Citește pasajul de mai jos și apoi răspunde la întrebarea de mai jos în aceeași limbă ca și pasajul:  Trecerea: Mecanismele exacte care stau la baza diabetului gestaţional rămân necunoscute. Semnul distinctiv al DMG este rezistenţa la insulină crescută. Se crede că hormonii sarcinii şi alţi factori interferează cu acţiunea insulinei, deoarece aceasta se leagă de receptorul de insulină. Interferenţa apare probabil la nivelul căii de semnalizare celulară dincolo de receptorul de insulină. Întrucât insulina promovează intrarea glucozei în majoritatea celulelor, rezistenţa la insulină împiedică glucoza să intre în mod corespunzător în celule. Ca urmare, glucoza rămâne în fluxul sanguin, unde nivelurile de glucoză cresc. Pentru a depăşi această rezistenţă, este necesară mai multă insulină; se produce de aproximativ 1,5-2,5 ori mai multă insulină decât într- o sarcină normală. Rezistenţa la insulină este un fenomen normal care apare în al doilea trimestru al sarcinii, care în cazurile de DMG progresează ulterior până la nivelurile observate la o persoană care nu este însărcinată şi care suferă de diabet de tip 2. Se crede că asigură alimentarea cu glucoză a fătului în creştere. Femeile cu DMG au o rezistenţă la insulină pe care nu o pot compensa prin creşterea producţiei de insulină în celulele β ale pancreasului. Hormonii placentari şi, într- o măsură mai mică, creşterea depozitelor de grăsime în timpul sarcinii par să mediazeze rezistenţa la insulină în timpul sarcinii. Cortizolul şi progesteronul sunt principalii vinovaţi, dar lactogenul placentar uman, prolactina şi estradiolul contribuie, de asemenea. Analiza multivariată de regresie treptată dezvăluie că, în combinaţie cu alte hormoni placentali, leptina, factorul de necroză tumorală alfa şi resistina sunt implicate în scăderea sensibilităţii la insulină care apare în timpul sarcinii, factorul de necroză tumorală alfa fiind considerat cel mai puternic predictor independent al sensibilităţii la insulină în timpul sarcinii. O corelaţie inversă cu modificările sensibilităţii la insulină din perioada dinaintea concepţiei până la sfârşitul gestaţiei reprezintă aproximativ jumătate din variaţia în scăderea sensibilităţii la insulină în timpul gestaţiei: cu alte cuvinte, niveluri scăzute sau modificări ale factorilor TNF alfa corespund cu o probabilitate mai mare sau predispoziţie la rezistenţă la insulină sau...  Întrebare: Ce afecţiuni medicale apar în a doua jumătate a sarcinii?
Rezistenţă la insulină