După ce a locuit la München (Germania) și la Basel (Elveția), el s-a refugiat la Liège (Belgia) împreună cu soția sa și cu mai mulți alți regicidi convenționali, printre care fostul președinte al Convenției și deputatul Marne Thuriot de la Rozière, precum și deputații din Ille-et-Vilaine, Lot-et-Garonne, Haute-Garonne Mailhe, Indre-et-Loire Ysabeau și Oise Matthieu-Miranpal. El a fost ajutat pentru a se stabili în orașul belgian de un anumit comisar de poliție Wassin, care la început l-a luat pentru fratele său mai mic (colonelul Grande Armée al lui Napoleon, Jean-Chrysostôme Calès) cu care a servit. Acolo, pentru a supraviețui, a continuat să practice medicina, precum și alte activități, cum ar fi lucrări privind economia agricolă, așa cum s-a menționat el însuși într-o scrisoare revelatoare adresată unuia dintre nepoții săi, Godefroy Calès (și nepotului său de cinci ani, Jean Jules Godefroy Calès, ambii viitori reprezentanți republicani în 1848 și 1885), care oferă o informație interesantă despre noua sa viață în orașul belgian. El demonstrează, de asemenea, în această scrisoare că, până la amurgul vieții sale, a păstrat o blestemare constantă a nobilimii: "Acești nobili nu au nici o nobilime și, atâta timp cât această castă va exista, va fi ghinionul Franței. Nu doresc să fie anihilată, dar aș vrea să fie pusă în incapacitatea de a face rău". <unk>La scurt timp după sosirea sa la Liège, Bourbonii, răspunzând solicitărilor unui prieten căruia Calès i-a salvat viața în timpul Terorii, au consimțit să-l lase să se întoarcă în Franța, dar Calès a refuzat, susținând că fiind exilat printr-o lege, nu se putea întoarce decât printr-o lege. După Revoluția din iulie 1830
, nu a dorit să profite de abrogarea legii de amnistie promulgată de Monarhia din iulie și, prin urmare, nu s-a mai întors în Franța.