Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: El nombre de dents és variable entre individus i augmenta amb la mida del crani. El premaxilla mostra el nombre constant de quatre dents per costat en tots els cranios coneguts; no obstant això, en el maxil·lar, el nombre de dents oscil·la entre 14 i 22. Hi ha 26 dents a cada costat de la mandíbula inferior en el crani més gran conegut. L'alçada de les corones de les dents disminueix d'avant cap enrere a la mandíbula superior, però era més o menys constant a la mandíbula inferior. La manca de desgast pronunciat de les dents i l'alçada variable de les corones suggereixen que les dents van ser substituïdes per noves en intervals de temps relativament curts. En particular, hi havia variació en la morfologia de les dents basada en la posició de les dents a la mandíbula. L'heterodontisme present en Massospondylus és més gran que el present en Plateosaurus, tot i que no és tan pronunciada com l'especialització de les dents en Heterodontosaurus. Les dents més properes a la part davantera del nas tenien seccions transversals rodones i afunillades a punts, a diferència de les dents de darrere, que eren espatulades i tenien seccions transversals ovals. Com amb altres sauropodomorfs primerencs, s'ha proposat que Massospondylus tingués galtes. Aquesta teoria es va proposar perquè hi ha uns quants forats grans per als vasos sanguinis a la superfície dels ossos de la mandíbula, a diferència dels nombrosos forats petits presents a les mandíbules dels rèptils sense galtes. Les galtes haurien impedit que el menjar es desprengués quan Massospondylus menjava. Crompton i Attridge (1986) van descriure cranys de Massospondylus com a posseïdors de mordes pronunciades i van suggerir la presència d'un bec cornat a la punta de la mandíbula inferior per compensar la diferència de longitud i explicar l'usatge de les dents a la punta del nas. No obstant això, la diferència de longitud pot ser una interpretació errada basada en l'esmagament en un pla superior-inferior, i la possessió d'un bec es considera poc probable en estudis recents.  Pregunta: Què va impedir que el Massospondylus deixés caure el seu menjar?
les galtes