În afară de aceste succese, cariera de curse a lui Amon părea din nou să fi stagnat. Se pare că o întâlnire întâmplătoare cu Mo Nunn de la Ensign Racing a dus la conducerea lui Ensign, dar de fapt Mo Nunn a crezut că noul său N175 este o mașină foarte rapidă și nu i-a văzut pe cei doi piloți olandezi favorizați de compania olandeză HB Security care a sponsorizat Ensign destul de repede. Gijs van Lennep, campionul european F5000 din 1973 într-o Surtees TS11 care a câștigat Le Mans în 1971 și 1976 a fost un pilot foarte bun, dar și unul dintre ultimii aristocrați de curse. Van Lennep, a calificat mașina la debutul său în GP Franța la Paul Ricard și a terminat pe locul 6 în GP Germania
la Nürburgring, şi a fost mai rapid pe ambele circuite decât Patrick Nève sau Amon au fost în 1976. Amon a obținut locul 7 în GP-ul elvețian non-campionat de la Dijon, vânându-l pe James Hunt care a debutat cu Hesketh 308C dezamăgitor și locul 12 în două GP-uri în Ensign N175 la GP-urile austriece și italiene. La Monza, după o lungă oprire la boxe, el a alergat în cele din urmă la un ritm competitiv, alergând cu 4 ture în urmă, dar ținând pasul cu Ferrari 312T-ul lider al lui Niki Lauda pentru un număr de ture. Evaluarea progresivă a posibilităților a ceea ce încetinea N175 l-a determinat pe Amon să schimbe alinierea cutiei de aer în ziua GP-ului italian și acest lucru a dus la un câștig de 2 secunde (la fel ca schimbarea poziției răcitorului de aer care a pierdut și a câștigat două secunde pe McLaren M23 al lui Hunt rezolvat de GP-ul francez din 1976). În mod ironic, Amon nu a mai concurat niciodată cu N175 și cu căsuțele de aer înalte au fost interzise până când N176 a concurat la Jarama în anul următor, dar flash-ul de testare și geniul de conducere a fost suficient pentru a-i da lui Amon o altă șansă. Deși rezultatele nu au fost remarcabile, el și Nunn au lucrat bine împreună, așa că Amon s-a alăturat lui Ensign pentru sezonul 1976 F1.