V prvých rokoch vstupu Ameriky do druhej svetovej vojny, americká armáda zriadila radarové zariadenia na včasné varovanie pozdĺž pobrežia kvôli obavám o obranu krajiny pred nepriateľskými bombardérmi. Po nečakanom útoku na Pearl Harbor sa úradníci obávali, že nepriateľ by mohol zamerať svoj útok na Panamský kanál
najmä z dôvodu jeho významu pri prepojení vojenských a námorných ciest Atlantického a Tichomoria. Vzhľadom na to, že západný vchod do kanálovej zóny nemal v blízkosti žiadne pozemky, ktoré by sa mohli použiť ako radary, vchod strážili strážne lode s radarmi. Do roku 1942 sa myšlienky presunuli z pasívnej protivzdušnej obrany na spojenecké ofenzívy a vojenskí vodcovia v letectve zdôraznili potrebu prenosných detektorov lietadiel s dlhým dosahom počas svojich bitiek v Tichom oceáne. Avšak americké radarové zariadenia mali v tom čase frekvenčný strop 200 megacyklov, čo ich robilo nielen zraniteľnými voči prekvapivým útokom nízko lietajúcich lietadiel, ale aj mimoriadne objemnými a ťažko sa zmenšujúcimi.