Amb la caiguda de França el 1940, durant la Segona Guerra Mundial, el protectorat francès del Marroc va passar a la jurisdicció del règim de Vichy, que va instal·lar els seus propis residents generals. El sultà Muhammad V no estava enclinat als seus nous amos. Tot i que generalment era impotent, el sultà va rebutjar les demandes de Vichy quan va poder, incloent-hi rebutjar les demandes de Vichy el 1941 per aprovar una legislació antijudaica, afirmant que eren incompatibles amb la llei marroquina. Muhammad V va donar la benvinguda als desembarcaments aliats de novembre de 1942
al Marroc, rebutjant les instruccions de Vichy de traslladar la seva cort a l'interior. Muhammad V va acollir els líders aliats Winston Churchill i Franklin Delano Roosevelt a la Conferència de Casablanca el gener de 1943, en el transcurs de la qual Churchill va atraure a Roosevelt en una excursió lateral a Marrakech. La presència aliada al Marroc va encoratjar els moviments nacionalistes, que van ser sotmesos a un nou partit paraigües, "Hizb al-Istiqlāl" (Partit de la Independència) el 1943. No obstant això, una petició Istiqlal a les potències aliades que demanaven un compromís amb la independència del Marroc després de la guerra va ser utilitzada per les autoritats franceses lliures per reprimir Istiqlal el 1944. Els francesos van arrestar els seus líders amb acusacions falses d'ajudar a l'esforç de guerra alemany, provocant una onada de manifestacions en diverses ciutats que van ser violentament reprimides.