Escriu una continuació per a aquest paràgraf - A part d'aquests èxits, la carrera de carreres d'Amon semblava haver-se estancat una vegada més. Aparentment una trobada casual amb Mo Nunn de Ensign Racing va conduir a la conducció de l'Ensign, però de fet Mo Nunn va pensar que el seu nou N175 era un cotxe molt ràpid i no va veure els dos pilots holandesos favorits per la companyia holandesa HB Security que va patrocinar l'Ensign prou ràpid. Gijs van Lennep, el campió europeu de 1973 de F5000 en un Surtees TS11 que havia guanyat Le Mans el 1971 i el 1976 era un bon pilot, però també un dels últims aristòcrates de les carreres. Van Lennep, va qualificar el cotxe en el seu debut al GP de França a Paul Ricard i va acabar sisè al GP d'Alemanya
a Nürburgring, i va ser més ràpid en tots dos circuits que Patrick Nève o Amon el 1976. Amon va aconseguir el setè lloc en el GP de Suïssa no campionat a Dijon perseguint a James Hunt debutant el decepcionant Hesketh 308C i el dotzè en dues conduccions de GP en l'Ensign N175 als GP d'Àustria i d'Itàlia. A Monza, després d'una llarga parada en boxes, finalment va córrer a un ritme competitiu, corrent 4 voltes per darrere però mantenint el ritme amb el Ferrari 312T de Niki Lauda durant un nombre de voltes. L'avaluació progressiva de les possibilitats del que estava frenant el N175 va portar a Amon a canviar l'alineació de la caixa d'aire el dia del GP d'Itàlia i això va resultar en un guany de 2 segons (similar al canvi en la posició del refrigerador d'aire que va perdre i va guanyar dos segons en el McLaren M23 de Hunt resolt pel GP de França de 1976). Irònicament, Amon mai va tornar a córrer amb el N175 i les caixes d'aire altes havien estat prohibides quan el N176 va córrer a Jarama l'any següent, però el flash de proves i geni de conducció va ser suficient per donar a Amon una altra oportunitat. Tot i que els resultats no eren destacables, ell i Nunn van treballar bé junts, així que Amon es va unir a Ensign per a la temporada de 1976 de F1.