În ciuda legăturilor istorice, culturale și etnice dintre ele, relațiile dintre India și Pakistan au fost "plagate" de ani de neîncredere și suspiciune încă de la împărțirea Indiei în 1947. Principala sursă de dispută dintre India şi vecinul său de la vest a fost conflictul din Kashmir. După o invazie a triburilor pashtune și a forțelor paramilitare pakistaneze, maharaja hindus al Regatului Dogra din Jammu și Kashmir, Hari Singh, și prim-ministrul său musulman, Sheikh Abdullah, au semnat un instrument de aderare cu New Delhi. Primul război din Kashmir a început după ce armata indiană a intrat în Srinagar, capitala statului, pentru a asigura zona de forțele invadatoare. Războiul s-a încheiat în decembrie 1948, când Linia de Control a împărțit fostul stat princiar în teritorii administrate de Pakistan (zonele nordice și vestice) și India (zonele sudice, centrale și nord-estice). Pakistanul a contestat legalitatea instrumentului de aderare, întrucât Regatul Dogra a semnat un acord de suspendare cu acesta. Războiul indo-pakistanez din 1965 a început după eșecul operațiunii Gibraltar a Pakistanului, care a fost concepută pentru a infiltra forțe în Jammu și Kashmir pentru a precipita o insurgență împotriva guvernării de către India. Războiul de cinci săptămâni a cauzat mii de victime de ambele părți. S-a încheiat cu un mandat de încetare a focului al Națiunilor Unite (ONU) și emiterea ulterioară a Declarației de la Tashkent. India şi Pakistan au intrat din nou în război în 1971, de data aceasta conflictul fiind din cauza Pakistanului de Est. Atrocităţile la scară largă
comise acolo de armata pakistaneză a condus la milioane de refugiaţi bengalezi care au intrat în India. India, împreună cu Mukti Bahini, a învins Pakistanul, iar forțele pakistaneze s-au predat pe frontul estic. Războiul a dus la crearea Bangladeshului.