Užbaigiu šį sakinį: "Armada" buvo ne tik karinis laivynas. Žemiškųjų pajėgų sukūrimas priešintis ispanų invazijai buvo apibūdinamas kaip milžiniškas administracinis pasiekimas. 1587 metų lapkritį ir gruodį atlikta apklausa parodė, kad milicijoje buvo 130 000 vyrų, iš kurių 44 000 buvo apmokytų grupuočių nariai, kuriuos mokė ir vadovavo patyrę kapitonai ir seržantai. 1588-ųjų gegužę Londono orkestrai kas savaitę gręžė urvą. Kad įspėtų apie priešo artėjimą, buvo pastatyti šviestuvai, kuriuos keturi vyrai prižiūrėdavo dvidešimt keturias valandas per parą. Kai tik žibintai buvo uždegti, 72 000 vyrų galėjo būti mobilizuoti pietinėje pakrantėje, o dar 46 000 apsaugotų Londoną. Daugeliui anglų, kurie buvo sučiupti Armada, ši patirtis turėjo būti labai gilus ir bauginantis. Kai kurie iš jų stebėjo šviesos signalus, tikėdamiesi geriausio, bet pasiruošę uždegti savo įspėjamąsias ugnis blogiausio atveju. Londono šilko audiklis Deloney (1588) savo knygoje pasinaudojo jų baimėmis. Politinis filosofas Tomas Hobbesas prisiminė, kad jo motina buvo tokia išsigandusi, kad per anksti pagimdė dvynukus, iš kurių vienas buvo jis. Visi buvo išsigandę, kas gali nutikti, jei ispanai įsiverš. Istorijos
1576 m. Antverpeno plėšimas, kai Sancho d'Avila vadovaujami ispanai išprievartavo, kankino ir nužudė 17 000 civilių, buvo pagrindas tokiems dramaturgiams ir pamfleteriams kaip George Gascoigne ir Šekspyras. Pirmasis prisiminė, kaip Antverpenoje matė civilius, kurie buvo nuskęsti, sudeginti arba kurių vidūnai buvo išrišti, tarsi jie būtų naudojami anatomijos pamokoms. Nedaug anglų vyrų, moterų ir vaikų abejojo, kad jie susidurs su panašiomis liktimis, jei Armada nusileistų.