Napíšte pokračovanie tohto odseku - Po komunistickej revolúcii
v Afganistane v roku 1978, autoritárske akcie, ktoré komunistický režim vynútil na obyvateľstvo, viedli k afganskej občianskej vojne, pričom mudžahedínovia viedli populárnu reakciu proti režimu. Sovietsky zväz sa obával, že strácajú svoj vplyv v strednej Ázii, takže po správe KGB, ktorá tvrdila, že Afganistan môže byť zajatý za niekoľko týždňov, Brežnev a niekoľko vrcholných predstaviteľov strany súhlasili s plnou intervenciou. Súčasní výskumníci majú tendenciu veriť, že Brežnev bol nesprávne informovaný o situácii v Afganistane. Jeho zdravie sa zhoršilo a zástancovia priamej vojenskej intervencie prevzali väčšinovú skupinu v Politbyre podvodom a použitím falšovaných dôkazov. Obhajovali relatívne umiernený scenár, udržiavanie kadru 1500 až 2500 mužov sovietskych vojenských poradcov a technikov v krajine (ktorí tam už boli vo veľkom počte od 50. rokov 20. storočia), ale nesúhlasili s vyslaním častí pravidelnej armády v stovkách tisíc vojakov. Niektorí sa domnievajú, že Brežnev podpísal tento dekrét bez toho, aby mu povedal celý príbeh, inak by takéto rozhodnutie nikdy neschválil. Sovietski veľvyslanec v USA Anatoly Dobrynin veril, že skutočným autorom invázie, ktorý dezinformoval Brežneva, bol Michail Suslov. Brežnevov osobný lekár Michail Kosarev neskôr pripomenul, že Brežnev, keď bol pri zdravom rozume, v skutočnosti odolal plnohodnotnej intervencii. Zástupca predsedu Štátnej dumy Vladimir Žirinovskij oficiálne vyhlásil, že napriek tomu, že vojenské riešenie je podporované niektorými, tvrdohlavý minister obrany Dmitrij Ustinov bol jediným členom politbyra, ktorý trval na vyslaní regulárnych vojenských jednotiek. Časti sovietskeho vojenského establišmentu boli proti akémukoľvek druhu aktívnej sovietskej vojenskej prítomnosti v Afganistane, pretože verili, že Sovietsky zväz by mal nechať afganskú politiku na pokoji.