Războiul de Șapte Ani, care a început în 1756, a fost primul război purtat la scară globală și a implicat Marea Britanie în Europa, India, America de Nord, Caraibe, Filipine și coasta Africii. Rezultatele au fost foarte favorabile pentru Marea Britanie, şi un dezastru major pentru Franţa. Deciziile-cheie erau în mare parte în mâinile lui William Pitt cel Bătrân. Războiul a început prost. Marea Britanie a pierdut insula Minorca în 1756
, și a suferit o serie de înfrângeri în America de Nord. După ani de eșecuri și rezultate mediocre, norocul britanic s-a întors în "anul miracolului" ("Annus Mirabilis") din 1759. Britanicii au intrat în an îngrijorați de o invazie franceză, dar până la sfârșitul anului, au fost victorioși în toate teatrele. În America, au capturat Fortul Ticonderoga (Carillon), i-au alungat pe francezi din țara Ohio, au capturat orașul Quebec din Canada ca urmare a bătăliei decisive de pe câmpiile lui Avraam și au capturat insula bogată în zahăr a Guadalupei din Indiile de Vest. În India, Compania John a respins forțele franceze care asediau Madras. În Europa, trupele britanice au participat la o victorie decisivă a Aliaților în bătălia de la Minden. Victoria asupra marinei franceze în bătălia de la Lagos și bătălia decisivă de la Golful Quiberon a pus capăt amenințărilor unei invazii franceze și a confirmat reputația Marii Britanii ca cea mai importantă putere navală din lume. Tratatul de la Paris din 1763 a marcat punctul culminant al Primului Imperiu Britanic. Viitorul Franței în America de Nord s-a încheiat, deoarece Noua Franță (Quebec) a intrat sub controlul britanic. În India, al treilea Război Carnatic a lăsat Franța încă sub controlul mai multor enclave mici, dar cu restricții militare și obligația de a sprijini statele client britanice, lăsând în mod eficient viitorul Indiei în mâna Marii Britanii. Prin urmare, victoria britanică asupra Franţei în Războiul de Şapte Ani a lăsat Marea Britanie ca putere colonială dominantă a lumii, cu o Franţă amară, însetată de răzbunare.