Els primers "resistents" al nou règim van ser un grup d'alumnes de secundària del Liceu de Niça, ara Nice, al setembre de 1940, més tard detinguts i executats el 1944 prop de Castellane. Les primeres manifestacions públiques van tenir lloc el 14 de juliol de 1942, quan diversos centenars de manifestants van sortir als carrers al llarg de l'avinguda de la Victòria i a la plaça Masséna. Al novembre de 1942, les tropes alemanyes es van traslladar a la major part de França no ocupada, però les tropes italianes es van traslladar a una zona més petita, incloent Niça. Una certa ambivalència va romandre entre la població, molts dels quals eren immigrants recents d'ascendència italiana. No obstant això, la resistència va guanyar moment després de la rendició italiana el 1943, quan l'exèrcit alemany va ocupar l'antiga zona italiana. Les represàlies es van intensificar entre desembre de 1943 i juliol de 1944, quan molts partisans van ser torturats i executats per la Gestapo local i la milícia francesa. Niça també va ser fortament bombardejada per avions americans en preparació per a l'aterratge aliat a la Provença.
(1000 morts o ferits i més de 5600 persones sense llar) i la fam que es va produir durant l'estiu de 1944.