Escriure una continuació per a aquest paràgraf - En aquell moment, el teatre independent argentí estava limitat no només pel boom de les produccions teatrales comercials, sinó també per un clima de repressió
- No. Les amenaces a la llibertat artística durant l'última dictadura del país es van alleugerir una mica el 1980 amb el suport del relativament moderat cap de l'exèrcit, el general Roberto Viola. Dragún després va estrenar el seu "¿Y por casa cómo andamos?" ("How're We Doing at Home?"), un comentari sobre les llars infeliços i paternals i els seus efectes en la cultura. El clima lentament millorant de les llibertats també va portar Dragún a formar una associació amb els seus companys dramaturgs Carlos Gorostiza i Roberto Cossa, així com amb nombrosos actors, per formar un "Teatre Argentí Obert", amb el qual esperaven encoratjar el retorn de la llibertat d'expressió, l'absència de la qual havia portat a tantes altres figures culturals a abandonar l'Argentina des de 1975. Convertint una fàbrica de buixes tancada al districte de Balvanera de Buenos Aires en el "Teatre Picadero", van estrenar un festival de les seves noves obres col·lectives (incloent "Mi obelisco y yo" de Dragún - "El meu obelisc i jo") el 28 de juliol de 1981. Aquest èxit es va veure embolicat per l'incendi del teatre una setmana més tard, encara un "misteri no resolt".