În Teatrul de luptă din Pacific, o forță de șase portavioane japoneze cu puterea lor combinată de lovire a avioanelor, "Kidō Butai", a acționat ca o unitate și a rătăcit practic la voință pentru primele șase luni de război. A efectuat raiduri distructive împotriva pozițiilor inamice de la Hawaii în est până la India în vest și a sprijinit în mod eficient invaziile japoneze în Filipine, Malaezia și Burma britanice și Indiile Orientale Olandeze. Cu toate acestea, între mai şi octombrie 1942, Japonia şi America au purtat patru bătălii majore între flotele centrate în jurul portavionelor lor. În timpul acestor bătălii, navele de război opuse nu au fost niciodată în raza vizibilă una de cealaltă, nici nu au tras cu armele lor în alte nave de război. Doar avioanele au atacat. Prima dintre aceste bătălii a zădărnicit încercarea japonezilor în Marea Coralului.
pentru a izola Australia. A doua a oprit expansiunea controlului japonez spre est în Pacific, spre Insula Midway. Următoarele două au contribuit la menţinerea prezenţei americane pe Guadalcanal. Aceste patru angajamente au fost costisitoare pentru ambele părți. La momentul atacului de la Pearl Harbor, Japonia avea un total de nouă flote și portavioane ușoare în Teatrul Pacificului. America a avut patru în Pacific cu alte două departe în Atlantic. La sfârșitul lunii octombrie 1942, după ce Japonia a pierdut bătăliile din cauza scufundărilor și avariilor, avea doar trei astfel de portavioane operaționale în Teatrul Pacificului, iar America, pentru o perioadă de două săptămâni, nu avea nici una. Deși costisitoare, bătăliile au fost avantajoase din punct de vedere strategic pentru americani, contribuind semnificativ la schimbarea inițiativei strategice în Teatrul Pacific de la Japonia la America.