Prima clădire considerată a fi construită în stil neoclasic turcesc este Marele Post (1905-09), de Vedat Bey în Sirkeci. Clădirea a adus înapoi elemente clasice otomane din secolul al XVI-lea, cum ar fi lucrările din piatră bicoloră și modelele geometrice islamice. Acest lucru a dat startul mișcării care a primit apoi numele de Noua arhitectură otomană. După Revoluția tinerilor turci din 1908, noul guvern a promovat arhitectura renașterii otomane ca un contrast cu multe clădiri construite în stilurile europene occidentale. Noile clădiri guvernamentale, precum și clădirile publice construite în ultimul deceniu al imperiului au fost proiectate în principal în stilul neo-otomanic, cum ar fi Liceul Eyüp Reşadiye al 7-lea (1911), Piatra Beşiktaş (1913), Monumentul Martirilor Aviației (1916), precum și noul sediu al Comitetului Uniunii și Progresului, care va deveni ulterior prima clădire a Marii Adunări Naționale după finalizare, în 1920. Chiar şi după sfârşitul Primului Război Mondial, în timpul ocupaţiei aliate a Constantinopolului
, construcția de clădiri noi a continuat în acest stil. Apartamentele Tayyare, de Ahmet Kemaleddin, au fost construite între 1918 și 1922, în timpul ocupației.