Ústavné formálne postupy sa vykonávali o niečo viac ako rok predtým, ako ich zastavili ruské armády spojené s konzervatívnou poľskou šľachtou v poľsko-ruskej vojne v roku 1792.
, tiež známy ako Vojna na obranu ústavy. Po skončení vojen medzi Tureckom a Ruskom a Švédskom a Ruskom sa cisárovná Katarína rozhnevala nad prijatím dokumentu, o ktorom si myslela, že ohrozuje ruský vplyv v Poľsku. Rusko považovalo Poľsko za "de facto" protektorát. "Z Varšavy prišli najhoršie správy: poľský kráľ sa stal takmer suverénnym" bola reakcia jedného z hlavných autorov ruskej zahraničnej politiky, Alexandra Bezborodka, keď sa dozvedel o novej ústave. Kontakty poľských reformátorov s revolučným francúzskym národným zhromaždením boli v pohľade susedov Poľska považované za dôkaz revolučného sprisahania a hrozbu pre absolútne monarchie. Pruský štátnik Ewald von Hertzberg vyjadril obavy európskych konzervatívcov: "Poliaci dali "úder milosti" pruskej monarchie hlasovaním o ústave", pričom vysvetlil, že silné Spoločenstvo pravdepodobne bude požadovať návrat krajín, ktoré Prusko získalo pri prvom rozdelení.