În iunie sau iulie 1940, Gertrud Isolani şi fiica ei au fost printre cei care au scăpat din lagărul Gurs. Au reușit să se conecteze cu soțul ei și se pare că au trăit ca un trio "subteran" în Franța Vichy. A trăi sub pământ însemna să nu fie înregistraţi la primărie pentru districtul în care se aflau. În cei doi ani 1940 - 1942, autonomia limitată acordată de autoritățile germane guvernului marionetă condus de mareșalul Pétain a scăzut treptat. În noiembrie 1942, forţele germane au ocupat sudul Franţei, parţial ca răspuns la sosirea forţelor americane.
în Africa de Nord franceză. În acest timp, jandarmii francezi din orașe și, în special, din orașele mari, erau din ce în ce mai mulți însoțiți sau înlocuiți de ofițeri Gestapo în uniformă. 1942 a fost, de asemenea, anul în care a început deportarea pe scară largă a evreilor germani din Franța: rapoartele urgente indicau că cei găsiți și capturați erau trimiși cu trenul în lagărele de exterminare germane din est. Pericolul pentru evreii germani (și alți exilați "politici" germani) care trăiau ascunși în sudul Franței a fost sporit de pericolul tot mai mare din partea autorităților pentru orice cetățean francez care îi ajuta. La 11 noiembrie 1942, împreună cu fiica ei (în acest moment grav traumatizată) și după două încercări eșuate de a traversa granița, Ursula Isolani a reușit să treacă granița în Elveția. Sursele sunt în mare măsură tăcute cu privire la locul de reședință și activitățile lui Isolani între evadarea ei din Camp Gurs și sosirea ei în Elveția, iar această tăcere se extinde la modalitățile evadării lor din Franța ocupată. În 1969, Isolani i-a spus unui intervievator că supravieţuirea ei a fost rezultatul "coincidenţelor norocoase, a vicleşugului şi, mai ales, datorită ajutorului multor oameni buni".