În cele din urmă, căldura pentru aprinderea prin fuziune nu provine de la prima, ci de la o a doua bombă de fisiune numită bujiu, încorporată în inima secundară. Implodarea secundară implozează această bujiu, detonând-o și aprinzând fuziunea în materialul din jurul ei, dar bujiul continuă apoi să se desprindă în mediul bogat în neutroni până când este complet consumat, adăugând semnificativ la randamentul. Impulsul inițial din spatele armei în două etape a fost promisiunea președintelui Truman din 1950 de a construi o bombă superhidrogen de 10 megatone ca răspuns la testul din 1949 al primei bombe de fisiune. Dar invenția rezultată s-a dovedit a fi cel mai ieftin și cel mai compact mod de a construi bombe nucleare mici, precum și cele mari, fără a șterge orice distincție între bombele A și H, însemnând că nimeni nu posedă această bujiu, detonând-bombă și incendiu în jurul
Arme cu un singur stadiu, posibil îmbunătățite