Inicialment, els treballadors ferroviaris de Chita van reaccionar al diumenge sagnant
amb una sortida d'un dia. A finals de gener, hi va haver una vaga de tres dies pels treballadors ferroviaris per retards salarials. Al juliol, l'agitació del RSDLP va portar a un grup de 20 artesans a presentar demandes a les autoritats locals. Les negociacions es van convertir en vagues del 25 i 26 de juliol. Els tallers es van tancar el dia 27, i el dia 28, els treballadors van presentar 33 noves demandes, incloent-hi una demanda per a una jornada laboral de vuit hores. S'observa que els discursos dels líders socialdemòcrates locals van rebre fins a 2.000 oients dels treballadors en vaga. Aquestes vagues es van estendre al llarg del ferrocarril Transsiberià a ciutats com Irkutsk, Innokenty, Zima i Verkhneudinsk. Al setembre, els socialdemòcrates de Chita van convocar un congrés d'activistes de Transbaikal, amb 18 delegats que representaven treballadors ferroviaris de la regió, així com de treballadors de botigues i dipòsits a Chita, i 5 representants del RSDLP. Després de la vaga general d'octubre de 1905, els empleats del telègraf ferroviari de Transbaikal van expressar les seves demandes, incloent-hi una reforma radical de la terra. Més tard, els enginyers ferroviaris de Chita van intentar crear un congrés nacional de treballadors basat en el seu "sindicat d'enginyers" local. Els organitzadors de Chita van construir un sindicat separat per als treballadors de botigues i dipòsits. Al desembre, la República Chita comprenia la majoria de les estacions principals, i el 3 de gener de 1906, 2.500 treballadors estaven organitzats sota el sindicat local a dotze estacions i estaven representats per 37 representants.