Vyplňte nasledujúcu vetu: Po prímerí sa Gorresio veľmi krátko vrátil do práce na Il Popolo di Roma, až kým nebol potlačený, kompromitovaný v očiach nových vládcov, rozsahom jeho spojenia s Mussoliniho vládami. Na
Na konci vojny v Európe, dvaja z jeho bratov zmizli, predpokladajú, že boli zabití, bojujúc za Nemcov na ruskom fronte. Gorresio sa teraz pustil do "Cursus honorum", na ktorý bol dostatočne kvalifikovaný. S návratom k demokratickej vláde sa jeho vlastná politická filozofia stala viditeľnejšou. Nikdy nebol komunistom, ale nemohol byť ani považovaný za talianskeho "kresťanského demokrata". Pridelenie sa k politickej strane by mohlo ohroziť jeho nezávislosť ako novinára, a nebolo to niečo, čo by nikdy neurobil, ale jeho postoje mali tendenciu zosúladiť sa s tými z liberálnej ľavice, alebo so sociálnou demokraciou, ktorá sa teraz objavila alebo sa vrátila ako hlavná politická sila inde v západnej Európe. S benefitom spätného pohľadu je možné vidieť Gorresio ako súčasť ľavicovo-strednej "tretiej sily", ktorá sa začala definovať po vojne a počas päťdesiatych rokov získala niečo ako "etickú" úlohu s rastúcou príťažlivosťou pre intelektuálne sklonnejšie prvky verejnej mienky. V novovzniknutom talianskom mediálnom establišmente boli ďalšími predstaviteľmi tejto tendencií, široko definovaných, priatelia a kolegovia ako Mario Pannunzio, Arrigo Benedetti, Ennio Flaiano a Eugenio Scalfari. Pre postdemokratickú éru bolo spustených alebo znovu spustených niekoľko nových časopisov a novín s voľným liberalizmom, medzi nimi L'Europeo, Il Mondo a La Stampa. Vittorio Gorresio sa stal pravidelným prispievateľom do každej z nich.