În ciuda faptului că împărtășeau limba și religia vecinilor lor țărani ucraineni, de-a lungul secolului al XIX-lea nobilii ucraineni din Ucraina de Vest au avut tendința de a fi de partea nobilimii poloneze în timpul conflictelor dintre comunitățile poloneze și ucrainene. În 1848, nobilii ucraineni s-au oferit voluntari pentru garda națională poloneză și în 1863 au luat donații în sprijinul rebelilor polonezi din Imperiul Rus
- Da, domnule. Satele populate în mare parte de nobilimea ucraineană aveau tendința de a vota pentru candidații polonezi și de a se opune eforturilor de a răspândi alfabetizarea printre țărani. Nobilii erau atât de preocupați politic de încercarea de a-și păstra sau de a-și recâștiga drepturile speciale ca nobili, încât nu s-au angajat în alte forme de activism politic. Înstrăinarea nobililor de mișcarea națională ucraineană nu a fost unilaterală. Mișcarea națională ucraineană a fost foarte axată pe țărani și a respins nobilimea, al cărei fundal social nu se potrivea cu narațiunea naționalistă. Nobilimea a fost adesea tratată ca un ţap ispășitor și a fost acuzată de eșecurile electorale; presa mișcării naționale i-a acuzat de lăcomie și de vânzarea voturilor lor polonezilor. Aproape nici unul dintre activiștii politici din secolul al XIX-lea care au căutat să amelioreze situația dificilă a țăranilor ucraineni, sau să răspândească alfabetizarea, sau să încurajeze ucrainizarea, sau să limiteze exploatarea economică, nu au fost nobili. Indiferența consecventă sau opoziția nobililor față de cauzele ucrainene a dus la faptul că unii activiști ucraineni din mediul rural au susținut că nobilii nici măcar nu făceau parte din națiunea ucraineană.