În Roma Antică, în timp ce inițial sinuciderea era permisă, ea a fost mai târziu considerată o crimă împotriva statului din cauza costurilor sale economice. Aristotel a condamnat toate formele de sinucidere în timp ce Platon era ambivalent. În Roma, unele motive pentru sinucidere au inclus moartea voluntară într-un gladiator, vinovăția pentru uciderea cuiva, pentru a salva viața altuia, ca urmare a doliu, de rușine și ca o scăpare de situații de viol, suferință fizică, înfrângere sau persecuție penală. În ciuda faptului că sinuciderea era considerată un păcat creștin în afara orașului, fără o piatră de mormânt sau un marker, ea a fost considerată o metodă acceptabilă de a face față înfrângerii militare. În Roma Antică, în timp ce inițial sinuciderea era permisă, a fost mai târziu considerată o crimă împotriva statului datorită costurilor sale economice. În Franța, în timpul Conciliului lui Ludovic
la periferia oraşului