David M. Robinson susține că diferite edicte și legi emise de împăratul Hongwu, fondatorul dinastiei Ming, par să respingă influența mongolă în China cu interzicerea căsătoriei și a practicii de înmormântare, îmbrăcăminte, vorbire și chiar muzică. Cu toate acestea, Robinson subliniază modul în care această retorică contrazice continuarea de către împăratul Hongwu a instituțiilor Yuan, cum ar fi sistemul de garnizoane ereditare și ocupațiile. El a inițiat campaniile de cucerire a zonelor care nu au fost anterior controlate de dinastiile native chineze, inclusiv teritoriile din Yunnan
, Liaodong (Manciuria) şi Mongolia. El a continuat să recruteze mongoli în armată și a menținut tradiția din epoca Yuan de a aduce concubine și eunuci coreeni în palatul imperial. Robinson susține că dinastia Ming "a fost în multe privințe un adevărat succesor" al Yuan, deoarece împărații Ming au căutat să-și legitimeze domnia prin moștenirea Yuan, mai ales că dinastia rivală Yuan de Nord a continuat să existe. Împăratul Yongle a fost mult mai explicit în invocarea unei comparații între domnia sa și cea a lui Kublai Khan, așa cum se reflectă în politica sa externă foarte activă, proiecția puterii chineze Ming în străinătate și campaniile militare expansioniste. În urma crizei Tumu din 1449, guvernul Ming a descurajat în mod activ imigrarea în continuare a popoarelor mongole (favorizând politicile ocazionale de relocare pentru cei care trăiau deja în China). Mongolii au continuat să servească ca ofițeri militari Ming chiar și după implicarea mongolilor în rebeliunea eșuată din 1461 a lui Cao Qin, dar numărul lor a început să scadă, deoarece ofițerii ereditari în general au fost înlocuiți treptat de bărbați de origine mai umilă.