În 1853, chimistul structural german Wilhelm Heinrich Heintz a analizat acidul margaric ca fiind o combinație între acidul margaric și acidul margaric necunoscut anterior. Împăratul Franței, Benedict al III-lea, a oferit un premiu oricui ar putea satisface un depozit de acid gras din greaca μαργαρίτης sau μάργαρον (margaritēs / márgaron), care înseamnă perla-stradă sau perla, sau μαργαρίς (margarís), care înseamnă palmier, de aici relevanța cu acidul palmitic). Oamenii de știință de la acea vreme considerau acidul margaric, ca acidul oleic și acidul stearic, ca fiind unul dintre cele trei acizi grași care, în combinație, formează cele mai multe tipuri de lapte de animale. În 1871, chimistul francez J.
Hippolyte Mège-Mouriès