Kontaktai tarp europiečių ir mongolų prasidėjo maždaug 1220 m., kai kada popiežius ir Europos monarchai siunčia žinutes mongolų lyderiams, tokiems kaip Didysis Chanas, o vėliau ir Ilchanams mongolų užkariautoje Persijoje. Bendravimas vyko įprasta tvarka: europiečiai prašė mongolų atsiversti į Vakarų krikščionybę, o mongolai atsakė reikalaudami paklusnumo ir mokesčio. Mongolai jau buvo užkariavę daugybę krikščionių ir musulmonų tautų savo pažangos Azijoje metu, o sunaikindami Alamuto nizarus ir musulmonų Abbasidų ir Ayyubidų dinastijas, kelios ateinančios kartos kovojo su likusia islamo galia regione, Egipto mamelukams. Krikščioniškoji Kilikijos Armėnijos tautos karalius Hetumas I 1247 m. pasidavė mongolams ir stipriai ragino kitus monarchus sudaryti krikščioniško-mongolų aljansą, tačiau sugebėjo įtikinti tik savo žentą, Antakijos kryžiuočių valstybės princą Bohemondą VI, kuris pasidavė 1260 m. Kiti krikščionių lyderiai, tokie kaip Akros kryžiaus žydai, labiau nepasitikėjo mongolais, laikydami juos didžiausia grėsme regione. Todėl Akros baronai sudarė neįprastą pasyvų sąjungą su musulmonų mamelukų, leidžiančią Egipto pajėgoms besivaržomai judėti per kryžiaus žygių teritoriją, kad pultų ir nugalėtų mongolus pagrindinėje Ain Jalut mūšyje.
1260 m.