Deşi Suffolk primea beneficii financiare minime de la noul regim, el lua parte la toate ceremoniile majore de stat. Astfel de evenimente au variat de la nunta regală din 1465 la turnee precum cea dintre Lordul Scales și Bastardul din Burgundia în 1467. În acest timp, relaţiile dintre rege şi puternicul conte de Warwick s-au înrăutăţit atât de mult, încât acest conte nemulţumit a instigat la o rebeliune împotriva lui Eduard. Suffolk a rămas loial cumnatului său și pare să nu fi luat parte la disputa dintre Neville și Woodville care a ocupat cea mai mare parte a celei de-a doua jumătăți a deceniului. Suffolk a participat la bătălia de la Empingham în 1470 și a ajutat în special regele să zdrobească rebeliunea din Lincolnshire în același an. Cu toate acestea, Edward a fost ulterior forțat să plece în exil, iar Suffolk pare să nu fi fost de încredere din partea guvernului Lancaster renăscut, probabil pentru că a refuzat să vină la Londra pentru a se întâlni cu cancelarul, chiar dacă pare să se fi împăcat rapid cu noul guvern personal. Soţia lui a ţinut legătura cu fraţii ei exilaţi în Burgundia. Când Eduard al IV-lea s-a întors în Anglia în martie 1471, de la Pole i s-a alăturat în această campanie, în care Eduard și-a recâștigat tronul. Astfel, Suffolk a luat parte și la bătăliile de la Barnet (în care Warwick a fost ucis) și Tewkesbury
(în care Casa de York a zdrobit în cele din urmă rămășițele armatei Lancaster).