En la majoria de les teories fins al segle XVIII, la llum era representada com a constituïda de partícules. Com que els models de partícules no poden explicar fàcilment la refracció, la difracció i la birefringença de la llum, les teories d'ona de la llum van ser proposades per René Descartes (1637), Robert Hooke (1665), i Christiaan Huygens (1678); però, els models de partícules van romandre dominants, principalment a causa de la influència d'Isaac Newton. A principis del segle XIX, Thomas Young i August Fresnel van demostrar clarament la interferència i la difracció de la llum i el 1850 els models d'ona van ser acceptats generalment. El 1865, James Clerk Maxwell va predir que la llum era una ona electromagnètica, que va ser confirmada experimentalment el 1888 per la detecció de les ones de ràdio finals de Heinrich Hertz.
a causa de la influència de Isaac Newton