La sfârşitul anului 1810, Ferdinand al VII-lea al Spaniei, prizonier, a fost recunoscut de curţile din Cadiz şi de junta guvernamentală din America ca rege subordonat suveranităţii populare. În acord cu acest lucru, a apărut un conflict militar între regalici și patrioți cu privire la unitatea sau independența imperiului. Cu toate acestea, în 1814, odată cu înfrângerea lui Napoleon după Tratatul de la Valençay, Ferdinand al VII-lea s-a întors și, printr-o lovitură de stat, a reintrodus absolutismul. Ferdinand a reușit să învingă și să reprime liberalii peninsulari și a abolit Constituția republicană din Cadiz, deși nu a putut să-i învingă pe revoluționari, care au rezistat și și-au format propriile congrese naționale. Marina spaniolă s-a prăbușit în războiul împotriva lui Napoleon, așa că, în practică, sprijinea forțele expediționare care au sosit în grupuri mici. În 1820, armata spaniolă, condusă de Rafael Riego, s-a revoltat împotriva absolutismului, a restaurat așa-numitul Trienio Liberal și a pus capăt amenințării cu invazia împotriva Rio de la Plata și Venezuela, dar nu a schimbat poziția Spaniei împotriva separatismului, ceea ce a dus la prăbușirea apărătorilor regelui în America. În decursul deceniului următor, armatele Patriotelor au obținut victorii majore și au obținut independența în țările lor respective. Instabilitatea politică din Spania, fără marină, armată sau trezorerie, a convins mulți spanioli americani de necesitatea de a stabili în mod oficial independența față de țara mamă. În Spania, o armată franceză a Sfintei Alianţe
au invadat şi au sprijinit absolutistii, au restaurat Ferdinand al VII-lea, şi au ocupat Spania până în 1828.