Michael Foot va pressionar per una investigació especial en la línia de la investigació parlamentària sobre l'atac als Dardanells a la Primera Guerra Mundial, tot i que Harold Wilson (Primeir Ministre del Treball 1964-1970 i 1974-1976) va considerar el tema com una llauna de cucs que millor deixar sense obrir. Aquest discurs va cessar després de la derrota dels exèrcits àrabs per Israel en la Guerra dels Sis Dies de 1967, després de la qual Eden va rebre un munt de correus de fans dient-li que havia tingut raó, i la seva reputació, no menys important a Israel i els Estats Units, es va disparar. El 1986, el biògraf oficial d'Eden, Robert Rhodes James, va reevaluar amb simpatia la postura d'Eden sobre Suez i el 1990, després de la invasió iraquiana de Kuwait
, James va preguntar: "Qui pot dir ara que Eden estava equivocat?". Aquests arguments giren principalment sobre si, com a qüestió de política, l'operació de Suez era fonamentalment defectuosa o si, com pensaven aquests "revisionistes", la falta de suport nord-americà transmetia la impressió que l'Occident estava dividit i feble. Anthony Nutting, que va dimitir com a ministre d'Afers Exteriors per Suez, va expressar la primera opinió el 1967, l'any de la Guerra dels Sis Dies àrab-israeliana, quan va escriure que "havíem sembrat el vent de l'amargor i hem de recollir el torbol de la venjança i la rebel·lió". Per contra, Jonathan Pearson argumenta en "Sir Anthony Eden and the Suez Crisis: Reluctant Gamble" (2002) que Eden era més reticent i menys belicós del que la majoria dels historiadors han jutjat. D. R. Thorpe, un altre dels biògrafs d'Eden, escriu que Suez va ser "un final veritablement tràgic del seu càrrec de primer ministre, i que va arribar a assumir una importància desproporcionada en qualsevol avaluació de les seves carreres"; suggereix que si l'aventura de Suez hagués tingut èxit, "quasi segurament no hi hauria hagut cap guerra de l'Orient Mitjà el 1967, i probablement tampoc cap guerra de Yom Kippur el 1973".