Napíšte pokračovanie tohto odseku - V búrlivom období po smrti Cézara, počas vzostupu Druhého triumvirátu, Gaul bol pod vplyvom rôznych veliteľov, až kým M. Vipsanius Agrippa neprišiel ako prokonsul v roku 39 na potlačenie nepokojov. Vedci venovali relatívne malú pozornosť otázke, prečo Galia nevyužila neporiadok Ríma počas občianskych vojen 40. a 30. rokov 20. storočia na povstanie "in toto"; niekedy sa predpokladá, že obyvateľstvo bolo príliš zničené na to, aby sa postavil, ale čísla, pokiaľ sú známe, to robia nepravdepodobným. V roku 57 napríklad Caesar oznámil, že Nervii mali 50 000 mužov v bojovom veku; predpokladal, že iba 500 prežilo bitku pri Sabis, ale o päť rokov neskôr boli schopní poskytnúť silu 5 000 mužov. Hoci tieto čísla môžu byť v absolútnom meradle nespoľahlivé, ukazujú odolnosť populácie. V roku 52, po kapitulácii pan-galskej armády pri Alézii
, Caesar udelil amnestiu armádam Arverni a Aedui, z ktorých každý odhadoval na 30 000 mužov, a poslal ich domov. Po neúspechu Vercingetorixovej stratégie zhromažďovania spojeneckých síl, prežívajúci galskí vodcovia pokračovali v vedení partizánskej vojny s určitým úspechom a nádejou na vyčerpanie, až kým Marcus Antonius (Mark Antonius) neprišiel k dohode s posledným keltským kráľom, ktorý si zachoval svoju nezávislosť, Commiusom z Atrebates, ktorý viedol záchranné sily v Alesia. V priebehu nasledujúcich dvoch desaťročí boli galské straty v 50. rokoch nahradené dozrievaním mužskej populácie, zatiaľ čo dostupné rímske sily boli do značnej miery obsadené vzájomným bojom. Galovia si možno predstavovali, že Rimania sa v občianskej vojne oslabia do takej miery, že povstanie je sporné alebo nestojí za námahu; Cézar uvádza, že Galovia sa informovali o politických udalostiach v Ríme, ktoré by sa ich mohli týkať.