Cu toate acestea, în loc de calculatoarele cu programe stocate care există astăzi, ENIAC a fost doar o colecție mare de mașini aritmetice, care inițial aveau programe instalate în mașină printr-o combinație de cabluri de placă și trei tabele de funcții portabile (care conțineau fiecare 1200 de comutatoare în zece direcții). Sarcina de a lua o problemă și de a o cartografiza pe mașină era complexă și de obicei dura săptămâni. Din cauza complexității cartografierii programelor pe mașină, programele au fost modificate numai după un număr uriaș de teste ale programului curent. După ce programul a fost descoperit pe hârtie, procesul de trecere a programului în ENIAC prin manipularea comutatoarelor și cablurilor sale putea dura zile. Aceasta a fost urmat de o perioadă de verificare și de depunere a unui debug, condusă de un executor de eșec, care a reușit să pună la punct programele în mașină printr-un modul de conect
secvențe complexe de operațiuni, inclusiv bucle, ramuri și subroutine