Po vypočutí jej skutkov, vrchný veliteľ chilskej armády, generál Manuel Baquedano, povolal Moralesa, aby sa s ním stretol a oficiálne ju povolil nosiť uniformu kantiniéry (ako to robila bez povolenia predtým) a dal jej hodnosť a plat seržanta ("sargento segundo", doslovne "druhý seržant"). Neskôr sa presťahovala do 4. divízie, v ktorej slúžila počas Tacnej a Arickej kampane. V bitke pri Tacne
26. mája 1880 pokračovala v poskytovaní vody vyčerpaným mužom na frontových líniách po tom, čo sama utrpela ľahké zranenie. Bola jedným z prvých vojakov, ktorí v ten večer vstúpili do mesta Tacna, a vojaci kavalírskeho pluku Carabineros de Yungay si spomenuli, ako vošla do mesta na koni, zdvihla pušku, keď prechádzali okolo a kričali "Viva Chile!". Po bitke bola po určitú dobu postihnutá chorobou, ktorú dostala od vojnových zajatcov, o ktorých sa starala, a napísala list svojmu priateľovi v Antofagaste, predpokladajúc, že je na smrteľnej posteli. Neskôr však písali, že o dva týždne neskôr bola prítomná v bitke pri Arice a nariadila masovú vraždu zajatých Peruáncov. Tento príbeh je tiež zapísaný na peruánskom pamätníku mŕtvych. V januári 1881 bojovala v bitke pri Chorillos a v bitke pri Miraflores a bola medzi Čilčanmi, ktorí vstúpili do Limy po zajatí mesta.