altres satèl·lits galileans (Ganímedes i Callisto en particular, les densitats dels quals són al voltant de 1.9 g/cm3) i lleugerament més alta (~5.5%) que la de la Lluna de 3.344 g/cm3. Els models basats en les mesures de la Voyager i Galileo de la massa, el radi i els coeficients gravitacionals quadrupolars d'Io (valors numèrics relacionats amb la distribució de la massa dins d'un objecte) suggereixen que el seu interior es diferencia entre una crosta i un mantell rics en silicats i un nucli ric en ferro o sulfur de ferro. El nucli metàl·lic d'Io representa aproximadament el 20% de la seva massa. Depenent de la quantitat de sofre en el nucli, el nucli té un radi entre 350 i 650 km (220 <unk> 400 mi) si està compost gairebé íntegrament de ferro, o entre 550 i 900 km (340 <unk> 560 mi) per a un nucli constituït per una barreja de ferro i sofre. El magnetòmetre de Galileu no va detectar un camp magnètic intern i intrínsec a Io, el que suggereix que el nucli no està en convecció. El modelatge de la composició interior d'Io suggereix que el mantell està compost per almenys el 75% del mineral forsterita ric en magnesi, i té una composició en massa similar a la dels meteorits L-condrita i LL-condrita, amb un contingut de ferro més alt (comparat amb el silici) que la Lluna o la Terra, però menor que Mart. Per donar suport al flux de calor observat a Io, el 10-20% del mantell d'Io pot ser fós, tot i que les regions on s'ha observat volcanisme d'alta temperatura poden tenir fraccions de fosa més altes. No obstant això, la reanàlisi de les dades del magnetòmetre de Galileo el 2009 va revelar la presència d'un camp magnètic induït a Io, que requereix un oceà de magma 50 km (31 mi) per sota de la superfície. Una anàlisi posterior publicada el 2011 va proporcionar proves directes d'un oceà d'aquest tipus. S'estima que aquesta capa té 50 km de gruix i constitueix al voltant del 10% de la...  Pregunta: Quanta part del nucli de lo constitueix la massa?
20%