Després de la mort de Mahoma el 632, els seus successors (els Califes) van continuar dirigint la comunitat musulmana basant-se en els seus ensenyaments i les directrius del Corà. La majoria dels musulmans consideren els quatre primers successors com a 'correctes' o Rashidun. Les conquestes del Califat Rashidun van ajudar a difondre l'Islam més enllà de la Península Aràbiga, estenent-se des del nord-oest de l'Índia, a través d'Àsia Central, el Pròxim Orient, el Nord d'Àfrica, el sud d'Itàlia i la Península Ibèrica, fins als Pirineus. No obstant això, els musulmans àrabs no van poder conquerir tot l'Imperi Bizantí cristià a Àsia Menor durant les guerres àrab-bizantines. El Califat Omeia va intentar dos setges fallits de Constantinoble el 674-678 i el 717-718. Mentrestant, la comunitat musulmana es va trencar en sectes rivals sunnites i xiïtes des de l'assassinat del califa Uthman el 656, resultant en una crisi de successió que mai ha estat resolta. El següent Primer
, Segona i Tercera Fitnas i finalment la Revolució Abbasida (746-750) també va destruir definitivament la unitat política dels musulmans, que han estat habitant múltiples estats des de llavors. El govern de Ghaznavids va ser succeït per l'Imperi Ghurid de Muhammad de Ghor i Ghiyath al-Din Muhammad, el regnat del qual sota el lideratge de Muhammad bin Bakhtiyar Khalji es va estendre fins a Bengala, on els missioners islàmics indis van aconseguir el seu major èxit en termes de dawah i nombre de conversos a l'Islam. Qutb-ud-din Aybak va conquerir Delhi el 1206 i va començar el regnat del Sultanat de Delhi, una sèrie successiva de dinasties que van sintetitzar la civilització índia amb les xarxes comercials i culturals més amplis d'Àfrica i Euràsia, van augmentar en gran manera el creixement demogràfic i econòmic a l'Índia i van dissuadir la incursió mongola a la próspera plana Indo-Gangètica i van entronar una de les poques governants musulmanes, Razia Sultana.