Napíšte pokračovanie tohto odseku - Marchenko, pôvodne apolitický ropný vrták z chudobného prostredia, sa obrátil na písanie a politiku v dôsledku niekoľkých epizód uväznenia od roku 1958, počas ktorých sa začal stýkať s inými disidentmi. Marčenko získal medzinárodnú slávu v roku 1969 prostredníctvom svojej knihy "Moje svedectvo", autobiografického príbehu napísaného po jeho príchode do Moskvy v roku 1966 o jeho nedávnych odsúdeniach v sovietskych pracovných táboroch a väzniciach. Po obmedzenom obehu v rámci Sovietskeho zväzu ako "samizdat" kniha vyvolala senzaciu na Západe po tom, čo odhalila, že sovietsky systém gulagov pokračoval po smrti Jozefa Stalina. V roku 1968, v predstihu sovietskej invázie do Československa
, Marchenko napísal otvorený list predpovedal inváziu. Znovu zatknutý bol prepustený začiatkom sedemdesiatych rokov, ale v roku 1974 bol vypočutý a vnútorne vyhnaný do Irkutskej oblasti. V roku 1976 sa Marčenko stal jedným zo zakladajúcich členov moskovskej Helsinskej skupiny, predtým, ako bol v roku 1981 opäť zatknutý a uväznený, kde počas svojho pobytu vo väzení pokračoval v písaní a zverejňoval osud sovietskych politických väzňov. Nathan Šcharansky, ktorý strávil celkovo asi 20 rokov vo väzení a vo vnútornom vyhnanstve, o ňom povedal: "Po prepustení Jurija Fjodoroviča Orlova bol určite najväčším sovietskym väzňom svedomia". Stal sa tak jedným z "večných väzňov" Sovietskeho zväzu.