Scrie o continuare pentru acest paragraf - Dragomirov a intrat în infanterie în 1849, devenind locotenent în 1852 și locotenent în 1854. În ultimul an a fost ales să studieze la Academia Nicolae (un colegiu de personal), și aici s-a distins atât de mult încât a primit o medalie de aur, o onoare care, se spune, a fost acordată unui student al academiei doar de două ori în secolul al XIX-lea. În 1856, Dragomirov a fost promovat la gradul de căpitan de stat major, iar în 1858 la gradul de căpitan, fiind trimis în ultimul an să studieze metodele militare în vogă în alte țări. El a vizitat Franța, Anglia și Belgia și a scris rapoarte voluminoase despre taberele de instruire și manevră ale acestor țări de la Châlons, Aldershot și Beverloo. În 1859, a fost atașat la cartierul general al regelui Sardiniei Victor Emanuel al II-lea în timpul campaniei de la Magenta și Solferino, iar imediat după întoarcerea sa în Rusia a fost trimis la Academia Nicolae ca profesor de tactici. Dragomirov a jucat un rol de lider în reorganizarea sistemului educațional al armatei și a acționat și ca instructor pentru mai mulți prinți ai familiei imperiale. Această funcție a deținut-o până în 1863, când, în calitate de locotenent-colonel, a participat la reprimarea insurecției poloneze din 1863-1864.
, revenind la Sankt Petersburg în ultimul an ca colonel și șef de personal la una dintre diviziile de gardă. În timpul războiului austro-prusac din 1866, Dragomirov a fost atașat cartierului general al armatei a doua prusace. El a fost prezent la bătăliile de pe Elba superioară și la Königgrätz, iar comentariile sale despre operațiunile la care a fost martor sunt de cea mai mare valoare pentru studentul de tactici și al războiului din 1866.