1940 m. gegužės 5 d., numatydamas Vokietijos invaziją į Prancūziją ir žemutinę šalį, Paryžiaus karinis gubernatorius paskelbė proklamaciją, įpareigojantį visus "priešiškus užsieniečius" nuo 17 iki 55 metų, atvykusius iš Vokietijos (daugiausia žydus), atskirai pranešti apie internuotumą. Moterys buvo susirinkusios Vélodrome d'Hiver gegužės 15 d., todėl Hannah Arendt motinai, būdama vyresni nei 55 metų, buvo leista pasilikti Paryžiuje. Arendt apibūdino pabėgėlių kūrimo procesą kaip "naują žmogaus tipą, sukurtą šiuolaikinės istorijos... į koncentracijos stovyklas įdedamas jų priešų ir į internų stovyklas - jų draugų". Vyrai, tarp jų ir Blücheris, buvo išsiųsti į Vernet stovyklą Prancūzijos pietuose, netoli Ispanijos sienos. Arendt ir kitos moterys buvo išsiųsti į Gurs stovyklą, į vakarus nuo Gurs, po savaitės. Anksčiau stovykla buvo sukurta pabėgėliams iš Ispanijos. Birželio 22 d. Prancūzija kapituliavo ir
Kompenjos paliaubas, šalies padalijimas. Gursas buvo pietinėje Vichy kontroliuojamoje dalyje. Arendt apibūdina, kaip "sukėlusiame chaose mums pavyko gauti išlaisvinimo dokumentus, su kuriais galėjome palikti stovyklą", o tai ji padarė su maždaug 200 iš 7000 ten laikomų moterų maždaug po keturių savaičių. Tada nebuvo pasipriešinimo pajėgų, bet jai pavyko vaikščioti ir stopuoti į šiaurę į Montaubaną, netoli Tuluzo, kur ji žinojo, kad ras pagalbą.