Napíšte pokračovanie pre tento odsek - Napriek tomu, že radikálny antiimperialismus bol pôvodnou základnou hodnotou bolševizmu, Sovietsky zväz od roku 1940 bol všeobecne považovaný za de facto imperiálnu mocnosť, ktorej ideológia nemohla dovoliť, aby priznala svoj vlastný imperializmus. Z sovietskeho ideologického hľadiska boli pro-sovietske frakcie v každej krajine jediným legitímnym hlasom "ľudu", bez ohľadu na to, či boli menšinovými frakciami. Všetky ostatné frakcie boli jednoducho triednymi nepriateľmi "ľudu", vlastnými neoprávnenými vládcami bez ohľadu na to, či boli väčšinovými frakciami. Z tohto pohľadu teda každá krajina, ktorá sa stala sovietskou alebo sovietskym spojencom, to prirodzene urobila prostredníctvom legitímnej dobrovoľnej túžby, aj keď žiadatelia potrebovali sovietsku pomoc, aby to dosiahli. Hlavnými príkladmi bola sovietska invázia do Fínska
V dôsledku toho došlo k anexii fínskych častí Karely, sovietskej invázii do Poľska, sovietskej okupácii pobaltských štátov a povojnovej de facto nadvláde nad satelitnými štátmi východného bloku pod zámienkou úplnej nezávislosti. V post-sovietskej ére dokonca mnohí Ukrajinci, Gruzínci a Arménci majú pocit, že ich krajiny boli násilne pripojené bolševikmi, ale to bol problematický pohľad, pretože pro-sovietske frakcie v týchto spoločnostiach boli kedysi značné. Každá frakcia mala pocit, že druhá nepredstavuje skutočný národný záujem. Tento paradox podobný občianskej vojne bol viditeľný pri anexii Krymu Ruskou federáciou, keďže pro-ruskí Krymčania boli považovaní za nelegitímnych pro-ukrajinskými Krymčanmi a naopak.