Provincie Novej Granady si udržali nezávislosť od Španielska od roku 1810, na rozdiel od susednej Venezuely, kde si monarchiáni a pro-nezávislé sily niekoľkokrát vymenili kontrolu nad regiónom. Aby Španielsko upokojilo Venezuelu a získalo späť Novú Granadu, zorganizovalo v roku 1815 najväčšiu ozbrojenú armádu, akú kedy vyslalo do Nového sveta, pozostávajúcu z 10.500 vojakov a takmer šesťdesiatich lodí. (Pozri španielske znovuzískanie Novej Granady
) Hoci táto sila bola rozhodujúca pri opätovnom prevzatí regiónu, ktorý bol pevne za nezávislosť, ako je Nová Granada, jej vojaci boli nakoniec rozptýlení po celej Venezuele, Novej Granade, Quite a Peru a boli stratení kvôli tropickým chorobám, čo oslabuje ich vplyv na vojnu. Čo je ešte dôležitejšie, väčšina rojalistických síl nebola zložená z vojakov poslaných z polostrova, ale zo španielsko-amerických vojakov. Iní španielski Američania boli umiernení ľudia, ktorí sa rozhodli počkať a vidieť, čo sa stane po obnovení normálneho života. V skutočnosti v oblastiach Nového Španielska, Strednej Ameriky a Quita považovali guvernéri za vhodné ponechať zvolené ústavné "ayuntamientos" na niekoľko rokov, aby sa zabránilo konfliktu s miestnou spoločnosťou. Liberáli na oboch stranách Atlantiku však pokračovali v sprisahaní s cieľom obnoviť ústavnú monarchiu a nakoniec sa im to podarilo v roku 1820. Najvýraznejším príkladom transatlantickej spolupráce je možno výprava Franciska Javiera Miny do Texasu a severného Mexika v rokoch 1816 a 1817.