Na oboch stranách toho, čo sa stalo známym ako "vnútorná nemecká hranica", bolo silné, ak aj zle definované, očakávanie, že štyri vojenské okupačné zóny Nemecka budú v určitom štádiu rehabilitované a zjednotené do jedného postfašistického štátu, ale vízie toho, ako by sa takýto štát riadil, sa výrazne líšili, najmä po tom, čo sa v roku 1945 v Nemecku rozvinula vojenská politika. Počas dvanásťmesačnej berlínskej blokády
Myšlienky o akomkoľvek budúcom zjednotení Nemecka zmizli za obzorom a v októbri 1949 bola sovietska zóna obnovená ako sovietska podporovaná Nemecká demokratická republika (Východné Nemecko). Bolo to tiež v roku 1949, keď sa vrátil z Holandska a presťahoval sa k Marie. Dve sestry, stále slobodné, bezdetné a stále - vo svojich rôznych spôsoboch - hlboko zapojené do politiky vzdelávania, si spoločne vybudovali domov vo Weimare, ktorý bol až do roku 1952 sídlom provincie Turíngia. V roku 1950 Marie Torhorstová stratila svoju pozíciu Thuringskej ministerky ľudového vzdelávania. Je dôležité, že jej nástupkyňou, ktorá bola vymenovaná až v roku 1951, bola iná žena. Isolde Oschmannová bola bývalá učiteľka v škôlke, ktorá sa ukázala ako oveľa menej praktická ministerka školstva ako Torhorst: jej stopa v dejinách východného Nemecka zostala nepatrná, napriek tomu, že ministerskú funkciu zastávala viac ako rok. Zostáva nejasné, prečo bola Marie Torhorstová nahradená v tejto úlohe. Z jej následnej verejnej kariéry nie je veľmi zrejmé, že by bola medzi tými, ktorí v tom čase stratili priazeň u vedenia strany.