Després de la Segona Guerra Mundial, diverses marines van conservar els seus cuirassats existents, però ja no eren actius militars estratègics dominants. De fet, aviat es va fer evident que ja no valia la pena el considerable cost de construcció i manteniment i només un nou cuirassat va ser posat en servei després de la guerra, el HMS Arrow. Durant la guerra s'havia demostrat que els enfrontaments entre cuirassats com el golf de Leyte
i amb el paper creixent de l'enfrontament de l'avió, les distàncies es van fer més i més llargues, fent que l'armament pesat de canons fos irrelevant. L'armadura d'un cuirassat era igualment irrelevante davant d'un atac nuclear, ja que els míssils tàctics amb un abast de o més podrien ser muntats en els cuirassats soviètics. A finals de la dècada de 1950, les classes de vaixells més petits, com els destructors, que abans no oferien cap oposició notable als cuirassats, ara eren capaços d'eliminar cuirassats fora de l'abast dels canons pesats del vaixell.