A mesura que la primera onada de les conquestes musulmanes a l'Orient Pròxim es va esvair, i es va establir una frontera semi-permanent entre les dues potències, una àmplia zona, no reclamada ni pels bizantins ni pels àrabs i pràcticament desertada (coneguda en àrab com al-Ḍawāḥī, "les terres exteriors" i en grec com τὰ <unk>κρα, ta akra, "les extremitats") va començar a emergir a Cilícia, al llarg de les aproximacions meridionals de les cadenes muntanyoses de Taurus i Anti-Taurus, deixant a Síria musulmana i l'altiplà d'Anatolia en mans bizantines. Tant l'emperador Heraclius com el califa 'Umaroth (r. 634<unk>644) van perseguir una estratègia de destrucció dins d'aquesta zona, intentant convertir-la en una barrera entre els dos regnes cristians.
L'emperador Heràclius