Kim Hong-il (23 septembrie 1898 <unk> 8 august 1980) a fost un activist coreean pentru independență și un general al celui de-al Doilea Război Sino-Japonez și al Războiului Coreean, care mai târziu a devenit diplomat și politician în Coreea de Sud. Născut în Pyongan de Nord, a făcut școala timpurie în China și Coreea și a avut o scurtă carieră ca profesor înainte ca legăturile sale cu mișcarea de independență din Coreea să conducă la încarcerarea sa. A fugit în exil în China în 1918 și a servit în Armata Națională Revoluționară a Kuomintangului din 1926 până în 1948, după care s-a mutat în Coreea de Sud, nou independentă, pentru a se alătura Armei Republicii Coreea. El a comandat Corpul I al Coreei de Sud în timpul primului an al războiului coreean, și a fost apoi trimis la Taipei ca ambasador al Coreei de Sud în Republica China, care până atunci s-a retras.
În Taiwan. Misiunea sa acolo a durat în cele din urmă nouă ani. S-a întors în Coreea de Sud în 1960, în urma Revoluției din aprilie care a pus capăt domniei lui Syngman Rhee, și a servit pentru scurt timp ca ministru al Afacerilor Externe sub guvernarea lui Park Chung-hee. A candidat pentru Adunarea Națională, mai întâi fără succes în 1960 și 1963, apoi a fost ales în 1967 și a devenit o figură majoră în Partidul Nou Democrat din opoziție.