În 1973, Congresul (I) condus de Indira Gandhi a încheiat "One Rank One Pension", baza pentru a decide pensia personalului forțelor armate indiene, care a fost în vogă de 26 de ani de la independență, printr-un ordin administrativ ex parte. În plus, Guvernul, pe baza raportului celei de-a treia comisii de plată, din care a fost exclusă reprezentarea forțelor armate și care a fost dominată de birocrați, a crescut pensia civililor, care s-au pensionat la 58 de ani, de la 30 la 50 la sută, o creștere netă de 20 la sută; și a redus pensia soldaților, ofițerilor non-comissionari (NCO) și ofițerilor juniori comisionați (JCO), cu 20 la sută, de la 70 la 50 la sută din salariul de bază, cu condiția ca pentru o pensie completă, serviciul minim să fie de 33 de ani. Dar în 1973, când soldaţii se retrăgeau după 15 ani de serviciu, la vârsta de 33/36 de ani, primeau mai puţin de 30% din salariu ca pensie. Astfel, pensia soldaţilor a fost redusă nu cu 20 de procente, ci cu 40 de procente, de la 70 la 30 procente. În plus față de reducerea pensiilor militare, guvernul a redus statutul soldatului prin egalizarea "soldaților de infanterie cu mai puțin de trei ani de serviciu" cu "muncă semi-calificată/necalificată". Decizia a fost anunţată la două luni după ce mareşalul Sam Manekshaw, care a condus armata în războiul victorios din 1971
Motivul pentru depresia pensiilor forțelor armate, care continuă să-i învinovățească pe veterani și pe personalul de serviciu, dat de guvernul Congresului I, a fost că a vrut să asigure "echivalența" pensiilor forțelor armate cu cele ale civililor.