A fost colonizată atât de ruteni (ucrainieni), cât și de moldoveni (români), a devenit parte a Rusiei Kievene în secolul al X-lea și a Moldovei în secolul al XIV-lea. Regiunea a fost puțin locuită încă din Paleolitic, cu mai multe popoare dispărute care o locuiau. Slavenii timpurii au apărut în Bucovina în secolul al IV-lea. În secolul al X-lea a devenit parte a Rusiei Kievene, iar mai târziu a Principatului Galiției. Cultura Rusiei Kievene s-a răspândit în regiune, Biserica Bukoviniană fiind administrată de la Kiev până în 1302, când a trecut la Mitropolia Halici. Apoi, în secolul al XIV-lea, Bucovina a trecut în mâinile Ungariei. Regele Ludovic I al Ungariei l-a numit pe Dragoș, Voivodul Moldovei, în funcția de adjunct, facilitând migrația românilor din Maramureș și Transilvania către teritoriu. Ulterior, ucrainenii şi moldovenii au locuit împreună în Bucovina, luptând împreună împotriva invadatorilor şi a opresorilor. Teritoriul care a devenit cunoscut sub numele de Bucovina a fost, din 1774 până în 1918, o diviziune administrativă a Monarhiei Habsburgice, a Imperiului Austriac și a Austro-Ungariei. Locuitorii au încercat să anexeze nordul istoric rutenian Republicii Naționale Ucrainene de Vest la începutul secolului al XX-lea. Cu toate acestea, România a ocupat întreaga provincie în 1918, urmărind o politică de romanizare în regiune. În 1940, jumătate de nord a Bucovinei a fost anexată
de către Uniunea Sovietică, încălcând Pactul Molotov-Ribbentrop, un pact de neagresiune între Germania nazistă și Uniunea Sovietică. Ulterior, regiunea a fost recuperată temporar de România ca aliat al Germaniei naziste după ce aceasta din urmă a invadat Uniunea Sovietică, care, totuși, a recucerit partea de nord în 1944. Populația din Bucovina a fost istoric "aproape în întregime ucraineană în nord și română în sud, în timp ce în orașe au existat și un număr de germani, polonezi și evrei". Astăzi, nordul Bucovinei face parte din Ucraina, în timp ce sudul face parte din România.