În 1896, Henri Becquerel a descoperit că sărurile de uraniu emit raze invizibile care seamănă cu razele X în puterea lor penetrante. El a demonstrat că această radiație, spre deosebire de fosforescență, nu depindea de o sursă externă de energie, ci părea să apară spontan din uraniu în sine. Influențată de aceste două descoperiri importante, Curie a decis să se uite în razele de uraniu ca un posibil domeniu de cercetare pentru o teză.
Activitatea compuşilor de uraniu depindea doar de cantitatea de uraniu prezentă