Però a principis de 1794, a mesura que els elements burgesos i de classe mitjana de la revolució començaren a guanyar més influència política, el fervent radicalisme de la classe obrera dels "sans-culottes" va començar a perdre el favor dins de la Convenció Nacional. No va passar molt de temps abans que Maximilien de Robespierre i el Club jacobí ara dominant es van girar contra les faccions radicals de la Convenció Nacional, incloent els "sans-culottes", tot i que abans havien estat els partidaris més forts de la revolució i el seu govern. Diversos líders importants dels Enragés i Hébertistes van ser empresonats i executats pels mateixos tribunals revolucionaris que havien donat suport. L'execució del líder radical Jacques Hébert va significar el declivi dels "sans-culottes", i amb l'ascens successiu de governs encara més conservadors, la Convenció Termidoriana i el Directori francès, van ser definitivament silenciats com a força política. Després de la derrota de la revolta popular de 1795 a París, els "sans-culottes" van deixar de jugar un paper polític efectiu a França fins a la Revolució de juliol de 1830
- No.