Vyplňte nasledujúcu vetu: Dragomirov vstúpil do strážnej pechoty v roku 1849, stal sa druhým poručíkom v roku 1852 a poručíkom v roku 1854. V druhom roku bol vybraný na štúdium na Nikolajskej akadémii (školskej škole pre zamestnancov) a tu sa tak veľmi vyznamenal, že získal zlatú medailu, česť, ktorá, ako sa uvádza, bola udelená študentovi akadémie iba dvakrát v 19. storočí. V roku 1856 bol Dragomirov povýšený na kapitána štábu a v roku 1858 na plného kapitána, pričom bol v poslednom roku poslaný študovať vojenské metódy v móde v iných krajinách. Navštívil Francúzsko, Anglicko a Belgicko a napísal rozsiahle správy o výcvikových a manévrovacích táboroch týchto krajín v Châlons, Aldershot a Beverloo. V roku 1859 bol pridelený k veliteľstvu kráľa Sardínie Viktora Emmanuela II. počas kampane v
Magenta a Solferino, a hneď po návrate do Ruska bol poslaný na Nikolajovu akadémiu ako profesor taktiky. Dragomirov zohral vedúcu úlohu pri reorganizácii vzdelávacieho systému armády a pôsobil aj ako inštruktor pre niekoľkých kniežat cisárskej rodiny. Tento post zastával až do roku 1863, kedy sa ako podplukovník zúčastnil potlačenia poľského povstania v rokoch 1863-1864, v poslednom roku sa vrátil do Petrohradu ako plukovník a náčelník štábu jednej z divízií stráže. Počas rakúsko-pruskej vojny v roku 1866 bol Dragomirov pridelený k veliteľstvu druhej pruskej armády. Bol prítomný v bitkách na hornej časti Elby a v Königgrätz a jeho komentáre k operáciám, ktorých bol svedkom, sú pre študenta taktiky a vojny z roku 1866 veľmi cenné.