El 1946, Freire va ser nomenat director del Departament d'Educació i Cultura de Pernambuco. Treballant principalment entre els pobres analfabets, Freire va començar a desenvolupar una praxis educativa que tindria una influència en el moviment de teologia de l'alliberament dels anys setanta. En els anys quaranta del Brasil, l'alfabetització era un requisit per votar en les eleccions presidencials. El 1961, va ser nomenat director del Departament d'Extensió Cultural de la Universitat de Recife. El 1962, va tenir la primera oportunitat d'aplicació a gran escala de les seves teories, quan, en un experiment, 300 collitors de canya de sucre van ser ensenyat a llegir i escriure en només 45 dies. En resposta a això, el govern brasilí va aprovar la creació de milers de cercles culturals a tot el país. El 1964 el brasilí va posar fi a l'esforç d'alfabetització cristiana, ja que la junta militar que governava el país va publicar el seu primer llibre sobre el dret a l'alfabetització cristiana.
Freire