Napíšte pokračovanie tohto odseku - Po ničivom Lisabonskom zemetrasení
(1. novembra 1755), ktorý sa uskutočnil desaťročia po vydaní "Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal" (1710), Leibnizov filozofický optimizmus a teodiceia si vyžiadali značnú kritiku zo strany jeho kolegov filozofov osvietenstva a kresťanských teológov. Kritici Leibniza, ako napríklad Voltaire, tvrdia, že svet obsahuje príliš veľa utrpenia, aby ospravedlňoval optimizmus. Kým Leibniz tvrdil, že utrpenie je dobré, pretože podnecuje ľudskú vôľu, kritici tvrdia, že stupeň utrpenia je príliš závažný na to, aby ospravedlnil vieru, že Boh stvoril "najlepší zo všetkých možných svetov". Leibniz sa tiež zaoberá týmto problémom tým, že uvažuje o tom, čo si Boh praje, aby sa stalo (jeho predchádzajúca vôľa) a čo Boh umožňuje, aby sa stalo (jeho následná vôľa). Iní, ako napríklad kresťanský filozof Alvin Plantinga, kritizovali Leibnizovu teodiceu tvrdením, že pravdepodobne neexistuje taká vec ako "najlepší" zo všetkých možných svetov, pretože človek si vždy môže predstaviť lepší svet, napríklad svet s jednou morálne spravodlivou osobou.