Els ultras van ampliar el seu suport i van posar fi a la creixent dissidència militar el 1823, quan la intervenció a Espanya, a favor del rei borbònic espanyol Ferran VII i contra el govern espanyol liberal, va fomentar el fervor patriòtic popular. Tot i el suport britànic per a l'acció militar, la intervenció va ser àmpliament vista com un intent de recuperar la influència a Espanya, que s'havia perdut als britànics sota Napoleó. L'exèrcit expedicionari francès, anomenat els Cent Mil Fills de Sant Lluís
, va ser dirigit pel duc d'Angoulême, fill del comte d'Artois. Les tropes franceses van marxar a Madrid i després a Cadis, expulsant els liberals amb poca lluita (d'abril a setembre de 1823), i es quedarien a Espanya durant cinc anys. El suport per als ultras entre els rics votants va ser reforçat encara més per la distribució de favors d'una manera similar a la cambra de 1816, i els temors sobre la "charbonnerie", l'equivalent francès del "carbonari". A les eleccions de 1824, es va assegurar una altra gran majoria.