După ce a câștigat alegerile din 1922, Bonar Law, bolnav terminal, a demisionat în mai 1923. Deși dețineau majoritatea în guvern, conservatorii erau încă divizați, deoarece mulți dintre cei care au rămas până la sfârșitul amar al fostei coaliții au refuzat să preia funcția în cabinetul lui Law. Absența lor explică de ce necunoscutul Stanley Baldwin a devenit lider al partidului la doar doi ani după ce a intrat pentru prima dată într-o postă ministerială majoră. Baldwin a convocat alegeri în 1923 pe tema tarifelor, dar și-a pierdut majoritatea; Ramsay MacDonald a format un guvern laburist minoritar. Baldwin s-a întors după ce a câștigat alegerile din 1924. Al doilea guvern al său l-a adus pe Austen Chamberlain în funcția de secretar de externe, pe Winston Churchill la Trezorerie și pe Neville Chamberlain la Ministerul Sănătății. Baldwin a gestionat cu îndemânare greva generală din 1926
şi a adoptat Legea Dispuţilor de Comerţ din 1927 pentru a limita puterile sindicatelor. Baldwin a pierdut alegerile generale din 1929 și continuarea conducerii sale a fost supusă unor critici ascuțite de baronii presei Rothermere și Beaverbrook.