El 1974, Frank Sherwood Rowland, professor de química de la Universitat de Califòrnia a Irvine, i el seu associat postdoctoral Mario J. Molina van suggerir que els compostos orgànics halogenats de llarga vida, com els CFC, podrien comportar-se d'una manera similar a la que Crutzen havia proposat per a l'òxid nitrós. James Lovelock havia descobert recentment, durant un creuer a l'Atlàntic Sud el 1971, que gairebé tots els compostos de CFC fabricats des de la seva invenció el 1930 encara estaven presents a l'atmosfera. Molina i Rowland van concloure que, com el N2O, els CFC més petits arribarien a l'estratosfera on es dissociarien per la llum UV, alliberant àtoms de clor. Un any abans, Richard Stolar i Ralph Cicerone a la Universitat de Michigan havien demostrat que el NO és encara més eficient en la destrucció de l'ozó.
Universitat de Califòrnia a Irvine