În 1974, Frank Sherwood Rowland, profesor de chimie la Universitatea din California, Irvine, și asociatul său postdoctoral Mario J. Molina au sugerat că compușii organici alogenici de lungă durată, cum ar fi CFC, s-ar putea comporta într-o manieră similară cu cea propusă de Crutzen pentru oxidul de azot. James Lovelock a descoperit recent, în timpul unei croaziere în Atlanticul de Sud în 1971, că aproape toți compușii CFC fabricați de la inventarea lor în 1930 erau încă prezenți în atmosferă. Molina și Rowland au concluzionat că, la fel ca N2O, CFC-urile mai mici ar ajunge în stratosferă, unde ar fi disociați de lumina UV, eliberând atomi de clor. Un an mai devreme, Richard Stolar și Ralph Cicerone de la Universitatea din Michigan au arătat că NO este chiar mai eficient în distrugerea ozonului decât NO.
Universitatea California din Irvine