În 2002, viziunea lui Seyfert pentru o întreprindere de filmare fără cartel a început să ia formă în timp ce explora inegalitățile din America Latină prin ochii oamenilor săi deposedați: Văduvele etnocidului guatemalez cunoscut sub numele de Holocaustul tăcut lângă Rabinal, locul celor mai sângeroase masacre din Războiul Civil din Guatemala
, fermieri de coca și muncitori abandonați în minele de tungsten din Anzii bolivieni, un trib amazonian alungat din pădurea tropicală de exploatatorii forestieri și companiile petroliere, descendenții jamaicani ai sclavilor care vând sex femeilor de vârstă mijlocie și reclusivi Rastafarian Mansion Bobo Ashanti din Bull Bay apel pentru repatriere în Africa, "recicladores" care locuiesc pe o mega groapă de gunoi de 150 de hectare din Mexico City și cubanezi rezistenți în lupta lor zilnică de supraviețuire în ruinele din Havana Centrală, copii de stradă în vârstă de 10 ani care trăiesc printre deportați membri ai bandei americane Mara Salvatrucha într-un El Salvador devastat și gangsteri brazilieni înarmați în căutarea lor pentru umanitate. Filmele lui Seyfert sunt în întregime auto-finanțate și produse cu unelte rudimentare și au rămas relevante mult timp după ce au fost realizate. Acestea sunt citate în articole academice și disertații.