En 1906, la posada en marxa de l'HMS Dreadnought va provocar l'obsolescència de tots els cuirassats existents. El Dreadnought, mitjançant l'eliminació de la bateria secundària, va ser capaç de portar deu canons de 12 polzades (305 mm) en lloc de quatre. Va poder disparar vuit canons pesats de banda, en contraposició a quatre d'un pre-dreadnought; i sis canons per davant, en contraposició a dos. El pas a un disseny de 'tot gran canó' va ser una conclusió lògica dels rangs d'enfrontament cada vegada més llargs i les bateries secundàries més pesades dels últims pre-dreadnoughts; Japó i els Estats Units havien dissenyat vaixells amb un armament similar abans del Dreadnought, però no van poder completar-los abans del vaixell britànic. Es va sentir que a causa de les distàncies més llargues en les quals només es podien lluitar batalles, els canons més grans en la batalla eren vuit, i la millora d'un canó de 12 polzades era més efica
desguaçar la bateria secundària