În Algeria, literatura orală a femeilor folosită în ceremoniile numite "Būqālah", care înseamnă și o cană de ceramică, a devenit un simbol al identității naționale și anti-colonialism în timpul războiului de independență
în anii 1950 şi 60. Aceste poezii sunt de obicei de patru până la zece rânduri în limba arabă algeriană și acoperă subiecte de zi cu zi, cum ar fi dragostea și munca, până la cele politice, cum ar fi lupta pentru independență. Din moment ce vorbirea în limba arabă algeriană era considerată o rezistență culturală în sine la acea vreme, aceste poezii au avut o implicație revoluționară.