Scrie o continuare pentru acest paragraf - În 1900, ministrul prusac al Lucrărilor Publice în Camera Reprezentanților din Prusia a vorbit în favoarea construirii unui pod peste Rin la Bingen. Studiile efectuate de căile ferate de stat prusace au favorizat inițial o locație la Bingerbrück deoarece curentul din jurul Binger Loch (<unk>Bingen hole<unk>, un pasaj îngust creat printr-un recif din Rin în secolul al XVII-lea și ulterior lărgit) a făcut un pod imposibil de realizat în Bingen. Prin urmare, un loc pentru pod a fost selectat în amonte de insula Rhin de Rüdesheim Aue la km 525.26 al Rinului, unde râul are o lățime de aproximativ 900 de metri. Dezbaterile cu privire la construirea unui pod feroviar, a unui pod rutier sau a unui pod combinat au continuat timp de peste un deceniu în Reichstag până când fondurile pentru construcția unui pod feroviar au fost aprobate în martie 1913. În acest caz, preocupările militare au fost decisive. Noul pod al Rinului a fost o cale ferată strategică care a conectat calea ferată dreaptă a Rinului cu calea ferată din Valea Nahe și cu calea ferată din Valea Glanului, creând astfel o altă cale ferată militară germană până la granița cu Franța. Imperiul german a furnizat peste 75% din costul podului și al liniilor de acces, restul a fost finanțat de statele participante Prusia și Marele Ducat de Hesse. Curba de legătură a fost de la pod spre Geisenheim și mai departe spre Wiesbaden nu a fost eligibilă pentru finanțarea imperială, deoarece transportul militar ar urma aparent Rinul de la Oberlahnstein, folosind calea ferată Lahn Valley. Două poduri similare de cale ferată au fost construite de asemenea peste Rin, în mare parte din motive militare: Podul Prințului Moștenitor William de la Urmitz și Podul Ludendorff
la Remagen.