El que tots aquests pensadors comparteixen, el que els distingeix dels materialistes com Epicurus i Thomas Hobbes i dels empiristes com David Hume, és que consideren la llibertat o l'autodeterminació de Kant com a reals i com a importants implicacions ontològiques per a l'ànima o la ment o la divinitat. Aquest enfocament a la llibertat és el que genera la noció de Plató (en el Fedó, la República i Timeu) de tenir l'ànima com un tipus de realitat superior o més completa que els humans inanimats. Mentre Aristòtil critica la llibertat d'Aristòtil, Plató considera que els arguments ontològics de l'autodeterminació de l'ésser humà són els principals arguments per a la conservació de la naturalesa de les coses i els objectes.
Guillem