El primer edifici que es considera que va ser construït en l'estil neoclàssic turc és la Gran Oficina de Correus (1905-09), per Vedat Bey a Sirkeci. L'edifici va portar elements clàssics otomans del segle XVI, com ara la construcció de pedra de dos colors i patrons geomètrics islàmics. Això va iniciar el moviment que llavors va rebre el nom de Nova arquitectura otomana. Després de la Revolució dels Joves Turcs el 1908, el nou govern va promoure l'arquitectura del Renaixement Otomà com a contrast amb els molts edificis construïts en estils europeus occidentals. Els nous edificis governamentals, així com els edificis públics construïts durant l'última dècada de l'imperi, van ser dissenyats principalment en l'estil nou otomà, com ara la 7a escola secundària Eyüp Reşadiye (1911), Beşiktaş Pier (1913), el Monument dels Màrtirs de l'Aviació (1916) així com la nova seu del Comitè d'Unió i Progrés, que més tard es convertiria en el primer edifici de la Gran Assemblea Nacional quan es completés, el 1920. Fins i tot després del final de la Primera Guerra Mundial, durant l'ocupació aliada de Constantinoble
, la construcció de nous edificis va continuar en aquest estil. Els apartaments Tayyare, d'Ahmet Kemaleddin, van ser construïts entre 1918 i 1922, durant l'ocupació.