Paul Narveson a susținut în 1984 că mai mult de trei sferturi din subiectele melodice nu au fost explorate temeinic. Melodiile existente în cea mai mare parte a muzicii europene scrise înainte de secolul al XX-lea și în muzica populară de-a lungul secolului al XX-lea, au prezentat "patruni de frecvență fixe și ușor de discerne", "evenimente recurente, adesea periodice, la toate nivelurile structurale" și "recurență a durărilor și a modelelor de durate". Melodiile din secolul al XX-lea au utilizat "o varietate mai mare de resurse de varietate de tonuri decât a fost obișnuită în orice altă perioadă istorică a muzicii occidentale". Deși calitatea diatonică a fost încă folosită, scara diatonică a fost cea mai folosită, "compozitorii au devenit un rol esențial pentru orice varietate de tonuri și dimensiuni ale melodiei" (Întrebare: "Care element al melodiei
durata, tonalitatea și calitatea (timbru), textura și intensitatea