Friedman bol tiež známy svojou prácou o funkcii spotreby, hypotézou trvalého príjmu (1957), ktorú sám Friedman označil za svoju najlepšiu vedeckú prácu. Táto práca tvrdila, že racionálni spotrebitelia by míňali pomerné množstvo toho, čo považovali za svoj trvalý príjem. Výnosy z príjmov by sa väčšinou ušetrili. Podobne aj daňové zníženia, pretože racionálni spotrebitelia by predpovedali, že dane by sa neskôr museli zvýšiť na vyrovnanie verejných financií. Ďalšie dôležité príspevky zahŕňajú jeho kritiku Phillipsovej krivky a koncepcie prirodzeného počtu nezamestnaných (1968). Táto kritika spájala jeho meno spolu s Edmundom Phelpsom s názorom, že vláda, ktorá prináša vyššiu infláciu, nemôže trvale znížiť nezamestnanosť takým spôsobom.
Friedmanová