Califatul Abbasid a slăbit după războiul civil Abbasid
în anii 810, iar puterea califală a fost contestată de tendințele secesioniste ale conducătorilor periferici, inclusiv cei din Tbilisi. În același timp, emiratul a devenit o țintă a dinastiei georgiene Bagrationi, care își extindeau teritoriul de la Tao-Klarjeti pe teritoriile georgiene. Emiratul Tbilisi a crescut în putere relativă sub conducerea lui Ishaq ibn Isma'il (833-853), care a fost suficient de puternic pentru a suprima energiile prinților georgieni și pentru a se lupta cu autoritatea abbasidă în regiune. El a reținut plata anuală a tributului către Bagdad și și-a declarat independența față de calif. Pentru a suprima rebeliunea, în 853 califul al-Mutawakkil a trimis o expediție punitivă condusă de Bugha al-Kabir (cunoscut și sub numele de Bugha Turcul), care a ars Tbilisiul până la temelii și l-a decapitat pe Ishaq, punând capăt șanselor orașului de a deveni centrul unui stat islamic independent în Caucaz. Abasizii au ales să nu reconstruiască orașul pe scară largă și, ca urmare, prestigiul și autoritatea musulmanilor din regiune au început să scadă.