Scrie o continuare pentru acest paragraf - luptători. În 1942, britanicii au introdus un alt avion de vânătoare navală prin adaptarea unei aeronave de mare succes, Spitfire, pentru a fi utilizată pe portavioane. Supermarine Seafire a fost mai rapid decât predecesorii săi și a început să înlocuiască Hawker Sea Hurricanes pentru serviciul de front. Cu toate acestea, în cazul unui vânt slab, a fost supusă aterizărilor forțate. De asemenea, având intrările de aer de răcire a motorului de pe partea inferioară a fuselajului, a făcut scăparea mai periculoasă pentru pilot, așa cum a fost și în cazul Hurricane. Domeniul de acţiune al Seafire era limitat, dar putea fi extins folosind rezervoare. Seafires a sprijinit invaziile Aliatilor în Africa de Nord, Sicilia, Italia continentală și sudul Franței.
Alocate temporar la baze terestre, au sprijinit, de asemenea, invazia Normandiei. În Pacific, ca parte a Flotei Britanice din Pacific, Seafires au fost folosite pentru CAP. În general, adaptările aeronavelor terestre au avut performanțe inferioare în comparație cu avioanele portavioane construite special în SUA. Introdusă la sfârșitul războiului, Fairey Firefly, construită special în Marea Britanie, a prezentat performanțe superioare și a avut o putere de foc mai mare decât predecesorul său, Fairey Fulmer. A fost concepută încă din 1938, dar dezvoltarea prelungită a întârziat utilizarea sa în luptă până la mijlocul anului 1944, moment în care performanța sa a fost eclipsată atât de luptătorii Axei, cât și de cei ai Aliaților. Firefly a participat la operațiuni împotriva cuirassatului german Tirpitz în Norvegia în iulie 1944. În timpul operațiunilor împotriva rafinăriilor de petrol japoneze de la Sumatra la începutul anului 1945, un Firefly a doborât un avion de vânătoare Nakajima Ki-43 (<unk>Oscar<unk>). Fireflies au sprijinit, de asemenea, acțiuni bazate pe portavioane împotriva transportului naval japonez și împotriva pozițiilor din insulele Caroline și japoneze. Mai puţin de 800 au fost produse în timpul războiului.