El règim autoritari de Sanation ("sanation" significava "curació") que Piłsudski va liderar fins a la seva mort el 1935 (i es mantindria en el seu lloc fins al 1939) reflectia l'evolució del dictador del seu passat de centre-esquerra a les aliances conservadores. Es va permetre que funcionessin les institucions i els partits polítics, però el procés electoral va ser manipulat i els que no estaven disposats a cooperar de manera submissiva van ser sotmesos a la repressió. A partir de 1930, persistent opositors del règim, molts de la persuasió esquerra, van ser empresonats i sotmesos a processos legals en escena amb sentències dures, com els judicis de Brest
, o detenuts a la presó de Bereza Kartuska i camps similars per a presos polítics. Uns tres mil van ser detinguts sense judici en diferents moments al camp d'internament de Bereza entre 1934 i 1939. Per exemple, el 1936, 369 activistes van ser portats allà, incloent 342 comunistes polonesos. Els camperols rebels van organitzar disturbis el 1932, 1933 i la vaga camperola del 1937 a Polònia. Altres disturbis civils van ser causats per treballadors industrials en vaga (per exemple, els esdeveniments de la "Primavera sagnant" de 1936), ucraïnesos nacionalistes i els activistes del moviment bielorús incipient. Tots es van convertir en objectius d'una pacificació policial i militar despiadada. A més de patrocinar la repressió política, el règim va fomentar el culte de la personalitat de Józef Piłsudski que ja havia existit molt abans que assumís poders dictatorials.