După cel de-al Doilea Război Mondial, mai multe armate navale și-au păstrat navele de luptă existente, dar acestea nu mai erau active militare dominante din punct de vedere strategic. Într-adevăr, a devenit curând evident că nu mai meritau costul considerabil de construcție și întreținere și doar o singură nouă corabie de război a fost comandată după război. În timpul războiului s-a demonstrat că bătăliile dintre corăbii de luptă, cum ar fi în Golful Leyte
sau scufundarea a fost excepția și nu regula, și cu rolul în creștere al aeronavelor de luptă au devenit tot mai lungi și mai lungi, făcând armamentul de tunuri grele irelevant. Blindarea unei nave de război era la fel de irelevantă în fața unui atac nuclear, deoarece rachetele tactice cu o rază de acțiune de sau mai mare puteau fi montate pe sovietice și sovietice. Până la sfârșitul anilor 1950, clasele de nave mai mici, cum ar fi distrugătoarele, care anterior nu oferea nicio opoziție notabilă la corabii, erau acum capabile să elimine corabii din afara razei de acțiune a tunurilor grele ale navelor.