Escriu una continuació per a aquest paràgraf - Combatents. El 1942, els britànics van introduir un altre caça naval adaptant un avió de gran èxit basat a terra, el Spitfire, per a ús de portaavions. El Supermarine Seafire era més ràpid que els seus predecessors i va començar a reemplaçar els Hawker Sea Hurricanes per al servei de primera línia. En el vent lleuger, però, estava subjecte a aterratges forçats. A més, tenir les entrades d'aire de refrigeració del motor a la part inferior de la fuselatge va fer que l'escapament fos més perillós per al pilot, com també va ser el cas amb l'Huracà. L'abast del Seafire era limitat, però es podia ampliar utilitzant tancs de descàrrega. Els Seafires van donar suport a les invasions aliades del nord d'Àfrica, Sicília, Itàlia continental i el sud de França.
Temporalment assignats a bases terrestres, també van donar suport a la invasió de Normandia. Al Pacífic com a part de la Flota Britànica del Pacífic, els Seafires van ser utilitzats per al CAP. En general, les adaptacions d'aeronaus terrestres tenien un rendiment inferior en comparació amb els avions de portaavions construïts específicament per als EUA. Introducit a finals de la guerra, el Fairey Firefly, construït pel Regne Unit, va exhibir un rendiment superior i tenia una major potència de foc que el seu predecessor, el Fairey Fulmer. Va ser concebut ja el 1938, però el desenvolupament prolongat va retardar el seu ús en combat fins a mitjans de 1944, moment en què el seu rendiment havia estat eclipsat tant pels caces de l'Eix com pels dels Aliats. El Firefly va participar en operacions contra el cuirassat alemany Tirpitz a Noruega el juliol de 1944. Durant les operacions contra les refineries de petroli japoneses a Sumatra a principis de 1945, un Firefly va abatre un caça Nakajima Ki-43 (<unk>Oscar<unk>). Els Fireflies també van donar suport a les accions basades en portaavions contra els vaixells japonesos i contra les posicions a les illes Carolines i japoneses. Menys de 800 van ser produïts durant els anys de guerra.