Citește pasajul de mai jos și apoi răspunde la întrebarea de mai jos în aceeași limbă ca și pasajul:  Trecerea: Interferențe extreme la marginea mai lungă a benzii de 150-200 de metri <unk> lungimile de undă oficiale alocate amatorilor de către a doua conferință națională de radio din 1923 <unk> au forțat amatorii să treacă la lungimi de undă din ce în ce mai scurte; cu toate acestea, amatorii au fost limitați prin reglementare la lungimi de undă mai mari de 150 de metri (2 MHz). Câțiva amatori norocoși care au obținut permisiunea specială pentru comunicații experimentale la lungimi de undă mai mici de 150 de metri au finalizat sute de contacte pe distanțe lungi pe 100 de metri (3 MHz) în 1923, inclusiv primele contacte transatlantice pe două direcții. Până în 1924, mulți amatori suplimentari cu licență specială făceau în mod obișnuit contacte transoceanice la distanțe de 6.000 de mile (9.600 km) și mai mult. La 21 septembrie 1924, mai mulți amatori din California au încheiat contacte bidirecționale cu un amator din Noua Zeelandă. Pe 19 octombrie, amatorii din Noua Zeelandă și Anglia au încheiat un contact bidirecțional de 90 de minute aproape la jumătatea lumii. La 10 octombrie, a treia conferință națională de radio a pus la dispoziția amatorilor din SUA trei benzi de unde scurte la 80 de metri (3,75 MHz), 40 de metri (7 MHz) și 20 de metri (14 MHz). Acestea au fost alocate în întreaga lume, în timp ce banda de 10 metri (28 MHz) a fost creată de Conferința Internațională de Radiotelegrafie de la Washington la 25 noiembrie 1927. Banda de 15 metri (21 MHz) a fost deschisă pentru amatori în Statele Unite la 1 mai 1952.  Întrebare: Câte benzi de unde scurte au fost făcute?
Trei