Scrie o continuare pentru acest paragraf - O revoltă împotriva dominației franceze
a fost lansată la mijlocul anului 1925 de către șeicul (șeful) druz, Sultan Pasha al-Atrash, în munții sudici ai Jabal al-Druze. Pe măsură ce oamenii lui al-Atrash au obținut victorii decisive împotriva Armatei Franceze din Levant, naționaliștii sirieni au fost inspirați și revolta s-a răspândit spre nord, în mediul rural al Damascului și dincolo de acesta. Al-Bakri a fost legătura principală între al-Atrash și mișcarea rebelă emergentă din Damasc și Ghouta. Ghouta este câmpia fertilă care înconjoară Damascul, iar livezile sale și canalele sale extinse au oferit adăpost rebelilor și o bază de unde puteau ataca Damascul. În august, al-Bakri l-a convins pe al-Kharrat să se alăture revoltei. Potrivit lui Provence, al-Kharrat era "ideal" pentru această funcție, având "o mulțime de tineri localnici, notorietate în afara cartierului, conexiuni bune și o reputație de rezistență". Grupul de luptători comandat de el era cunoscut sub numele de " 'isabat al-Shawaghirah " (banda al-Shaghour). Deși a fost numită după cartierul al-Kharrat, trupa a inclus douăzeci de "qabadayat" și reținuții lor înarmați din alte cartiere din Damasc și satele din apropiere. Principalele sale zone de operațiuni au fost în vecinătatea orașului al-Shaghour și a pădurii al-Zur din Ghouta de Est. Prin alianța sa cu un lider religios sufi, al-Kharrat a adus o dimensiune islamică a războiului sfânt la revolta în mare parte seculară, ceva care nu a fost binevenit de unii implicați.