Completaţi următoarea frază: Acest lucru se datorează faptului că energia eliberată în timpul unui cutremur şi, prin urmare, magnitudinea acesteia, este proporţională cu suprafaţa faliei care se rupe şi cu scăderea tensiunii. Prin urmare, cu cât este mai lungă lungimea și cu cât este mai largă lățimea zonei defecte, cu atât este mai mare magnitudinea rezultată. Partea cea mai superioară, fragilă a crustei terestre, şi plăcile reci ale plăcilor tectonice care coboară în jos în mantaua fierbinte, sunt singurele părţi ale planetei noastre care pot stoca energie elastică şi o pot elibera în rupturi de falie. Stâncile mai fierbinţi decât aproximativ curg ca răspuns la stres; ele nu se rup în cutremure. Lungimile maxime observate ale rupturilor și ale falelor cartografiate (care se pot rupe într-o singură ruptură) sunt aproximative. Exemple sunt cutremurele din Alaska (1957), Chile (1960) și Sumatra (2004), toate în zone de subducție. Cele mai lungi rupturi de cutremur pe falii de grevă, cum ar fi falia San Andreas (1857,
1906), falia nord-anatoliană din Turcia (1939) și falia Denali din Alaska (2002) sunt de aproximativ jumătate până la o treime din lungimea marginii plăcilor subductive, iar cele de-a lungul falelor normale sunt chiar mai scurte.