Completați următoarea frază: Infiltrarea israeliană pe teritoriul iordanian în acest moment a inclus raiduri de represalii ale unităților militare la Qibya și Nahhalin. Frustrarea Israelului față de ONU și celelalte părți a condus la retragerea lor din ISMAC în 1951 și HKJIMAC în 1954. Funcționarea MAC Israel-Liban a rămas fără probleme datorită atitudinii mai relaxate a patrulelor israeliene față de repatriati și infiltrați. Disputele cu Egiptul, care a interzis transportul maritim cu destinația Israel din Canalul Suez și a blocat Golful Aqaba, s-au referit la DMZ al-Auja. Până în 1955, sponsorizarea de către Egipt a raidurilor palestinienilor fedayeen (auto-sacrifici) a determinat Israelul să înceteze participarea la MAC egiptean și să intensifice raidurile în Fâșia Gaza și Sinai, ceea ce a dus la înarmarea fedayeen de către Egipt. Din 21 septembrie 1955, zona demilitarizată Egipt/Israel a fost ocupată de forțele armate israeliene. Ca răspuns, secretarul general Dag Hammarskjöld și șeful Statului Major al UNTSO au încercat să asigure punerea în aplicare a unui plan de retragere a forțelor armate israeliene și îndepărtarea forțelor egiptene de pe pozițiile interzise. Articolele VII și VIII din GAA Egipt-Israel au stabilit o zonă demilitarizată (DMZ) centrată pe El-Auja și au interzis prezența forțelor armate. De asemenea, a interzis Egiptului să mențină poziții într-o zonă adiacentă la vest de zona demilitarizată și a limitat armele și trupele în zonele defensive de pe ambele părți ale liniei. Atât Egiptul, cât și Israelul au indicat secretarului general disponibilitatea lor de a se conforma pe deplin acestor două articole, în cadrul unei reveniri la respectarea deplină a acordului de armistițiu. Guvernul israelian a dat asigurări cu privire la acceptarea totală, în principiu, a planului. Cu toate acestea, retragerea convenită nu a avut loc niciodată. În 1956
Invazia Egiptului de către forțele britanice, franceze și israeliene, a urmat deciziei Egiptului din 26 iulie 1956 de a naționaliza Canalul Suez.