No va ser fins al començament del període abbasí que Tars, llavors en ruïnes, va ser una vegada més reocupada i refortificada, aquesta vegada com un punt fort avançat dins de la zona fortificada de "al-ʿAwāṣim", que s'estén des de Tars al nord-est fins a Malatya, i com un centre d'assemblea per a expedicions contra l'Imperi Bizantí. El primer intent va ser realitzat per al-Hasan ibn Qahtaba al-Ta'i el 778/9, però aparentment no va tenir èxit, i la ciutat no va ser totalment restaurada fins al 787/8, per Abu Sulaym Faraj per ordre del califa Harun al-Rashid (r. 3.000 Khurasanis i 2.000 sirians (un miler cadascun d'Antioquia i al-Massisa) van rebre cases i terres a la nova ciutat fortalesa. Aparentment, Tarsus va ser recuperada pels bizantins poc després, en algun moment al canvi de segle. La ciutat probablement va romandre en mans bizantines durant la guerra civil abbassida de la Quarta Fitna.
, però va tornar al control musulmà per 830, quan el califa al-Ma'mun () va reprendre les campanyes ofensives contra Bizanci, utilitzant la ciutat com a base.