Po Vokietijos invazijos į Belgiją (1940 m. gegužės 10-28 d.) Belgijos vyriausybė buvo priversta pasitraukti iš Briuselio į Prancūziją, galiausiai į Bordo. Nepaisant karaliaus Leopoldo III ir Belgijos kariuomenės kapitulacijos gegužės 28 d., ji toliau palaikė prancūzus. Tačiau po to, kai Prancūzija siekė paliaubų
Buvo neaišku, ką tai padarys. Jasparas pasisakė už vyriausybės perkėlimą į Londoną, tačiau birželio 18 d. Pierlotas tai atmetė. Jasparas be leidimo pasitraukė iš vyriausybės ir birželio 21 d. atvyko į Londoną su šeima. Birželio 23 d. jis BBC transliacijoje vokiečių okupuotoje Belgijoje pareiškė esąs Laisvos Belgijos vyriausybės įkūrėjas. Įniršusi Bordo valdžia kitą dieną atėmė iš jo ministerijos titulą. Jasparui netrukus prisijungė kiti kairiųjų politininkai, daugelis iš jų radikalai, tokie kaip Kamilė Huisman, Maksas Busetas ir Izabelė Blume. Įkvėptas prancūzų generolo Šarlio de Gollo pavyzdžiu, Jasparas bandė liepos 5 d. suformuoti alternatyvią vyriausybę, vadinamą "Belgijos nacionaliniu komitetu" ("Comité national belge"), vadovaujant Hjusmano, tačiau jis nesugebėjo užtikrinti diplomatinį Britanijos užsienio reikalų ministerijos pripažinimą. Albert De Vleeschauwer atvykimas į Londoną, kurį netrukus sekė kiti vyresnieji Pierlot vyriausybės nariai, užbaigė bandymą sukurti alternatyvą Belgijos vyriausybei tremtyje.