En juny o juliol de 1940 Gertrud Isolani i la seva filla van ser entre els que van escapar del Camp Gurs. Van aconseguir connectar-se amb el seu marit i sembla que van ser com un trio que van viure "clandestinament" a la França de Vichy. Viure a la clandestinitat significava no estar registrats amb l'ajuntament del districte on es trobaven. Durant els dos anys 1940 - 1942 la autonomia circumscrita permesa per les autoritats alemanyes al govern titella sota el mariscal Pétain va disminuir progressivament. Al novembre de 1942, les forces alemanyes van ocupar el sud de França amb força, en part com a resposta a l'arribada de les forces americanes.
a l'Àfrica del Nord francesa. En aquest moment, els gendarmes francesos a les ciutats i, especialment, a les grans ciutats estaven cada vegada més acompanyats o substituïts per oficials de la Gestapo uniformats. El 1942 també va ser l'any en què es va iniciar la deportació a gran escala dels jueus alemanys a França: informes urgents indiquen que els trobats i capturats estaven sent enviats en tren als camps de la mort alemanys a l'est. El perill per als jueus alemanys (i altres exiliats "polítics" alemanys) que vivien amagats al sud de França es va augmentar pel perill creixent de les autoritats a qualsevol ciutadà francès que els ajudés. L'11 de novembre de 1942, amb la seva filla (en aquell moment molt traumàtica), i després de dos intents fallits de creuar la frontera, Ursula Isolani va aconseguir creuar la frontera a Suïssa. Les fonts són en gran part silencioses sobre el paradís i les activitats d'Isolani entre el seu escapament del Camp Gurs i la seva arribada a Suïssa, i aquest silenci s'estén a les modalitats del seu escapament de la França ocupada. El 1969, Isolani va dir a un entrevistador que la seva supervivència havia estat el resultat de "coincidències afortunades, astúcia i, sobretot, gràcies a l'ajuda de moltes persones bones".