Regatul Italiei a fost condus de Partidul Național Fascist din 1922 până în 1943 cu Benito Mussolini ca prim-ministru. Fasciștii italieni au impus o conducere autoritară și au zdrobit opoziția politică și intelectuală, promovând în același timp modernizarea economică, valorile sociale tradiționale și o apropiere de Biserica Romano-Catolică. Potrivit lui Payne (1996), "guvernul fascist a trecut prin mai multe faze relativ distincte". Prima fază (1922-1925) a fost nominal o continuare a sistemului parlamentar, deși cu o "dictatură executivă organizată legal". A doua fază (1925-1929) a fost "construcția dictaturii fasciste proprii". A treia fază (1929-1934) a fost mai puțin activistă. A patra fază (1935-1940) a fost caracterizată de o politică externă agresivă: al doilea război italo-etiopian, care a fost lansat din Eritreea și Somaliland; confruntări cu Liga Națiunilor, care au dus la sancțiuni; autarhie economică în creștere; invazia Albaniei
; și semnarea Pactului Oțelului. Cea de-a cincea fază (1940-1943) a fost cel de-al Doilea Război Mondial, care s-a încheiat cu o înfrângere militară, în timp ce cea de-a șasea și ultima fază (1943-1945) a fost guvernul Salò sub control german.