În același timp, toate marile puteri europene au lucrat pentru a submina influența Rusiei în Europa de Sud-Est, care a fost cea mai puternică în Muntenegru. Cunoscând starea de spirit a poporului său, Danilo a refuzat să facă compromisuri cu privire la suveranitatea Muntenegrului, evitând până la urmă presiunea europenilor. În același timp, Rusia nu era în măsură să ajute Muntenegru după ce a suferit o înfrângere în Războiul Crimeei în 1854. În următorul Congres de la Paris
În 1856, reprezentanții guvernului rus nu aveau suficientă putere pentru a sprijini cererile muntenegrinilor de independență și extindere teritorială. Cu toate acestea, guvernul rus a răspuns la memorandumul lui Danilo "că guvernul rus a recunoscut întotdeauna independența Muntenegrului și va face întotdeauna acest lucru indiferent de poziția altor mari puteri". În timpul călătoriei la Al Doilea Imperiu Francez, Danilo a primit un ajutor financiar (200.000 de franci anual) din partea Franței, în speranța că Franța va asigura recunoașterea oficială a suveranității Muntenegrului. În același fel, Napoleon al III-lea a sperat că acest lucru va aduce Muntenegru mai aproape de influența franceză în detrimentul Rusiei. Această acţiune a lui Danilo i-a făcut mulţi duşmani, deoarece mulţi montenegrieni influenţi au considerat-o o trădare a Rusiei.