În 1658, puterea otomană a fost redirecționată spre nord într-o campanie împotriva lui George al II-lea Rákóczi, prințul Transilvaniei, care a evoluat într-un conflict lung
cu Habsburgii. În următorii câțiva ani, flota venețiană, din nou sub comanda lui Morosini, a încercat fără succes să mențină blocada strâmtorilor Dardanelelor. Morosini și-a reluat, de asemenea, tactica de a ataca fortărețele otomane: un asediu al insulei Santa Maura (Lefkada) în august 1658 a eșuat, dar în 1659, venețienii, ajutați de manioti, au jefuit Kalamata în Peloponez, urmat de Torone în Chalcidice, Karystos în Eubeea și Çeşme. Cu toate acestea, din moment ce Veneția nu a putut economisi forțe pentru a ocupa aceste locuri, aceste raiduri nu au adus Republicii nimic substanțial. Pe partea otomană, Köprülü Mehmed a ordonat construcția a două noi forturi, Sedd el Bahr ("Rampartul Mării") și Kilid Bahr ("Cheia Mării"), pe malul european al intrării în Dardanele, pentru a interzice venețienilor să intre din nou în strâmtoarea.