Citește pasajul de mai jos și apoi răspunde la întrebarea de mai jos în aceeași limbă ca și pasajul:  Passage: Înainte de adoptarea pe scară largă a tiparului în secolul al XIX-lea, Coranul a fost transmis în manuscrise făcute de caligrafi şi copiste. Cele mai vechi manuscrise au fost scrise în scrierea tipului Ḥijāzī. Manuscrisele în stil hijazi confirmă totuși că transmiterea Coranului în scris a început într-un stadiu incipient. Probabil în secolul al IX-lea, scrierile au început să aibă linii mai groase, care sunt cunoscute în mod tradițional ca scrieri Kufic. Spre sfârşitul secolului al IX-lea, în exemplarele Coranului au început să apară scrieri noi care au înlocuit scrierile anterioare. Motivul pentru care s-a întrerupt utilizarea stilului mai vechi a fost că producerea acestuia a durat prea mult și că cererea de copii a crescut. Prin urmare, copistii au ales stiluri de scriere mai simple. Începând cu secolul al XI-lea, stilurile de scriere utilizate au fost în principal naskh, muhaqqaq, rayḥānī și, în ocazii mai rare, scrierea thuluth. Naskh era foarte răspândit. În Africa de Nord și Spania, stilul Maghribī a fost popular. Mai distinctă este scrierea Bihari care a fost folosită exclusiv în nordul Indiei. Stilul Nastaʻlīq a fost, de asemenea, rar folosit în lumea persană. La început, Coranul nu avea semne de vocalizare. Sistemul de vocalizare, așa cum îl cunoaștem astăzi, pare să fi fost introdus spre sfârșitul secolului al IX-lea. Întrucât pentru majoritatea musulmanilor ar fi fost prea costisitor să cumpere un manuscris, exemplare ale Coranului au fost păstrate în moschei pentru a le face accesibile oamenilor. Aceste copii aveau adesea forma unei serii de 30 de părţi sau juz'. În ceea ce priveşte productivitatea, copistii otomani dau cel mai bun exemplu. Acest lucru a fost ca răspuns la cererea larg răspândită, nepopularitatea metodelor de imprimare și din motive estetice.  Întrebare: Cum a fost transmis Coranul înainte ca imprimarea să fie adoptată pe scară largă?
manuscrise