La cavalleria romana / llatina era suficient mentre Roma estava en conflicte amb altres estats de la península italiana muntanyosa, que també disposava de recursos de cavalleria limitats. Però, com Roma es va enfrontar a enemics externs que desplegaren elements de cavalleria molt més poderosos, com els gals i els cartaginesos, la deficiència romana en números de cavalleria podria ser una greu responsabilitat, que en la Segona Guerra Púnica (218-202 aC) va resultar en derrotes esmagadores. Les principals victòries d'Annibal a Trebia
i a Canes, van ser deguts a la seva cavalleria pesada espanyola i gal·lica, que superava en nombre les legions romanes i llatines, i als seus numids, una cavalleria lleugera i ràpida de la qual els romans no tenien. La decisiva victòria romana a Zama el 202 aC, que va posar fi a la guerra, va ser gràcies en gran part a la cavalleria numida proporcionada pel rei Massinissa, que superava en nombre la cavalleria romana / llatina en camp per 2 a 1. Des d'aleshores, els exèrcits romans sempre van estar acompanyats per un gran nombre de cavalleria no italiana: la cavalleria lleugera numida i, més tard, la cavalleria pesada gal·la. Per exemple, Cèsar va dependre en gran mesura de la cavalleria gal·lica i alemanya per a la seva conquesta de la Gàl·lia (58-51 aC).