Spolu s Ioanom Russu-Șirianuom založil v roku 1891 Kultúrnu ligu pre jednotu všetkých Rumunov. Bol členom "Tribunistického" krídla (takzvaného po "Tribune") Rumunskej národnej strany (PNR), ktorá silne podporovala zverejnenie Transylvánskeho memoranda. Obzvlášť prostredníctvom svojich článkov v "Sămănătorul" a "Luceafărul" sa stal spojeným s radikálnou nacionalistickou ideológiou, ktorá sa hodila k pan-rumunskému charakteru týchto dvoch časopisov. Ako vášnivý vlastenec, ktorý sa často dostával do výlučného šovinizmu, publikoval od roku 1913 do roku 1914 "Românismul" ("Rumunstvo"), čím kontrastoval medzi jeho pan-rumunským pohľadom a pan-slavismom, ako aj pan-germanizmom. Ako prominentný antisemita publikoval v roku 1913 knihu "Românii și Ovreii" ("Rumunovia a Židia"). Po vypuknutí prvej svetovej vojny spolu s ostatnými Transylvánčanmi Octavianom Gogom a Vasileom Lucaciom obhajoval vstup neutrálneho Rumunska do vojny na strane spojencov. Po okupácii Bukurešti
jeho voľné reči o blížiacej sa nemeckej porážke viedli k jeho odsúdenia a zatknutiu začiatkom júna 1917. Spočiatku bol držaný v Săveni, bol zajatý ako rukojemník a deportovaný do Troyana v Bulharsku. Napriek tomu, že jeho starší brat sa zaňho modlil, strávil v zajatí deväť mesiacov, kým bol pred koncom vojny prepustený. Následne sa vrátil na svoju pozíciu riaditeľa strednej školy, ktorú zastával až do novembra 1919.