În Roma Antică, în timp ce inițial sinuciderea era permisă, ea a fost mai târziu considerată o crimă împotriva statului datorită costurilor sale economice. Aristotel a condamnat toate formele de sinucidere în timp ce Platon era ambivalent. În Roma, unele motive pentru sinucidere au inclus moartea voluntară într-un gladiator de luptă, vinovăția pentru uciderea cuiva, pentru a salva viața altuia, ca rezultat al doliu, de rușine, și ca o scăpare de situații de viol, de suferință fizică, de înfrângere sau de persecuție penală. În ciuda faptului că sinuciderea a fost considerată un păcat creștin în afara orașului, fără o piatră de mormânt sau un marker. Totuși, a fost considerată o metodă acceptabilă de a face față înfrângerii militare.
costuri economice