L'hostilitat entre França i Gran Bretanya, especialment per la colonització d'Amèrica del Nord, va continuar. Tement una invasió francesa de Hannover, Jordi es va alinear amb Prússia (governada pel seu nebot, Frederic el Gran), enemic d'Àustria. Rússia i França es van aliar amb Àustria, el seu antic enemic. Una invasió francesa de l'illa britànica de Menorca
va conduir a l'esclat de la Guerra dels Set Anys el 1756. La inquietud pública sobre els fracassos britànics al començament del conflicte va portar a la dimissió de Newcastle i el nomenament de William Cavendish, 4è duc de Devonshire, com a primer ministre i William Pitt el Vell com a secretari d'Estat del Departament del Sud. A l'abril de l'any següent, George va acomiadar Pitt en un intent de construir una administració més al seu gust. Durant els tres mesos següents, els intents de formar una altra combinació ministerial estable van fracassar. Al juny, Lord Waldegrave va mantenir els segells de l'oficina durant només quatre dies. A principis de juliol, Pitt va ser revocat, i Newcastle va tornar com a primer ministre. Com a secretari d'Estat, Pitt va guiar la política relacionada amb la guerra. Gran Bretanya, Hannover i Prússia i els seus aliats Hesse-Kassel i Brunswick-Wolfenbüttel van lluitar contra altres potències europees, incloent França, Àustria, Rússia, Suècia i Saxònia. La guerra va implicar múltiples teatres d'operacions des d'Europa fins a Amèrica del Nord i l'Índia, on el domini britànic va augmentar amb les victòries de Robert Clive sobre les forces franceses i els seus aliats a la Batalla d'Arcot i la Batalla de Plassey.