David M. Robinson sosté que diversos edictes i lleis emeses per l'emperador Hongwu, fundador de la dinastia Ming, semblen rebutjar la influència mongola a la Xina amb la prohibició del matrimoni mongol i les pràctiques d'enterrament, la roba, el discurs i fins i tot la música. No obstant això, Robinson destaca com aquesta retòrica contradiu la continuïtat de l'emperador Hongwu de les institucions Yuan com el sistema hereditari de guarnicions i ocupacions. Va iniciar campanyes per conquerir àrees no controlades anteriorment per les dinasties xineses natives, incloent territoris a Yunnan
, Liaodong (Manxúria) i Mongòlia. Va continuar reclutant mongols per a l'exèrcit i va mantenir la tradició de l'era Yuan de portar concubines i eunucs coreans al palau imperial. Robinson afirma que la dinastia Ming "va ser en molts aspectes un veritable successor" dels Yuan, ja que els emperadors Ming van intentar legitimar el seu govern a través del llegat Yuan, especialment des que la rival dinastia Yuan del Nord va continuar existint. L'emperador Yongle va ser molt més explícit en invocar una comparació entre el seu govern i el de Kublai Khan, com es reflecteix en la seva política exterior molt activa, la projecció del poder xinès Ming a l'estranger i les campanyes militars expansionistes. Després de la crisi de Tumu de 1449, el govern Ming va desanimar activament la immigració de mongols (favorint polítiques de reubicació ocasional per a aquells que ja vivien a la Xina). Els mongols van continuar servint com a oficials militars Ming fins i tot després de la participació mongola en la rebel·lió fallida de Cao Qin el 1461, però el seu nombre va començar a disminuir a mesura que els oficials hereditaris en general van ser gradualment substituïts per homes d'origen més humil.