Debaty o začlenení Limburského vojvodstva do nového Nemecka napätali inak dobré vzťahy s holandským kráľom Vilémom II. Kráľ Vilém bol tiež veľkovojvodom Luxemburska, ktorý bol členom Nemeckej konfederácie. Po belgickej revolúcii
V roku 1839, keď bol Luxembursko konečne usadené, odstúpilo Belgicku 60 percent svojho územia. Ako kompenzáciu sa holandská provincia Limburg stala členom Konfederácie, hoci len tá časť, ktorej obyvateľstvo sa rovná tomu, čo bolo stratené Belgicku. Mesta Maastricht a Venlo boli teda vylúčené. Členstvo malo veľmi malý význam, pretože administratíva Limburgu zostala úplne holandská a obyvateľstvo bolo holandské v národnom duchu. Napriek tomu sa v Národnom zhromaždení uskutočnilo niekoľko diskusií o osude Limburgu, čo rozčuľovalo nielen kráľa Williama, ale aj Britov a Francúzov. Limburská otázka nebola nikdy vyriešená počas života Národného zhromaždenia.