Najstarší syn Ferdinanda I., Boris, prevzal trón po abdikácii svojho otca v dôsledku porážky Bulharska v prvej svetovej vojne. Podľa zmluvy z Neuilly v roku 1919 bolo Bulharsko nútené okrem iného vzdať sa rôznych území, platiť ochromené vojnové odškodnenia a výrazne znížiť veľkosť svojej armády. V tom istom roku sa premiérom stal Aleksandar Stamboliyski z agrárnej bulharskej agrárnej národnej únie. Po tom, ako bol Stamboliyskij zvrhnutý v roku 1923 pri prevratnom prevrate, Boris uznal novú vládu Aleksandra Tsankova, ktorý tvrdo potláčal bulharskú komunistickú stranu a viedol národ cez krátku hraničnú vojnu s Gréckom. Tsankov bol odstránený z moci v roku 1926, a nasledovala séria premiérov až do roku 1934, kedy korporatistické hnutie "Zveno" zorganizovalo prevrat
a zakázala všetky politické strany. Boris sa postavil proti vláde "Zveno" a v roku 1935 ju zvrhol a nakoniec na premiérskom úrade ustanovil Georgija Kyoseivanova. Po zvyšok svojej vlády by Boris vládol ako "de facto" absolútny monarcha, pričom jeho premiéri by sa do značnej miery podriadili jeho vôli.