Napíšte pokračovanie tohto odseku - Cavourovo funkčné obdobie ako námorného ministra bolo poznačené agresívnejšou zahraničnou politikou; Cavour tiež pôsobil ako premiér Sardínie. Pod jeho vedením sa krajina pripojila k Britom a Francúzom počas Krymskej vojny v rokoch 1853 - 1855, hoci sardínsky príspevok k vojne bol takmer výlučne na súši; malá eskadra pozostávajúca z "Carlo Alberta" a niekoľkých pádlových parníkov bola vyslaná na podporu expedičnej armády. Vojna mu však poskytla príležitosť, aby sa usiloval o užšie väzby s Francúzskom a získal skúsenosti s prevádzkou vojnových lodí v vojnových podmienkach. V roku 1859 zorganizoval druhú taliansku vojnu za nezávislosť, hlavný krok k zjednoteniu Talianska, spoliehal sa na tajné spojenectvo s Francúzskom, aby porazil väčšiu rakúsku ríšu. Počas posledného konfliktu operovala sardínska flotila s francúzskym námorníctvom proti rakúskym loďkám v Jadrane. V tom čase sa sardínska flotila skládala z dvoch skrutkovacích fregát, štyroch plachetných fregát, dvoch plachetných korvet, šiestich brígov a ôsmich parníkov. Silná francúzska eskadra, vrátane šiestich skrutkových lode línii a troch železných plávajúcich batérií, donútila Rakúšanov k ústupu do Pola. Obe flotily začali prípravy na spoločné obojživelné útoky na dalmatínskom pobreží Rakúska, ale víťazstvá na súši v bitkách pri Magente
A Solferino ukončil vojnu skôr, ako sa vylodenie mohlo uskutočniť.