El primer intent d'establir un conjunt de criteris de diagnòstic també va ser de Charcot el 1868. Va publicar el que ara es coneix com la "Triada de Charcot", que consisteix en nistagme, tremolor d'intenció i discurs telegràfic (discurs d'escaneig). Charcot també va observar canvis cognitius, descrivint als seus pacients com a "marcat debilitament de la memòria" i "concepcions que es formaven lentament". El diagnòstic es basava en la triada de Charcot i l'observació clínica fins que Schumacher va fer el primer intent d'estandarditzar els criteris el 1965 introduint alguns requisits fonamentals: Disseminació de les lesions en el temps (DIT) i l'espai (DIS), i que "els signes i símptomes no es poden explicar millor per un altre procés de la malaltia".
Criteris Poser i criteris McDonald