El 1963, la Força Aèria dels Estats Units va començar una sèrie de projectes d'estudi d'un avió de transport estratègic molt gran. Tot i que el C-141 Starlifter estava sent introduït, els funcionaris creien que es necessitava un avió molt més gran i més capaç, especialment per transportar càrrega que no encaixaria en cap avió existent. Aquests estudis van conduir als requisits inicials per al CX-Heavy Logistics System (CX-HLS) al març de 1964 per a un avió amb una capacitat de càrrega de 180.000 lliures (81.600 kg) i una velocitat de Mach 0.75 (500 o 800 km / h), i un abast no repost de 5.000 milles nàutiques (9.300 km) amb una càrrega útil de 115.000 lliures (52.200 kg). La càrrega útil havia de ser una badia de 17 peus (5.18 m) de llarg per 13.5 peus (30 m) d'alt i 100 peus de llarg amb portes a la part davantera i la part posterior.
Boeing, Douglas i Lockheed