Arfa obvinil svojho nástupcu, generála Aliho Razmaru, z jeho núteného odchodu do dôchodku a následne spolupracoval so svojimi politickými súpermi, najmä po tom, ako bol Razmara menovaný za premiéra v roku 1950. Napriek tomu bol Arfa skutočne znepokojený, keď bol v roku 1951 zavraždený Razmara, pretože veril, že rastúca úroveň politického násilia ohrozuje krajinu. Počas mesiaca po zavraždení Razmary pôsobil ako minister ciest a komunikácií v krátkej vláde premiéra Hosayna Ala, predtým ako parlament hlasoval za Mohammada Mossadegha za premiéra. Arfa nedôveroval Mossadeghovi a vytvoril politickú skupinu, Národné hnutie, aby narušil zhromaždenia mossadeghových stúpencov, ktorých považoval za extrémistov, ktorí sú proti pokračovaniu monarchie a silnej armáde. Noviny Národného hnutia uverejnili mnoho článkov napísaných Arfom, podporujúcich šáha a rešpektovanie islamu. Arfa udržiaval kontakt s rôznymi politickými aktivistami, vrátane Mozaffar Baqaiho z strany robotníkov, ohnivého kazateľa ajatolláha Sayyda Abu al-Qasema Kashaniho a Shaban Jafariho, organizátora pouličných davov. Arfa sa stal zakladajúcim členom tajného výboru vojenských dôstojníkov, Výboru na záchranu vlasti, ktorý bol založený v roku 1952 s cieľom zvrhnúť Mosaddeka. Po vojenskom prevrate v roku 1953
bol iránskym veľvyslancom v Turecku (1958 - 1961) a v Pakistane (1961 - 1962). Následne odišiel do dôchodku z aktívnej štátnej služby. Opustil Irán v čase iránskej revolúcie v roku 1979 a zomrel v Monte Carle v Monaku v roku 1983.