Escriu una continuació per a aquest paràgraf - Això és així perquè l'energia alliberada en un terratrèmol, i per tant la seva magnitud, és proporcional a l'àrea de la falla que es trenca i la caiguda de la tensió. Per tant, com més llarga sigui la longitud i més ampla sigui l'ample de l'àrea de falles, més gran serà la magnitud resultant. La part més alta i fràgil de l'escorça terrestre, i les lajes fredes de les plaques tectòniques que descendeixen cap al mantell calent, són les úniques parts del nostre planeta que poden emmagatzemar energia elàstica i alliberar-la en ruptures de falles. Les roques més calentes que aproximadament flueixen en resposta a l'estrès; no es trenquen en terratrèmols. Les longituds màximes observades de les ruptures i falles cartografiades (que poden trencar en una sola ruptura) són aproximades. Els exemples són els terratrèmols a Alaska (1957), Xile (1960) i Sumatra (2004), tots en zones de subducció. Les ruptures de terratrèmols més llargues en falles de deslizament, com la falla de San Andreas (1857, 1906)
), la falla d'Anatolia del Nord a Turquia (1939), i la falla de Denali a Alaska (2002), són aproximadament de la meitat a un terç de la longitud al llarg dels marges de la placa subductora, i els de les falles normals són encara més curts.