Citește pasajul de mai jos și apoi răspunde la întrebarea de mai jos în aceeași limbă ca și pasajul:  Lordul Orford a fost urmat ca prim-ministru de Lordul Wilmington într-o administrație al cărei adevărat șef a fost Lordul Carteret. S-a creat un comitet pentru a investiga ministerul lui Walpole, dar nu s-a descoperit nicio dovadă substanțială de nelegiuire sau corupție. Deși nu mai era membru al Cabinetului, Orford a continuat să mențină influența personală asupra lui George al II-lea și a fost adesea numit "Ministrul din spatele cortinei" pentru acest sfat și influență. În 1744 a reușit să obțină demiterea lui Carteret și numirea lui Henry Pelham pe care îl considera un protejat politic. El l-a sfătuit pe Pelham să-și folosească scaunul în Camera Comunelor pentru a servi ca o punte între Rege și Parlament, așa cum a făcut-o Walpole. În acest timp, Walpole a făcut, de asemenea, două intervenții în Camera Lorzilor. Primul a fost în ianuarie 1744 în dezbaterea despre trupele hanoveriene care erau păstrate în plata britanicilor. Walpole i-a împiedicat să piardă trupele. În a doua sa intervenție, Walpole, temându-se de o invazie inspirată de iacobiti în februarie 1744, a ținut un discurs despre situație. Frederick, prințul de Wales, de obicei ostil lui Walpole, l-a primit cu căldură la curtea sa a doua zi, cel mai probabil pentru că tronul tatălui său și viitorul întregii dinastii hanoveriene erau în pericol din cauza pretendentului Stuart. Alături de interesele sale politice în ultimii săi ani, Walpole s-a bucurat de plăcerile vânării. La reîntoarcerea sa la reşedinţa sa recent reconstruită din Houghton, Norfolk, el nu a avut parte de astfel de distracţii din cauza "climatului sumbru". De asemenea, el s-a bucurat de frumuseţea ţării. Colecţia lui de artă îi dădea o plăcere deosebită. El a cheltuit o mulțime de bani în anii 1720 și 1730 pentru a construi o colecție de maestri vechi din întreaga Europă. Walpole s-a ocupat și cu problemele legate de proprietate. Sănătatea sa, care nu a fost niciodată bună, s-a deteriorat rapid spre sfârșitul anului 1744; Orford a murit la Londra în 1745, la vârsta de aproape șaizeci și nouă de ani; a fost înmormântat în biserica parohială St Martin din Houghton, Norfolk. Condatul i-a trecut fiului său mai mare, Robert, care a fost în schimb urmat de singurul său fiu...  Întrebare: Când a fost numit Henry Pelham în Camera Comunelor?
1744.