Encouragat pels desertors hamdanides, el califa fatimita al-Aziz va llançar un primer atac el 992, sota el governador de Damasc, el general turc Manjutakin. El general fatimita va envair l'emirat, va derrotar una força bizantina sota el "doux" d'Antioquia, Michael Bourtzes, el juny de 992, i va posar setge a Alep. No va aconseguir perseguir el setge amb vigor, però, i la ciutat va ser fàcilment capaç de resistir fins que, a la primavera de 993, després de tretze mesos de campanya, Manjutakin es va veure obligat a tornar a Damasc a causa de la manca de subministraments. A la primavera de 994, Manjutakin va llançar una altra invasió, va derrotar de nou Bourtzes a la Batalla de l'Orontes, va prendre Homs, Apamea i Shayzar i va assetjar Alep durant onze mesos. El bloqueig va ser molt més efectiu aquesta vegada i aviat va causar una greu manca de menjar, de manera que Sa'id al-Dawla va suggerir la rendició. Va ser la determinació de Lu'lu' la que va permetre als defensors de la ciutat resistir fins a l'arribada sobtada de l'emperador bizantí, Basili II, a Síria l'abril del 995. Basil, que havia estat fent campanya a Bulgària
, havia respost a la petició d'ajuda dels hamdanides, i va creuar Àsia Menor en només setze dies al capdavant d'un exèrcit de 13.000 homes. La seva sobtada arribada va causar pànic a l'exèrcit fatimita, i Manjutakin va cremar el seu campament i es va retirar a Damasc sense batalla.