Escriu una continuació d'aquest paràgraf - Les "Històries" de Polibi comencen l'any 264 aC i acaben el 146 aC (Polibi va néixer al voltant del 200 aC i va morir al voltant del 117 aC). Es preocupa principalment dels 53 anys en què l'antiga Roma es va convertir en una potència mundial dominant. Aquest període, des del 220 al 167 aC, va veure Roma subjugar Cartago i guanyar el control sobre la Grècia hel·lenística. Els llibres I a V cobreixen els assumptes dels estats importants de l'època (Egipte ptolemaic, Grècia hel·lenística, Macedònia) i tracten extensament de la Primera i Segona Guerres Púniques. En el llibre VI descriu la Constitució romana i esbossa els poders dels cònsols, el Senat i el Poble. Les diferències entre el primer conjunt d'estats, a saber, Atenes i Tebes, i el segon conjunt que consisteix en els d'Esparta, Creta, Mantinea i Cartago, va afirmar, sobre la base que els estats d'Atenes i Tebes van seguir un creixement "anormal". Per "anormal" Polibi vol dir que aquests estats es deuen tant a l'ascens al cim del seu poder com a la caiguda al caprici de la fortuna. És principalment perquè els atenesos tenien líders com Temístocles, i els tebanis Pelopida i Epaminonda, que els dos estats tenen al seu costat els favors de la fortuna durant un temps. És interessant que la opinió de Polibi sobre l'era de Pèricles pugui, fins a cert punt, ser considerada contrària al que la majoria dels historiadors moderns pensaven que era l'edat daurada de Grècia. Després compara el sistema polític de l'estat romà amb el dels cretes, els espartans, i mostra en quin aspecte les lleis de Roma són superiors a les dels cartaginesos. Conclou que l'èxit de l'estat romà es va basar en la seva constitució mixta, que combinava elements d'una democràcia, aristocràcia i monarquia. La resta de les "Històries" discuteix el període en què Roma va arribar a dominar la Mediterrània, des de la derrota d'Hannibal el 201 aC fins a la destrucció de Cartago
i la ciutat-estat grega de Corint el 146 aC.