Rašykite šio skyriaus tęsinį - Popiežius reguliariai siūlė kryžiaus žygių privilegijas nuo 1360-ųjų, nesukeldamas jokio reikšmingo karinio atsako prieš musulmonus Viduržemio jūroje. Pirmasis veiklos atgimimas buvo 1390 m. Genujos planas užimti Tuniso uostą Al-Mahdiya. Tiek romėnų, tiek avinjonietiški popiežiai skyrė indulgencijas, o Prancūzijos karaliaus dėdė, Liudvikas II, Burbonų kunigaikštis, buvo jų lyderis. Nėra jokių įrodymų, kad jie buvo užgrobti, o pratimai buvo daugiau kaip riteriškas žygdarbis mažų pajėgų. Po devynias savaites trukusios apgulties, Tuniso kryžiaus žygis
pritarė pasitraukti. Po pergalės 1389 m. Kosovo mūšyje osmanai užkariavo didžiąją dalį Balkanų ir sumažino Bizantijos įtaką tik Konstantinopolio apylinkėse, kurias vėliau apgulė. 1393 m. bulgarų caras Ivanas Šišmanas prarado Nikopolį Osmanams. 1394 m. popiežius Bonifacias IX paskelbė naują kryžiaus žygį prieš turkus, nors Vakarų schizma padalino popiežiškumą. Sigismundas Liuksemburgas, Vengrijos karalius, vadovavo šiam kryžiaus žygiui, kuriame dalyvavo keli prancūzų kilmingieji, įskaitant Burgundijos kunigaikščio sūnų Johaną Nebijojančią, kuris tapo kryžiaus žygio kariniu lyderiu. Sigismundas patarė kryžiuočiams, kai jie pasiekė Duną, sutelkti dėmesį į gynybą, tačiau jie apgulė Nikopolį. Otomanai juos nugalėjo rugsėjo 25 d. Nikopoliso mūšyje, paimdami 3000 belaisvių.