Escriu una continuació per a aquest paràgraf - Per a 1969 McLaren, amb una línia de conductors inalterada, va dissenyar un nou cotxe de tracció a les quatre rodes, el M9A, però mentre que estava sent preparat, va continuar amb l'antic cotxe. L'M9A va ser eventualment infructuós i va aparèixer només una vegada, pilotada per Derek Bell al Gran Premi de Gran Bretanya. Al Gran Premi de Sud-àfrica Hulme va aconseguir un podi amb la M7A; Bruce va utilitzar la versió M7B i la parella es va unir a Basil van Rooyen en una altra M7A. A Sud-àfrica, els cotxes de la fàbrica van utilitzar ales posteriors muntats directament a la suspensió en alts suportes; a la Cursa dels Campions, l'M7B de Bruce McLaren va ser equipat amb una ala davantera amb un suport similar en la sessió d'entrenaments, però no es va utilitzar en la cursa. Hulme va ser tercer a la Cursa dels Campions i després a l'International Trophy Bruce McLaren va canviar a la variant M7C. McLaren es va classificar 13è en la parrilla del Gran Premi d'Espanya, però va aprofitar els accidents i les avaries dels que estaven per davant per acabar segon. En les sessions d'entrenament a Mònaco
, les ales anteriors altes van ser afegides als cotxes però abans de la cursa el CSI va prohibir les ales per complet. Això va deixar a l'equip per fer-ho amb un petit "ducktail" spoiler posterior, McLaren i Hulme corrent al cinquè i sisè lloc respectivament. Després es van tornar a permetre les ales, tot i que no van ser muntats a la suspensió, i amb els equips que buscaven la millor solució, McLaren inicialment va optar per una ala posterior de "tapadora de te" i més tard per un aerofoil més convencional i de baixa muntada.