Napíšte pokračovanie tohto odseku - Je pozoruhodné, že to nevedlo k zmiznutiu písomnej literatúry v jazyku kechua, ale len k zmene zamerania. Od polovice 17. storočia dominovali jasne regionálne odrody, predovšetkým Cuzco Quechua, ktoré teraz propagovali elity tohto mesta, ktorí hľadali legitimizáciu v minulosti Inkov. Vskutku to viedlo k niečomu, čo sa dá nazvať literárnou renesanciou a zlatým vekom kečuánštiny, ktorý sa vyjadril najmä v divadelných hrách. Jazyk klasickej kečuanskej drámy z tohto obdobia je rozpoznateľný ako výrazný Cusco <unk> Collao Quechua kvôli rôznym inováciám, najmä lenitions, ktoré ho čoraz viac odlišujú od štandardnej koloniálnej kečuanskej, ako aj od iných odrôd južnej kečuanskej. Indiáni hovoriaci jazykom kečua tiež vytvorili svoje vlastné neformálne oddané texty v rukopisnej forme, čiastočne pokračujúc v tradícii oficiálnej cirkevnej literatúry klasického obdobia. Počas toho istého obdobia sa okrem opätovných vydaní starších diel, ktoré boli opätovne orientované smerom k centrálnej kečue, objavili prvé náboženské texty zložené špeciálne v kečujských odrodách moderného Ekvádoru (Luis Francisco Romero, 1725, 1753) a Bolívie (Juan Antonio Dávila Morales, 1739). Tento rozkvet skončil porážkou povstania Tupaca Amaru.
1780, čo viedlo k prísnym zákrokom proti používaniu kečuánčiny, vrátane výslovného zákazu kečuánskej literatúry a divadla a zrušenia katedry kečuánčiny na univerzite v San Marcos.