Napíšte pokračovanie pre tento odsek - Kandidoval za Labouristickú stranu na bezpečné konzervatívne kreslo East Fife v všeobecných voľbách v roku 1970, keď prehral s poslancom Sirom Johnom Gilmourom. V septembri 1971 sa stal poslancom parlamentu za Stirling a Falkirk na doplnkových voľbách po smrti Malcolma MacPhersona. Jeho kreslo bolo premenované na Stirling, Falkirk a Grangemouth pre všeobecné voľby vo februári 1974; napriek prechodu na Škótskych nacionalistov si udržal kreslo vo februári a v októbri 1974, ale s výrazne zníženou väčšinou. Harold Wilson ho vymenoval za námestníka ministra zahraničných vecí pre Škótsko s zodpovednosťou za delegáciu právomocí a vnútorné záležitosti, pričom túto pozíciu si udržal pod Jimom Callaghanom, keď labouristická vláda presadzovala návrh na škótsku delegáciu. Referendum v marci 1979
nepresadila dostatočnou väčšinou. Vláda labouristov padla na nasledujúcich všeobecných voľbách v roku 1979, hoci Ewing si udržal svoje kreslo so značne zvýšenou väčšinou. V roku 1981 sa stal hlavným hovorcom škótskeho priemyslu. V novembri 1981 sa umiestnil na treťom mieste vo voľbách za predsedu parlamentnej strany práce. Jeho miesto bolo opäť vybrané na všeobecných voľbách v roku 1983 a bol vrátený na nástupnícke miesto vo Falkirk East a stal sa hovorcom pre obchodné a priemyselné záležitosti pod Neilom Kinnockom. Bol znovuzvolený v roku 1987 a odstúpil zo svojej pozície v čele. Bol spoločným predsedom so Davidom Steelom škótskeho ústavného zhromaždenia, ktoré bolo založené v roku 1989 s cieľom naplánovať devolúciu Škótska, ktorá bola plánovaná, ak labouristi vyhrali všeobecné voľby v roku 1992. Labouristi prehrali voľby a plány boli odložené. Ewing odišiel do dôchodku z Dolnej snemovne pri všeobecných voľbách v roku 1992.