Napíšte pokračovanie tohto odseku - David V. Erdman hľadí na báseň z politickej perspektívy, číta ju vo svetle začiatku francúzskej revolúcie v júli 1789, s útočením na Bastille
- Áno. Verí, že báseň sa zaoberá predrevolučným Francúzskom aj "nerevolučným" Anglickom, kde sa ľudia viac zaujímali o nedávno odhalené šialenstvo Juraja III. ako o nápravu chýb spoločnosti, ako ich videl Blake; "vo Francúzsku ľudia v pohybe nútili kráľa, aby uvoľnil svoj uchop na prízrak. V Anglicku kráľovské držanie náhle zlyhalo, ale zdá sa, že ľudia nemohli nič iné robiť, ako čakať a vidieť [...] keď sa v marci 1789 oslavuje kráľovo uzdravenie, trochu predčasne, "šťastie" bolo opäť oficiálne. Existujú ľudové hnutia, ale s výnimkou takmer podzemnej štrajku londýnskych kováčov za skrátený pracovný deň, boli vo veľkej miere humanitárnymi alebo zbožnými v orientácii a v žiadnom okamžitom zmysle revolučné". Tiež má pocit, že báseň sa zaoberá "vnútornou dezintegráciou despotizmu" a nachádza politický motív v Tirielovej záverečnej reči, ktorú považuje za inšpirovanú "Emileom alebo o vzdelávaní" Jeana-Jacquesa Rousseaua.