Completați următoarea frază: După devastările de la sfârșitul anilor '40, compoziția partidului a trecut prin unele schimbări serioase. Organizația grav slăbită a fost susținută la începutul anilor '50 de sprijinul crescând al kurzilor și pentru perioada 1949-1950 partidul a fost condus de fapt din Kurdistan în loc de Bagdad. Aproape întreaga conducere veche, în mare parte Baghdadi, a fost închisă, creând un gol pe care membrii kurzi l-au umplut repede. Această perioadă a văzut, de asemenea, o scădere drastică a numărului de membri evrei, fără îndoială legată de exodul masiv de aproximativ 120.000 de evrei din Irak în acest moment. Între 1952 și 1954, o serie de revolte au condus la instituirea legii marțiale, interzicerea tuturor partidelor politice, a cercurilor culturale, a sindicatelor și a mass-mediei independente, precum și arestarea liderilor acestora. Această politică a fost instituită în timpul uneia dintre numeroasele perioade de control al lui Nuri al-Said asupra guvernului. PCI, care a fost întotdeauna o organizație ilegală, a adoptat o nouă cartă națională în 1953, care se deosebea de cartea din 1944 prin faptul că a acceptat posibila secesiune a poporului kurd. Potrivit unei surse, în acel moment, grupul număra aproximativ 500 de persoane. În iunie și septembrie 1953 au izbucnit revolte împotriva condițiilor închisorii, mai întâi în Bagdad și apoi în Kut, rezultând moartea multor deținuți politici comuniști de către poliție. Acest lucru a provocat o revoltă naţională şi a atras mulţi simpatizanţi ai comunismului. La al doilea congres al partidului din 1956, partidul a adoptat oficial o poziție pan-arabistă. Acest lucru a fost inspirat nu numai de acordul de armament dintre Egipt și URSS din iulie 1955, ci și de naționalizarea de către Egipt a Canalului Suez în anul următor, rezultând o
Atacul anglo-francez-israelian asupra Egiptului. Această poziție pro-Nasseristă va deveni în cele din urmă un punct de conflict după revoluția din 1958. În 1958, partidul a sprijinit revoluția și noul guvern al lui Abd al-Karim Qasim, care s-a bazat în mare măsură pe sprijinul său.