Tibet sa dostal pod vládu čínskej dynastie Qing v roku 1720 po tom, čo Qing vyhnal
sily Džungárskeho chánatu. Ale na konci 19. storočia bola čínska autorita v Tibete len symbolická. Po Xinhai revolúcii v roku 1911 <unk>1912 začala tibetská milícia prekvapivý útok na čingskú posádku umiestnenú v Tibete po nepokojoch v Xinhai Lhase. Po páde dynastie Čching v roku 1912 boli čingovskí úradníci v Lhase nútení podpísať "Dohoda v troch bodoch" o kapitulácii a vyhostení čingovských síl v strednom Tibete. Začiatkom roku 1912 vláda Čínskej republiky nahradila dynastiu Čching ako vládu Číny a nová republika potvrdila svoju suverenitu nad všetkými územím predchádzajúcej dynastie, ktorá zahŕňala 22 čínskych provincií, Tibet a Vonkajšie Mongolsko. Tento nárok bol ustanovený v cisárskom edikte o abdikácii cisára Čching podpísanom cisárovnou vdovou Longju v mene šesťročného cisára Xuantong: "... pokračujúca územná celistvosť krajín piatich rás, Manchúrov, Chánov, Mongolov, Huiov a Tibeťanov do jednej veľkej Čínskej republiky" (...). Dočasná ústava Čínskej republiky prijatá v roku 1912 konkrétne ustanovila pohraničné regióny novej republiky vrátane Tibetu ako neoddeliteľné časti štátu.