Scrii o continuare pentru acest paragraf - Prima sursă care menționează acest loc specific ca un loc de închinare evreiesc este din secolul al XVII-lea. Locurile anterioare folosite de evrei pentru a plânge distrugerea Templului, în perioadele în care accesul la oraș le-a fost interzis, se aflau la est, pe Muntele Măslinilor și în Valea Kidronului de dedesubt. De la mijlocul secolului al XIX-lea încoace, au fost făcute încercări de către diferiți evrei de a cumpăra drepturile asupra zidului și a zonei sale imediate, dar niciunul nu a avut succes. Odată cu apariția mișcării sioniste la începutul secolului al XX-lea, zidul a devenit o sursă de fricțiune între comunitățile evreiești și musulmane, acestea din urmă fiind îngrijorate că zidul ar putea fi folosit pentru a promova pretențiile evreiești la Muntele Templului și, prin urmare, la Ierusalim. În această perioadă, izbucnirile de violență la poalele zidului au devenit obișnuite, cu o revoltă deosebit de mortală în 1929
în care 133 de evrei au fost ucişi şi 339 răniţi. După războiul arabo-israelian din 1948, partea de est a Ierusalimului a fost ocupată de Iordania. Sub controlul iordanian, evreii au fost expulzați complet din Orașul Vechi, inclusiv din cartierul evreiesc, iar evreilor li s-a interzis să intre în Orașul Vechi timp de 19 ani, interzicând în mod eficient rugăciunea evreiască la locul Zidului de Vest. Această perioadă s-a încheiat la 10 iunie 1967, când Israelul a obținut controlul asupra sitului în urma războiului de șase zile. La trei zile după ce au stabilit controlul asupra sitului Zidului de Vest, cartierul marocan a fost demolat de autoritățile israeliene pentru a crea spațiu pentru ceea ce este acum piața Zidului de Vest.