70 m. pr. m. e., po pilietinio karo tarp aristokratinės Sulos frakcijos ir Marijaus ir Cinos šalininkų liekanų, romėnų populistas Kvintas Sertorius atsisakė atiduoti Ispaniją Sulų diktatūrai. Jo atsiskyrimas sukėlė Sertorijos karą, kurio metu keltų valdžiai Viduržemio jūros regiono Galijoje buvo priversti rinkti karius ir priversti rekvizicijas, kad būtų remiamos Metelo Pjovo, Pompejaus Magno ("Pompejaus Didžiojo") ir kitų romėnų vadų karinės pastangos prieš sukilėlius. Kai kurie keltai, galbūt tarp jų ir helviai bei Volcae Arecomici, palaikė Sertorijų. Po to, kai buvo nužudytas renegatas romėnas, Metelis ir Pompejus galėjo paskelbti pergalę, o helvai ir volkai buvo priversti perleisti dalį savo žemių graikų miesto-valstybei Massilia (šiandien Marselė), ištikimai nepriklausomai Romos sąjungininkė šimtmečius, strateginiu požiūriu įsikūrusi Rhône upės ištakose ir ištikima Pompejaus rėmėja. Cezario Galų karų metu nė vienas iš Galų "civitates" Narbonės provincijoje neprisijungė prie 52 m. Pr. Kr.
, nei dalyvavo jokiuose pranešimuose apie priešiškus veiksmus prieš Romos pajėgas. Helvijos Valerijos, iš tikrųjų, vaidina svarbų vaidmenį užtikrinant Cezario užpakalį prieš Vercingetorix, kuris siuntė pajėgas įsiveržti į Helvijos teritoriją. Savo 1861 m. Vivarais istorijoje Abbé Rouchier spėjo, kad Cezaris, matydamas strateginę Helvijos teritorijos naudą Romos provincijos pasienyje, palei pagrindinį maršrutą į centrinę Galiją, kultivavo Valerii, ištaisydamas Pompejaus jiems taikytas baudžiamąsias priemones. Cezaris paminėjo žemės konfiskavimą savo "Bellum Civile", tačiau diskrečiai praleido bet kokius veiksmus, kurių jo ištikimi helvijos draugai ėmėsi prieš Romą 70-aisiais.