Nuo 1881 m. ji reguliariai rodė savo paveikslus kasmetinėse ekspozicijose, surengtose menininko namuose, o vėliau dažnai - Vienos Seceso parodose. Jos kūriniai, parodyti Paryžiaus ir Čikagos tarptautinėse parodose, pelnė jai pasaulinio pripažinimo. Wisinger-Florian savo darbus eksponavo Gražių menų rūmuose ir Moterų pastate.
1893 m. Pasaulio Kolumbijos parodoje Čikagoje, Ilinojus. Dailininka, taip pat aktyviai dalyvavusi to meto vidurinės klasės moterų judėjimuose, buvo apdovanota daugybe apdovanojimų ir apdovanojimų. Ankstyvieji Wisinger-Florian paveikslai gali būti priskirti Austrijos nuotaikos impresionizmo grupei. Savo kraštovaizdžio paveiksluose ji perėmė Šindlerio aukštą požiūrį į gamtą. Motyvai, kuriuos ji naudojo, tokie kaip medžiais apvilkti alejai, sodas ir laukai, labai primena jos mokytojo darbą. Tačiau 1884 metais, nutraukusi ryšius su Šindleriu, menininkė pasirinko savo kelią. Jos kraštovaizdžio koncepcija tapo realistiškesnė. Jos vėlyvieji darbai pasižymi siaubinga paleta, su pastebimais ekspresionizmo atspalviais. Pavaizduodama kraštovaizdžius ir gėles, kurių paletė jau buvo ekspresionistinė 1890-aisiais, ji buvo daug metų prieš savo laiką.