Žydai Šiaurės Afrikoje ir Iberijoje gyveno šimtmečius, kai kurie - nuo to laiko, kai "fenikiečiai ir hebrajai, užsiimdami jūrų prekyba, įkūrė Hippo Regius (dabar Annaba), Tipasą, Cezarėją (dabar Cherchel) ir Ikosiją (dabar Alžyrą) ". Pagal žodinę tradiciją jie atvyko iš Judėjos po pirmojo žydų-romėnų karo.
(66<unk>73 m.), o istoriškai žinoma, kad daugelis sefardų žydų atvyko po ispanų "Reconquista". 1870 m. Teisingumo ministras Adolphe Crémieux parašė pasiūlymą, "Décret Crémieux", suteikiant Prancūzijos pilietybę alžyrų žydams. Šiai pažangai priešinosi didesnės "Pied-Noir" bendruomenės dalis, o 1897 m. Alžyre kilo antisemitinių riaušių banga. Per Antrąjį pasaulinį karą "Crémieux dekretas" buvo panaikintas Vichy režimo metu, o 1940-1943 m. žydams buvo uždrausta dirbti profesinių darbų. Pilietybė buvo atkurta 1943 m., kai laisvosios Prancūzijos pajėgos perėmė Alžyro kontrolę po "Operacijos žibintai". Taigi, Alžyro žydai galiausiai buvo laikomi "Pied-Noir" bendruomenės dalimi, o daugelis pabėgo iš šalies į Prancūziją 1962 m., kartu su dauguma kitų "Pied-Noirs" po Alžyro karo.