Savo nekompromituojančiu atsidavimu katalikizmui ir taip pat atviru "antiprūsijiniu požiūriu" ji kovojo už atskirų mokyklų išlaikymą katalikų ir protestantų vaikams. Tai buvo ypatingas klausimas iš karto po karo dėl dvylikos milijonų ar daugiau pabėgėlių - daugelis iš jų iš pradžių buvo protestantų šeimos, priverstos palikti savo namus dėl etninės apvalkos, kuri lydėjo naują rytinę sieną, o tai reiškė, kad tai, kas buvo rytinis trečdalis Vokietijos, tapo Lenkijos, Čekoslovakijos ar Sovietų Sąjungos dalimi.
- Taip. Prieš karą Rheinland-Pfalco teritorijoje buvo didžiulė katalikų dauguma, bet dabar jų buvo beveik tiek pat protestantų, kiek ir katalikų. Rothländeris taip pat priešinosi Prancūzijos karinės administracijos įvestam denacifikacijos programai iš karto po karo dėl priežasčių, kurios galėjo būti labiau praktinės nei ideologinės. JAV, Didžiosios Britanijos ir Sovietų Sąjungos okupacinėse zonose, taip pat ir Prancūzijos zonoje, buvo įgyvendintos denacifikacijos programos, tačiau po ketverių metų nacių okupacijos Prancūzijoje, Prancūzijos valdžios institucijos iš pradžių ėmėsi bendro požiūrio, pagal bent vieną šaltinį, manydama, kad "visi vokiečiai buvo kalti" dėl nacių žiaurumų. Žinodami, kad į mokytojų profesiją stipriai įsiskverbė ištikimi naciai, vietiniai kariniai administraciniai pareigūnai pradėjo atleisti tris ketvirtadalius mokyklų mokytojų, o tai sukėlė didžiulius praktinius sunkumus tiems, kurie bandė valdyti mokyklas. Po to, kai 1951 m. atsistatydino iš regioninio parlamento, 60-metė Helene Rothländer priėmė direktorės paskyrimą ("Regierungsdirektorin") su "Volksschule", kurioje, iki jos išėjimo į pensiją 1955 m., Ji prisiėmė bendrą atsakomybę už viešąsias ("valstybines") mokyklas ("Volksschule").