Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: Havent demostrat que els enzims podrien funcionar fora d'una cèl·lula viva, el següent pas era determinar la seva naturalesa bioquímica. Molts dels primers treballadors van notar que l'activitat enzimàtica estava associada amb les proteïnes, però diversos científics (com el premi Nobel Richard Willstätter) van argumentar que les proteïnes eren simplement portadors dels veritables enzims i que les proteïnes per si mateixes eren incapaços de catàlisi. No obstant això, el 1926, James B. Sumner va demostrar que l'enzim ureasa era una proteïna pura i la va cristal·litzar; Sumner va fer el mateix per a l'enzim catalasa el 1937. La conclusió que les proteïnes pures poden ser enzims va ser provada definitivament per Northrop i Stanley, que van treballar en els enzims digestius pepsina (1930), tripsina i quimotripsina. Aquests tres científics van ser guardonats amb el Premi Nobel de Química de 1946. Aquest descobriment, que els enzims podien ser cristal·litzats, significava que els científics finalment podrien resoldre les seves estructures per cristal·lografia de raigs X. Això es va fer per primera vegada per al lisozim, un enzim que es troba a les llàgrimes, la saliva i les blanques d'ou que digereixen el revestiment d'alguns bacteris; l'estructura va ser resolt per un grup liderat per David Chilton Phillips i publicat el 1965. Aquesta estructura d'alta resolució de la lisozima va marcar l'inici del camp de la biologia estructural i l'esforç per entendre com funcionen els enzims a un nivell atòmic de detall.  Pregunta: quin va ser el premi que van rebre els tres científics?
Premi Nobel de Química