Arfa kaltino savo įpėdinį generolą Ali Razmara dėl savo priverstinės išėjimo į pensiją ir vėliau bendradarbiavo su savo politiniais varžovais, ypač po to, kai Razmara buvo paskirtas premjeru 1950 metais. Nepaisant to, Arfa iš tikrųjų buvo sutrikęs, kai Razmara buvo nužudytas 1951 m., nes jis manė, kad didėjantis politinio smurto lygis kelia grėsmę šaliai. Per mėnesį po Razmara nužudymo jis buvo kelių ir ryšių ministras trumpoje premjero Hosayn Ala vyriausybėje, kol parlamentas nepriėmė Mohammad Mossadegh kaip premjero. Arfa nepasitikėjo Mosadeghu ir suformavo politinę grupę, Nacionalinį judėjimą, kad sutrikdytų Mosadegho rėmėjų susirinkimus, kuriuos jis laikė ekstremistų, priešinasi monarchijos ir stiprios armijos tęstinumui. Nacionalinio judėjimo laikraštyje buvo paskelbti daug Arfa parašytų straipsnių, kuriuose remiamas šahas ir pagarba islamo religijai. Arfa palaikė ryšius su įvairiais politiniais aktyvistais, įskaitant Mozaffarą Baqai iš Darbininkų partijos, ugnies skelbėją ajatollahą Sayyedą Abu al-Qasem Kashani ir Shabaną Jafari, gatvių gaujų organizatorių. Arfa tapo slapto karinių pareigūnų komiteto, Komiteto išgelbėti Tėvynę, įkurto 1952 m. siekiant nuversti Mosadegh, įkūrėju. Po 1953 m. karinio perversmo
Irano ambasadorius Turkijoje (1958-1961 m.) ir Pakistane (1961-1962 m.). Vėliau jis atsistatydino iš aktyvios vyriausybės tarnybos. Jis paliko Iraną 1979 m. Irano revoliucijos metu ir 1983 m. Mirė Monako Monte Karle.