În 1906, punerea în funcțiune a HMS Dreadnought a dus la învechitul tuturor navelor de luptă existente. Dreadnought, prin înlăturarea baterii secundare, a fost capabil să transporte zece tunuri de 12 inci (305 mm) în loc de patru. Ea putea trage opt tunuri grele pe latura lată, spre deosebire de patru de la un pre-dreadnought; și șase tunuri înainte, spre deosebire de două. Trecerea la un design "toate-mare-tune" a fost o concluzie logică a distanțelor de luptă din ce în ce mai lungi și a bateriilor secundare mai grele ale ultimelor pre-dreadnought; Japonia și Statele Unite au proiectat nave cu un armament similar înainte de Dreadnought, dar nu au fost în măsură să le completeze înaintea navei britanice.
îndepărtarea bateriei secundare