Consulteu el passatge següent i responu a la pregunta posteriorment en el mateix idioma que el passatge:  Passatge: Abans que la impressió fos àmpliament adoptada al segle XIX, el Corà era transmès en manuscrits fets per calígrafs i copistes. Els manuscrits més antics van ser escrits en l'escriptura de tipus Ḥijāzī. No obstant això, els manuscrits d'estil hijazi confirmen que la transmissió del Corà per escrit va començar en una etapa primerenca. Probablement al segle IX, els escrits van començar a tenir traços més gruixuts, que tradicionalment es coneixen com a escrits cúfics. Cap al final del segle IX, començaren a aparèixer nous escrits en còpies del Corà i substituïen els escrits anteriors. La raó per la interrupció en l'ús de l'estil anterior era que es trigava massa temps a produir i la demanda de còpies estava augmentant. Per tant, els copistes triarien estils d'escriptura més senzills. A partir del segle XI, els estils d'escriptura utilitzats eren principalment el naskh, muhaqqaq, rayḥānī i, en ocasions més rares, l'escriptura thuluth. Naskh era d'ús molt estès. A l'Àfrica del Nord i Espanya, l'estil Maghribī era popular. Més distint és l'escriptura Bihari que es va utilitzar únicament al nord de l'Índia. L'estil Nasta'līq també es va utilitzar rarament al món persa. Al principi, el Corà no tenia marques de vocalització. El sistema de vocalització, tal com el coneixem avui, sembla haver estat introduït cap a finals del segle IX. Com que per a la majoria dels musulmans seria massa costós comprar un manuscrit, es van guardar còpies del Corà a les mesquites per fer-les accessibles a la gent. Aquestes còpies freqüentment tenien la forma d'una sèrie de 30 parts o juzʼ. En termes de productivitat, els copistes otomans proporcionen el millor exemple. Això va ser en resposta a la gran demanda, la impopularitat dels mètodes d'impressió i per raons estètiques.  Pregunta: Com es va transmetre el Corà abans que la impressió fos àmpliament adoptada?
manuscrits