Construcția fortului a fost îmbunătățită sub Imperiul German, care l-a redenumit Fort Goeben după un general prusac care s-a distins în bătălia de la Spicheren
pe 6 august 1870. Construcția germană imediată s-a concentrat pe dispersarea bateriilor de tunuri în pozițiile de flancare și pe întărirea protecției personalului și a muniției împotriva focului de artilerie. În 1885, noile explozibile au dus la o creștere masivă a puterii explozive a proiectilor de artilerie, așa-numita "crise de l'obus-torpille" ("criza torpilor"). Această dezvoltare a făcut ca artileria neprotejată și construcția din ziduri să fie în întregime depășite, deoarece noile cartușe puteau distruge cu ușurință structurile din ziduri. Ca răspuns, s-au folosit protecții din beton și pământ în forțele noi, iar forțele mai vechi au fost întărite în conformitate cu noile principii. În 1885, un program de întărire a acoperit unele zone critice din Queuleu cu beton și a oferit adăposturi mai bune infanteriei. Ca un fort timpuriu, Queuleu are relativ puține pasaje subterane în comparație cu forturile "Moselstellung" din anii 1890, dar prezintă pasaje anti-mine care se extind din fața fortului.