Po nemeckej invázii do Belgicka 10.-28. mája 1940 bola belgická vláda nútená stiahnuť sa z Bruselu do Francúzska, a nakoniec do Bordeaux. Napriek kapitulácii kráľa Leopolda III. a belgickej armády 28. mája pokračovala v podpore Francúzov. Avšak po tom, čo Francúzsko požiadalo o prímerie,
Nebolo jasné, čo to urobí. Jaspar obhajoval presun vlády do Londýna, ale 18. júna ho Pierlot odmietol. Jaspar bez povolenia opustil vládu a 21. júna prišiel so svojou rodinou do Londýna. Dňa 23. júna vysielal na BBC do nemecky okupovaného Belgicka, kde sa vyhlásil za zakladateľa slobodnej belgickej vlády. Rozhnevaná vláda v Bordeaux ho nasledujúci deň zbavila titulu ministra. Jasparovi sa čoskoro pripojili ďalší ľavicoví politici, mnohí z nich radikáli, ako napríklad Camille Huysmans, Max Buset a Isabelle Blume. Inšpirovaný príkladom francúzskeho generála Charlesa de Gaulla sa Jaspar pokúšal 5. júla vytvoriť alternatívnu vládu, známu ako "Belgický národný výbor" ("Comité national belge") za predsedníctva Huysmansa, ale neuspel si zabezpečiť diplomatické uznanie od britského ministerstva zahraničných vecí. Príchod Alberta De Vleeschauwera do Londýna, po ktorom čoskoro nasledovali ďalší vysokí členovia vlády Pierlot, ukončil pokus o vytvorenie alternatívy k belgickej vláde v exile.