Napíšte pokračovanie pre tento odsek - Vo voľbách v roku 1984 boli laburisti a Likud, na opačných stranách debaty o územnom kompromise, nútení do koalície a každá myšlienka o zemi za mier bola predložená. V 80. rokoch Sharon použil donucovacie opatrenia na kontrolu obyvateľstva, ako sú "zákazy vychádzania, ničenie domov a vytrhnutie stromov", politika, ktorú v roku 1985 potvrdil Rabin, zatiaľ čo izraelské osady predstavovali "plaznúcu de facto anexiu", ktorá živila palestínsku nespokojnosť. V roku 1985 Národná konferencia černošských právnikov v Spojených štátoch vypracovala správu s názvom "Bantustans v Svätej zemi", ktorá porovnávala situáciu s tým, čo sa dialo na Západnom brehu Jordánu. Tento termín bol v tom čase veľmi ohováraný, ale o 15 rokov neskôr americký odborník na porovnávacie právo a africký odborník Adrien Wing napísal, že udalosti v nasledujúcom desaťročí a pol, pokiaľ ide o spôsob regulácie územia, sa zdajú podporovať dôveryhodnosť analógie. Koncom roku 1987 sa napätie zintenzívnilo a začalo sa ľudové povstanie. V roku 1988 sa Jordánsko vzdalo akéhokoľvek nároku na Palestínu a Palestínska národná rada vyhlásila Palestínsky štát. Sharon v roku 1991 oznámil plán Sedem hviezd, ktorý vyzýval na osady na Zelenú líniu s "vyhláseným zámerom následného odstránenia". A plán Meretz-Sheves z roku 1992 uvažoval o štyroch palestínskych kantónoch rozdelených zónami židovského osídlenia a neskôr sa vyvinul ako plán na pripojenie všetkých hlavných blokov osídlenia spolu s tromi "autonómnymi palestínskymi enklávami", ktoré boli opísané ako "bantustanizácia" "jednotky sebaurčenia". Intifáda stratila po madridskej konferencii v roku 1991 impulz.
v roku 1992 sa Rabin zaviazal zastaviť expanziu osád a začal tajné rozhovory s PLO.