În cele 36 de ore care au urmat alegerilor, 16 persoane au fost ucise (în majoritate de ofițeri de poliție care încercau să mențină ordinea sau să intervină în ciocniri violente) și 39 au fost răniți grav, în timp ce 50 de biserici și 70 de centre politice conservatoare au fost atacate sau incendiate. Dreapta a crezut cu tărie, la toate nivelurile, că vor câştiga. Aproape imediat după ce rezultatele au fost cunoscute, un grup de monarhiști i-au cerut lui Robles să conducă o lovitură de stat, dar el a refuzat. Cu toate acestea, el i-a cerut prim-ministrului Manuel Portela Valladares să declare starea de război înainte ca masele revoluționare să se arunce pe străzi. Franco l-a abordat, de asemenea, pe Valladares pentru a propune declararea legii marțiale și retragerea din armată. Nu a fost o tentativă de lovitură de stat, ci mai degrabă o "acţiune poliţienească" asemănătoare cu cea din Asturias.
, ca Franco a crezut că mediul post-alegeri ar putea deveni violent și a fost încercarea de a reprima percepute amenințarea de stânga. Valladares a demisionat, chiar înainte ca un nou guvern să poată fi format. Cu toate acestea, Frontul Popular, care s-a dovedit a fi un instrument electoral eficient, nu s-a transformat într-un guvern al Frontului Popular. Largo Caballero și alte elemente ale stângii politice nu au fost pregătite să lucreze cu republicanii, deși au fost de acord să sprijine o mare parte din reformele propuse. Manuel Azaña Díaz a fost chemat să formeze un guvern înainte de încheierea procesului electoral și l-a înlocuit pe Zamora ca președinte, profitând de o lacună constituțională: Constituția permitea Cortesului să înlăture președintele de la funcție după două dizolvări anticipate, iar în timp ce prima dizolvare (1933) a fost parțial justificată din cauza îndeplinirii misiunii constituționale a primei legislaturi, a doua a fost o simplă încercare de a declanșa alegeri anticipate.