La sfârșitul anului 1956, alegerile parlamentare din Iordania au dus la victorii majore pentru naționaliștii arabi și alte partide de stânga. Hussein l-a numit ulterior pe Suleiman Nabulsi, un naționalist arab, socialist și unul dintre principalii parlamentari pro-Nasser, ca prim-ministru în octombrie. Aproximativ în acelaşi timp cu numirea lui Nabulsi, britanicii, francezii şi israelienii au lansat o invazie tripartită
Canalul Suez și Peninsula Sinai din Egipt, în principal ca răspuns la naționalizarea de către Nasser a Companiei Canalului Suez, printre alte motive. Hussein a declarat starea de urgență și opoziția sa împotriva invaziei și a fost de acord cu cererea șefului de stat major egiptean Abdel Hakim Amer pentru intervenția militară iordaniană. În acest scop, Hussein i-a dat instrucțiuni lui Abu Nuwar să execute imediat ordinul lui Amer de lansare a operațiunii Beisan, care a implicat o invazie blindată iordaniană-siriană a câmpii de coastă israeliene, considerată cea mai vulnerabilă regiune a Israelului din cauza lungimii scurte dintre coastă și Cisiordania controlată de Iordania. Cu toate acestea, Abu Nuwar a considerat operațiunea prea riscantă pentru armata iordaniană și l-a sfătuit pe Hussein să aștepte aderarea Siriei la plan; Egiptul, Siria și Iordania au format un pact de apărare cu câteva zile înainte de ocupația israeliană a Sinai pe 29 octombrie.