Napíšte pokračovanie tohto odseku - Vo francúzskej historiografii sa vypuknutie druhej svetovej vojny zvyčajne stanovuje na september 1939, kedy Nemecko a Sovietsky zväz napadli Poľsko, a to z západu, a z juhu a východu. Francúzska vláda, čiastočne v reakcii na britský tlak, veľmi rýchlo reagovala vyhlásením vojny Nemecku; ale na uliciach Paríža - dokonca v menšej miere pre zahraničných politických utečencov, ktorí sa utiekli do mesta - sa každodenný život nezmenil tak veľmi. Traumatickým vývojom v máji 1940 bola nemecká invázia do Francúzska, ktorá vyvrcholila francúzskym uznaním vojenskej porážky
, sformulovaný v 26 ročnom (ale "symbolicky dôležitom") železničnom vagóne neďaleko Compiègne 22. júna 1940. Mussoliniho vláda, ktorá sa doteraz vyhýbala zapojeniu sa do európskej vojny, vyhlásila vojnu 10. júna 1940 a začala svoju vlastnú krátkodobú inváziu do Francúzska z juhovýchodu: táto bola zachytená francúzskymi silami a ukončená prímerím, ktoré bolo formálne vyhlásené 24. júna 1940. Napriek tomu sa Taliansko stalo spolu s Nemeckom účastníkom druhej svetovej vojny a severná polovica Francúzska, vrátane Paríža, kde Garòsci a "Giellisti" našli útočisko pred fašizmom počas posledných deviatich rokov, bola pod nemeckou vojenskou správou. Garòsci spolu s mnohými ďalšími teraz utiekli do Spojených štátov. V New Yorku ho samozrejme sprevádzala Madeleine Brideová, hoci nie je jasné, či vlastne prešli Atlantik spolu. V New Yorku sa Garòsci a Bride držali od miestnej antifašistickej komunity ďalej: Garòsci sa sústredil na produkciu antifašistickej propagandy v talianskom jazyku na šírenie v Taliansku a na diela menej prechodnej vedy.