Resumeix l'article:  Si ets famós i interpretes l'himne nacional nord-americà, prepara't per convertir-te en un heroi nacional o en una vergonya nacional. Els fets són fets. Pregunta-ho a Vince, Whitney, Roseanne, Jimi i Michael. Vince Neil de Mötley Crüe ens ha recordat de nou aquesta setmana dels perills d'abordar "The Star-Spangled Banner". Sí, pot fer-ho en "Girls, Girls, Girls" i "Dr. Feelgood", però aquesta és una altra història, una història completament diferent. Dir que Neil va matar la cançó abans del partit de la Lliga de Futbol de Las Vegas Outlaws seria cruel per als de la professió. Hi ha menys carnisseria quan els carnissers han acabat la seva feina. La difunta Whitney Houston va establir l'estàndard modern per a l'himne nacional al Super Bowl XXV. En les primeres etapes de la Guerra del Golf el 1991, una Amèrica patriòtica va saludar la seva actuació. Només sis mesos abans, la comediant Roseanne Barr podria haver establert la marca d'aigua baixa. La multitud al partit dels San Diego Padres va buidar la seva interpretació i el president George H. W. Bush la va anomenar "vergonçosa". No hi ha res com aconseguir el polze presidencial. Una de les versions més controvertides i estimades de "The Star-Spangled Banner" ve de 1969. El guitarrista Jimi Hendrix va inflamar el corrent dominant d'Amèrica amb la seva interpretació psicodèlica de l'himne nacional per a la alegria de la generació de Woodstock. I després hi ha la versió de Michael Bolton. Les cançons excessivament forjades són la seva especialitat i no decepciona en aquest departament quan canta a l'American League Championship Series el 2003. Bolton ho fa, però hi ha un petit problema... les paraules. Algú pot dir notes de bressol?
Cantar l' himne nacional és una proposta arriscada. Whitney Houston ho va fer bé, Roseanne Barr ho va destruir.