Prezenţa franceză în Tunisia a venit la cinci decenii după ocuparea ţării vecine, Algeria
, timpul în care francezii erau încă neexperimentați și nu aveau cunoștințe despre cum să dezvolte o colonie. Ambele ţări au fost posesiuni ale Imperiului Otoman timp de trei secole, dar fiecare dintre ele a obţinut cu mult timp în urmă autonomia politică de la sultanul din Istanbul. Înainte de sosirea francezilor, Tunisia a început un proces de reforme moderne, dar dificultățile financiare au crescut până la instalarea unei comisii de creditori europeni. După ocuparea lor, guvernul francez și-a asumat obligațiile internaționale ale Tunisului. Francezii au întreprins dezvoltări și îmbunătățiri majore în mai multe domenii, inclusiv transportul și infrastructura, industria, sistemul financiar, sănătatea publică și administrația. Cu toate acestea, afacerile franceze și cetățenii săi au fost favorizați, nu la placerea tunisienilor. Sentimentul lor naţional preexistent a fost exprimat de la început prin vorbire şi prin literatură; organizaţia politică a urmat. Mișcarea de independență a fost deja activă înainte de Primul Război Mondial și a continuat să câștige putere împotriva opoziției franceze mixte. Scopul său final a fost atins în 1956.