Scrieți o continuare pentru acest paragraf - Influențată de noile idei ale Iluminismului, Revoluția Americană (1765 <unk> 1783) este considerată de obicei punctul de pornire al Epocii Revoluției. La rândul său, a inspirat Revoluția Franceză din 1789, care s-a răspândit rapid în restul Europei prin războaiele sale. În 1799, Napoleon a preluat puterea în Franța și a continuat războaiele revoluționare franceze cucerind cea mai mare parte a Europei continentale. Deși Napoleon a impus cuceririlor sale mai multe concepte moderne, cum ar fi egalitatea în fața legii sau un cod civil, ocupația sa militară riguroasă a declanșat rebeliuni naționale, în special în Spania și Germania. După înfrângerea lui Napoleon, marile puteri europene au format Sfânta Alianță la Congresul de la Viena în 1814-1815, în încercarea de a preveni viitoarele revoluții și de a restabili monarhiile anterioare. Cu toate acestea, Spania a fost considerabil slăbită de războaiele napoleoniene și nu a putut controla coloniile sale americane, aproape toate proclamându-și independența între 1810 și 1820. Revoluția s-a răspândit apoi în Europa de Sud în 1820, cu revolte în Portugalia, Spania, Italia și Grecia. Europa continentală a fost zguduită de două valuri revoluţionare similare în 1830 şi 1848, numite şi Primăvara Naţiunilor. Cererile democratice ale revoluționarilor s-au combinat adesea cu mișcările de independență sau de unificare națională, cum ar fi în Italia, Germania, Polonia, Ungaria
Represiunea violentă a Primăverii Naţiunilor a marcat sfârşitul epocii.