La situació política de Faisal es va deteriorar el 1956, amb revoltes a les ciutats de Najaf i Hayy. Mentrestant, l'atac d'Israel a Egipte
, coordinat amb Gran Bretanya i França en resposta a la nacionalització del canal de Suez per part de Nasser, només va exacerbar la repulsió popular pel Pacte de Bagdad, i així el règim de Faisal. L'oposició va començar a coordinar les seves activitats; al febrer de 1957, es va establir un "Front d'Unió Nacional", que reunia els nacionaldemòcrates, els independents, els comunistes i el Partit Ba'ath. Un procés idèntic es va produir dins del cos d'oficials iraquians amb la formació d'un "Comitè Suprem d'Oficials Lliures". El govern de Faisal es va esforçar per preservar la lleialtat de l'exèrcit a través de beneficis generosos, però això va resultar cada vegada més ineficaç a mesura que més i més oficials van arribar a simpatizar amb el nascent moviment republicà anti-monarquista.