Napíšte pokračovanie tohto odseku - V roku 1988 sa Lebed stal veliteľom 106. gardovej vzdušnej divízie. Zúčastnil sa so svojimi vojakmi na potláčaní povstaní na celom sovietskom Kaukaze, v Gruzínsku (1989
) a Azerbajdžan (1990), v ktorom odmietol použiť brutalitu na potlačenie demonštrantov. V roku 1991 získal Lebed hodnosť generálmajora a stal sa druhým veliteľom vzdušných vojsk. Počas pokusu o štátny prevrat v roku 1991 sovietskymi tvrdohlavými proti novej ruskej vláde získal slávu tým, že odmietol nasledovať príkazy viesť svoje sily proti Borisu Jelcinovi v ruskom Bielom dome, čo prispelo k pádu prevratov. V tom čase sa Lebed stal rivalom generála Pavla Gračeva, veliteľa vzdušných vojsk a budúceho ruského ministra obrany, kvôli tomu, čo Lebed považoval za jeho nesprávne vojenské reformy. Grachev sa tak stal jeho hlavným súperom. Podľa správ bol práve kvôli Grachevovi Lebed vyslaný do Moldavska v roku 1992 ako veliteľ 14. gardovej armády. Tam, v konflikte medzi ruskými a rumunskými frakciami, zasiahol a využil svoju pozíciu na sprostredkovanie mierovej dohody, pričom tiež poskytol ochranu etnickým Rusom. Napriek tomu Lebed zostal nepriateľský voči separatistickému vedeniu, ktoré považoval za skorumpované, a vyhlásil, že je "nemocný a unavený z stráže spánku a bezpečnosti podvodníkov". Napriek tomu zostal proti rozhodnutiu prezidenta Borisa Jelcina stiahnuť väčšinu 14. armády z Moldavska, pretože sa obával, že by to prinieslo chaos do regiónu.