Napíšte pokračovanie tohto odseku - V republikách Sovietskeho zväzu, medzi rokmi 1988 a 1992 (keď sa rozpadol ZSSR a všetky republiky boli nezávislé), mal pojem "ľudový front" celkom iný význam. Odkazoval sa na hnutia vedené členmi liberálne zmýšľajúcej inteligenciy (zvyčajne sami členmi miestnej komunistickej strany), v niektorých republikách malých a okrajových, ale v iných širokých a vplyvných. Oficiálne ich cieľom bolo brániť "perestrojku" proti reakčným prvkom v rámci štátnej byrokracie, ale časom začali spochybňovať legitímnosť členstva svojich republík v Sovietskom zväze. Práve ich spočiatku opatrný tón im poskytol značnú slobodu organizovať sa a získať prístup k masovým médiám. V pobaltských republikách sa čoskoro stali dominantnou politickou silou a postupne získali iniciatívu od radikálnejších disidentských organizácií založených skôr tým, že presunuli svoje republiky smerom k väčšej autonómii a potom k nezávislosti. Takisto sa stali hlavnými protivníkmi hegemónie komunistických strán v Bielorusku, Moldavsku, Ukrajine, Arménsku a Azerbajdžane. V Gruzínsku bola založená Ľudová fronta, ale v porovnaní s dominantnými skupinami vedenými disidentmi zostala po tragédii z 9. apríla marginálna.
Radikalizovala spoločnosť, a tak nebola schopná zohrávať kompromisnú úlohu podobných hnutí. V ostatných republikách takéto organizácie existovali, ale nikdy nepredstavili významnú hrozbu pre vládnucu stranu a ekonomické elity.