Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: El professor de Cesàro, Eugène Charles Catalan, també va menysprear les sèries divergents. Sota la influència catalana, Cesàro inicialment es va referir a les "fòrmules convencionals" per a 1 − 2n + 3n − 4n +... com a "igualitats absurdes", i el 1883 Cesàro va expressar una visió típica de l'època que les fórmules eren falses però encara utilitzades formalment d'alguna manera. Finalment, en el seu 1890 Sur la multiplicació de les sèries, Cesàro va adoptar un enfocament modern a partir de les definicions. Les sèries també s'estudien per als valors no enters de n; aquests constitueixen la funció de Dirichlet eta. Part de la motivació d'Euler per estudiar sèries relacionades amb 1 − 2 + 3 − 4 +... va ser l'equació funcional de la funció eta, que condueix directament a l'equació funcional de la funció zeta de Riemann. Euler ja s'havia fet famós per trobar els valors d'aquestes funcions en enters parells positius (incloent el problema de Basilea), i estava intentant trobar els valors en els enters impars positius (incloent la constant d'Apery), un problema que segueix sent elusiu avui. La funció eta, en particular, és més fàcil de tractar amb els mètodes d'Euler perquè la seva sèrie de Dirichlet és sumable per Abel a tot arreu; la sèrie de Dirichlet de la funció zeta és molt més difícil de sumar on divergeix. Per exemple, la contrapartida de 1 − 2 + 3 − 4 +... en la funció zeta és la sèrie no alternant 1 + 2 + 3 + 4 +..., que té aplicacions profundes en la física moderna, però requereix mètodes molt més forts per sumar.  Pregunta: Quan va tenir Cesàro el punt de vista estàndard en el moment?
El 1883