Completa la següent frase: Això és així perquè l'energia alliberada en un terratrèmol, i per tant la seva magnitud, és proporcional a l'àrea de la falla que es trenca i la caiguda de l'estrès. Per tant, com més llarga sigui la longitud i més ampla sigui l'ample de l'àrea de falles, més gran serà la magnitud resultant. La part més alta i fràgil de l'escorça terrestre, i les lajes fredes de les plaques tectòniques que descendeixen cap al mantell calent, són les úniques parts del nostre planeta que poden emmagatzemar energia elàstica i alliberar-la en ruptures de falles. Les roques més calentes que aproximadament flueixen en resposta a l'estrès; no es trenquen en terratrèmols. Les longituds màximes observades de les ruptures i falles cartografiades (que poden trencar en una sola ruptura) són aproximades. Els exemples són els terratrèmols a Alaska (1957), Xile (1960) i Sumatra (2004), tots en zones de subducció. Els terratrèmols més llargs es produeixen en falles de deslizament, com la falla de San Andrés (1857,
1906), la falla d'Anatolia del Nord a Turquia (1939), i la falla de Denali a Alaska (2002), són d'aproximadament la meitat a un terç de la longitud al llarg dels marges de la placa subductora, i els de les falles normals són encara més curts.