Ultras și-au extins sprijinul și au pus capăt disidenței militare în creștere în 1823, când intervenția în Spania, în favoarea regelui Bourbon Ferdinand al VII-lea și împotriva guvernului liberal spaniol, a alimentat fervoarea patriotică populară. În ciuda sprijinului britanic pentru acțiunea militară, intervenția a fost văzută pe scară largă ca o încercare de a câștiga din nou influența în Spania, care a fost pierdută în favoarea britanicilor sub Napoleon. Armata expediţionară franceză, numită cei 100.000 de fii ai Sfântului Ludovic
, a fost condus de ducele d'Angoulême, fiul contelui d'Artois. Trupele franceze au mărșăluit spre Madrid și apoi spre Cadiz, alungând liberalii cu puține lupte (aprilie-septembrie 1823), și vor rămâne în Spania timp de cinci ani. Sprijinul pentru extremiști în rândul celor bogați care au votat a fost întărit și mai mult prin distribuirea favorurilor într-o manieră similară cu camera din 1816 și temerile legate de "charbonnerie", echivalentul francez al "carbonari". La alegerile din 1824, a fost asigurată o altă mare majoritate.