Napíšte pokračovanie pre tento odsek - Po skončení prvej svetovej vojny Grécko vnímalo Belehrad ako mocného suseda s potenciálnymi hegemonickými tendenciami na Balkáne. Jugoslávska schopnosť prilákať si podporu veľmocí, najmä Francúzska, vyvolala obavy v Aténach, že Juhoslávia bude tlačiť na Grécko v otázke statusu slovanských hovorcov gréckej Macedónie a potenciálne dokonca aj prístavu v Solúne. Grécko sa obávalo, že úzke etnické, jazykové a náboženské väzby medzi Juhosláviou a Bulharskom povedú k spojenectvu. Táto aliancia sa však neuskutočnila, pretože Juhoslávia bola štátom status quo, ktorý sa snažil upevniť úspech juhooslovanského hnutia za zjednotenie, zatiaľ čo Bulharsko bolo revizionistickým štátom. Podobne ako v prípade Srbského kráľovstva v druhej balkánskej vojne, Juhoslávia spojila sily s Gréckom, Rumunskom a Tureckom pri vytváraní balkánskeho paktu zameraného na zachovanie geopolitického statu quo. V porovnaní s emocionálnym napätím, ktoré makedonská otázka mala medzi bulharskými elitami, dominantné srbské (a v menšej miere chorvátske a slovinské) elity v Kráľovstve Juhoslávie prejavili menší záujem o túto otázku. Kráľovstvo Srbsko preorientovalo svoj expanzijný záujem na juh (regióny s malým počtom etnických Srbov) až po bosnianskej kríze.
a v strachu z obkľúčenia medzi mocnejšími Rakúsko-Uhorsko a Bulharsko. V jugoslávskom období bola južná časť krajiny známa ako Vardarská Banovina.