Primele "rezistente" ale noului regim au fost un grup de liceeni din Liceul de Nice, în septembrie 1940, arestaţi şi executaţi în 1944 lângă Castellane. Primele demonstrații publice au avut loc la 14 iulie 1942, când câteva sute de protestatari au ieșit în stradă de-a lungul Avenidului de la Victoire și în Piața Masséna. În noiembrie 1942, trupele germane s-au mutat în cea mai mare parte a Franței neocupate, dar trupele italiene s-au mutat într-o zonă mai mică, inclusiv în Nisa. O anumită ambivalență a rămas în rândul populației, dintre care mulți erau imigranți recenți de origine italiană. Cu toate acestea, rezistența a luat amploare după capitularea Italiei în 1943, când armata germană a ocupat fosta zonă italiană. Represaliile s-au intensificat între decembrie 1943 și iulie 1944, când mulți partizani au fost torturați și executați de Gestapoul local și de miliția franceză. Nisa a fost, de asemenea, bombardată puternic de avioanele americane în pregătirea debarcării aliate în Provence.
(1000 de morți sau răniți și mai mult de 5600 de persoane fără adăpost) și foametea care a urmat în vara anului 1944.