Napíšte pokračovanie tohto odseku - Vojna
V máji 1945 sa skončila dvanásťročná nočná mora nacionalsocialistov. Ina Seidelová okamžite odstúpila od členstva v Pruskej akadémii umenia, ktorá by v tom čase bola diskreditovaná svojimi úzkymi väzbami na vládu pred rokom 1945. Ona sama čelila silnej kritike kvôli jej záznamu o silnej verejnej podpore Hitlerovej vlády. Avšak v amerických, britských a francúzskych okupačných zónach sa jej knihy čoskoro vrátili do obľúbenosti u čitateľskej verejnosti a pokračovali v hľadaní množstva kupujúcich a čitateľov až do 60. rokov. Počas päťdesiatych rokov vydala dva ďalšie významné romány, ktorými sa snažila zachrániť svoju reputáciu. V "Das unverwesliche Erbe" (1954: "voľne, "Neodňateľné dedičstvo") rozšíril kresťanské aspekty svojej práce. Vo svojom poslednom románe "Michaela" výslovne prijala, v mene seba a vyššej strednej triedy širšie, podiel na zodpovednosti za národný socializmus. Napriek tvrdému odmietnutiu hlavnými literárnymi kritikmi v Západnom Nemecku (ako sa v roku 1949 stali západné okupačné zóny) bol jej posledný román ďalším veľkým úspechom u čitateľov. V dôsledku povojnového rozdelenia Nemecka bola stará pruská akadémia umenia v skutočnosti nahradená dvomi inštitúciami. V roku 1955 bola Ina Seidel prijatá do členstva západnej akadémie umenia v západnom Berlíne. Dlho pred jej smrťou, v roku 1974, boli jej hlavné diela preložené do niekoľkých cudzích jazykov. V Die Zeit sa v nešťastnom nekrologu uvádza, že správa o jej smrti je jedna z tých, pri ktorých je prvou reakciou prekvapenie, že zosnulá ešte nezomrela pred mnohými rokmi ("Ja, hat sie noch gelebt?").