Michael Foot a cerut o anchetă specială în linie cu ancheta parlamentară privind atacul asupra Dardanelelor în Primul Război Mondial, deși Harold Wilson (premierul laburist 1964-1970 și 1974-1976) a considerat că problema este o cutie de viermi care ar fi mai bine să fie lăsată nedeschisă. Aceste discuții au încetat după înfrângerea armatelor arabe de către Israel în Războiul de Șase Zile din 1967, după care Eden a primit o mulțime de e-mailuri de fani care îi spuneau că a avut dreptate, iar reputația sa, nu în ultimul rând în Israel și Statele Unite, a crescut. În 1986, biograful oficial al lui Eden, Robert Rhodes James, a reevaluat cu simpatie poziția lui Eden cu privire la Suez și, în 1990, după invazia irakiană a Kuweitului
, Iacov a întrebat: "Cine poate acum să spună că Edenul s-a înşelat?". Astfel de argumente se concentrează mai ales asupra faptului dacă, ca o chestiune de politică, operațiunea Suez a fost în mod fundamental greșită sau dacă, așa cum au crezut astfel de "revizionisti", lipsa sprijinului american a transmis impresia că Occidentul era divizat și slab. Anthony Nutting, care a demisionat din funcția de ministru al afacerilor externe din cauza Suezului, a exprimat primul punct de vedere în 1967, anul războiului arabo-israelian de șase zile, când a scris că "am semănat vântul amărăciunii și urma să culegem vârtejul răzbunării și rebeliunii". În schimb, Jonathan Pearson susține în "Sir Anthony Eden și criza Suez: Reluctant Gamble" (2002) că Eden a fost mai reticent și mai puțin războinic decât au judecat majoritatea istoricilor. D. R. Thorpe, un alt biograf al lui Eden, scrie că Suez a fost "un sfârșit cu adevărat tragic al primului său mandat, și unul care a ajuns să-și asume o importanță disproporționată în orice evaluare a carierei sale"; el sugerează că dacă aventura Suez ar fi avut succes, "cu siguranță nu ar fi existat niciun război din Orientul Mijlociu în 1967, și, probabil, nici un război Yom Kippur în 1973".