Wehrmachtul s-a bazat, de asemenea, pe minele antitanc pentru a apăra Zidul Atlanticului, plantând șase milioane de mine de toate tipurile doar în nordul Franței. Minele erau de obicei aşezate în rânduri de aproximativ 500 de metri adâncime. Alături de tipurile anti-personal, au existat diferite modele de mine Tellermine, Topfmines și Riegel. Pe frontul de vest
, minele antitanc au fost responsabile pentru 20-22% din pierderile tancurilor aliate. Deoarece majoritatea acestor mine erau echipate cu fuse de presiune (mai degrabă decât cu tije de înclinare), rezervoarele erau mai des afectate decât distruse.