Zatiaľ čo islamský antisemitizmus vzrástol v dôsledku arabsko-izraelského konfliktu, v krajinách Blízkeho východu pred založením Izraela sa vyskytli nepokoje proti Židom, vrátane nepokojov v Casablance, Šírase a Feze v roku 1910, masakry v Jeruzaleme, Jaffe, Safede a Hebrone v roku 1920, pogromy v Alžírsku, Turecku a Palestíne v roku 1930, ako aj útoky na Židov v Iraku a Tunisku v roku 1940. Keď sa palestínsky arabský vodca Amin al-Husseini rozhodol uzavrieť spojenectvo s Hitlerovým Nemeckom počas druhej svetovej vojny, 180 Židov bolo zabitých a 700 Židov bolo zranených v nacisticky inšpirovaných nepokojoch z roku 1941, ktoré sú známe ako Farhud. Židia na Blízkom východe boli tiež ovplyvnení holokaustom. Väčšina severnej Afriky sa dostala pod nacistickú kontrolu a mnohí Židia boli diskriminovaní a využívaní ako otroci až do porážky Osy. V roku 1945 boli stovky Židov zranených počas násilných demonštrácií v Egypte a židovský majetok bol vandalizovaný a vyplienený. V novembri 1945 bolo počas pogromu v Tripolise zabitých 130 Židov. V decembri 1947, krátko po pláne rozdelenia OSN, viedli arabské nepokoje k stovkám židovských obetí v Aleppe, vrátane 75 mŕtvych. V Adenu
87 Židov bolo zabitých a 120 zranených. Dav moslimských námorníkov vykradol židovské domy a obchody v Maname. V roku 1948 sa konali ďalšie nepokoje proti Židom v Tripolise, Káhire, Oujde a Jerade. Keď sa v roku 1949 skončila prvá arabsko-izraelská vojna, útok granátom proti Menarsha synagóge v Damasku si vyžiadal tucet životov a tridsať zranených. Šesťdňová vojna v roku 1967 viedla k ďalšiemu prenasledovaniu Židov v arabskom svete, čo viedlo k nárastu židovského exodu, ktorý začal po založení Izraela. V nasledujúcich rokoch sa židovská populácia v arabských krajinách znížila z 856 000 v roku 1948 na 25 870 v roku 2009 v dôsledku emigrácie, väčšinou do Izraela.