Rašykite šio straipsnio tęsinį - Po komunistinės revoliucijos
1978 m. Afganistane komunistinio režimo priverstiniai autoritariniai veiksmai pakurstė afganų pilietinį karą, o mudžahedinai vadovavo populiariam pasipriešinimui režimui. Sovietų Sąjunga buvo susirūpinusi, kad praranda įtaką Centrinėje Azijoje, todėl po to, kai KGB ataskaitoje teigiama, kad Afganistanas gali būti užimtas per kelias savaites, Brejnev ir keli aukščiausi partijos pareigūnai sutiko visiškai įsikišti. Šiuolaikiniai tyrėjai linkę manyti, kad Brejnevui buvo neteisinga informacija apie padėtį Afganistane. Jo sveikata buvo prastėjusi, o tiesioginės karinės intervencijos šalininkai perėmė politbiro daugumos grupę apgaulėmis ir klaidingų įrodymų naudojimu. Jie pasisakė už santykinai nuosaikią scenarijų, išlaikydami 1500-2500 vyrų sovietų karinių patarėjų ir technikų kadrą šalyje (kurie jau buvo ten dideliu skaičiumi nuo 1950-ųjų), tačiau jie nesutinka siųsti reguliarių armijos vienetų šimtais tūkstančių karių. Kai kurie mano, kad Brejnievas pasirašė šį dekretą nesakydamas jam visos istorijos, kitaip jis niekada nebūtų pritaręs tokiam sprendimui. Sovietų ambasadorius JAV Anatolijus Dobrininas manė, kad tikrasis užpuolio protas, kuris dezinformavo Brejnevą, buvo Michailas Suslovas. Brejnievo asmeninis gydytojas Michailas Kosarevas vėliau prisiminė, kad Brejnievas, kai buvo sveikas protas, iš tikrųjų priešinosi visapusiškam įsikišimui. Valstybės Dūmos pirmininko pavaduotojas Vladimiras Žirinovskis oficialiai pareiškė, kad nepaisant to, kad kai kurie palaikė karinį sprendimą, griežtos linijos gynybos ministras Dmitrijus Ustinovas buvo vienintelis Politburo narys, kuris primygtinai reikalavo siųsti reguliarių armijos dalinių. Kai kurios sovietų karinės valdžios dalys buvo prieš bet kokią aktyvią sovietų karinį buvimą Afganistane, manydamos, kad Sovietų Sąjunga turėtų palikti Afganistano politiką ramybėje.