Walter Cannon i Hans Selye van utilitzar estudis d'animals per establir les primeres bases científiques per a l'estudi de l'estrès. Van mesurar les respostes fisiològiques dels animals a les pressions externes, com ara la calor i el fred, la restricció prolongada i els procediments quirúrgics, i després van extrapolar d'aquests estudis als éssers humans. Estudios posteriors d'estrès en humans per Richard Rahe i altres van establir la visió que l'estrès és causat per estressors de la vida distints i mesurables, i, a més, que aquests estressors de la vida es poden classificar per el grau medi de l'estrès que produeixen (que porta a l'escala d'estrès de Holmes i Rahe). Així, tradicionalment s'ha conceptualitzat l'estrès com un resultat d'insults externs més enllà del control d'aquells que experimenten l'estrès.
que les circumstàncies externes no tenen cap capacitat intrínseca per produir estrès, sinó que el seu efecte està mediat per les percepcions, capacitats i comprensió de l'individu