Sébastiani va reconèixer la Restauració borbónica, però es va unir a Napoleó durant els Cent dies, sent elegit a la Cambra per primera vegada el 1815. Exiliat breument després del retorn del rei Lluís XVIII, fou de nou admès com a diputat el 1819, assegut amb la facció d'Esquerra, donant suport a la política liberal, i entrant en conflicte amb el gabinet de Jean-Baptiste de Villèle. Després de la Revolució de juliol
, va donar suport a Louis-Philippe. El temps de Sébastiani com a ministre d'Afers Exteriors va veure la participació de França en la Revolució belga, la seva negativa a sancionar la insurrecció de novembre, la controvertida solució a una disputa comercial amb els Estats Units i l'ocupació francesa d'Ancona. En anys posteriors, va progressar en el servei del govern francès com a ambaixador.