Ca primul val al cuceririlor musulmane din Orientul Apropiat a scăzut, și o graniță semi-permanentă între cele două puteri a fost stabilită, o zonă largă, neaflată nici de bizantini, nici de arabi și practic dezertată (cunoscută în arabă ca al-Ḍawāḥī, "pământurile exterioare" și în greacă ca τὰ <unk>κρα, ta akra, "extremitățile") a apărut în Cilicia, de-a lungul apropierilor sudice ale lanțurilor muntoase Taurus și Anti-Taurus, lăsând Siria musulmană și platoul anatolian în mâinile bizantine. Atât împăratul Heraclius, cât și califul 'Umaroth (r. 634-644) au urmărit o strategie de distrugere a acestei zone, încercând să o transforme într-o barieră între cele două regate creștine.
Împăratul Heraclius