Použitie kyseliny octovej v alchýmii siaha až do 3. storočia pred n. l., keď grécki filozof Teofrast opísal, ako ocot pôsobí na kovy, aby sa vytvorili pigmenty užitočné v umení, vrátane bieleho olova (olovnatý uhličitan) a verdigris, zelená zmes medených solí vrátane acetátu medi. Starí Rimania varili kyslé víno, aby sa vytvoril veľmi sladký sirup nazývaný sapa. Sapa, ktorá sa vyrábala v olovnatých hrncoch, bola bohatá na acetát olova, sladkú látku nazývanú aj cukor olova alebo cukor Saturnu, ktorá prispela k otravy olova medzi francúzskou rímskou aristokraciou. V 16. storočí nemecký chemik Andreas Libavius veril, že kyselina octová pôsobí na kovy, aby sa vytvorili pigmenty užitočné v umení, vrátane bieleho olova (olovnatý uhličitan) a verdigris, zelená zmes medených solí vrátane acetátu medi.
Ocet