În noiembrie următor, adresându-se Camerei Deputaților, Mordini a denunțat prevaricația guvernului într-un discurs eficient care a contribuit la căderea guvernului Rattazzi. Dar nu a existat absolut nici un indiciu de schimbare a credinței sale acum neclintite în monarhia constituțională a Italiei și nu a existat nicio abatere de la credința sa continuă în posibilitatea unei cooperări mai strânse între Garibaldi și rege. Tocmai acest lucru l-a determinat, în 1863 şi 1864, să ţese o reţea de legături cu un număr de expatriaţi maghiari şi polonezi şi să sprijine insurecţia care a izbucnit în Polonia
în ianuarie 1863. În opinia lui Mordini, condițiile erau bune pentru o intervenție reușită a unei alte armate de voluntari conduse de Garibaldi. El a văzut posibilitatea ca o insurecție reușită în Polonia să conducă la pierderi teritoriale suplimentare ale imperiului austriac urât, implicând Ungaria și - de o importanță deosebită pentru naționaliștii italieni - regiunea Veneto, care, în ciuda istoriei și patrimoniului său mediteranean, a rămas sub control austriac până în 1866. Aceste mașini și speranțe s-au dovedit a fi toate în zadar. Ele s-au întrepătruns cu încercările lui Mordini de a-l convinge pe Garibaldi să accepte conducerea unui partid politic cu "stampă democratică constituțională": el și-a urmărit ideile cu Garibaldi în aprilie 1864, în timpul unei vizite triumfare pe care bărbații au întreprins-o la Londra (unde unificarea Italiei a fost privită ca o chestiune pentru multe sărbători de către clasa politică, iar Garibaldi s-a bucurat de statutul de erou). Garibaldi a respins propunerile lui Mordini și Mordini, care deja renunțase la aderarea la stânga democratică "extremistă" a politicii, a devenit mai ferm angajat în agenda centrului politic principal. În noiembrie 1864 a votat în Camera Deputaților în favoarea mutării capitalei din Torino la Florența: mutarea a fost implementată prompt, în 1865.