Parašykite šio skyriaus tęsinį - Karolis X mirė 1660 metų vasarį. Po trijų mėnesių buvo sudaryta Kopenhagos sutartis, užbaigusi karą. Karolio sūnui ir įpėdiniui Karolui XI buvo tik penkeri, kai mirė jo tėvas, todėl regencijos taryba, vadovaujama karalienės motinos Hedvigos Eleonoros, perėmė valdžią, kol jis sulaukė pilnametystės. Švedija buvo arti kontrolės Baltijos jūros prekyboje, tačiau karas atskleidė poreikį užkirsti kelią galingai prieš Švediją susivienijusiam aljansui, į kurį buvo įtraukta Danija. Užsienio politikoje buvo kai kurių sėkmės, ypač prieš Prancūziją susiformavusį Anglijos, Švedijos ir Nyderlandų respublikos Triple Alliance. 1672 m. pradžioje Švedija sutikavo su Prancūzija, kad sudarytų sąjungą. Tais pačiais metais karalius Liudvikas XIV užpuolė Nyderlandų respubliką, o 1674 m. Švedija buvo priversta prisijungti prie karo, užpuldžiusi respublikos šiaurinius Vokietijos sąjungininkus. Prancūzija pažadėjo Švedijai sumokėti labai reikalingas karo subsidijas su sąlyga, kad ji įsiverš į Brandenburgą. 1674 m. gruodį į Brandenburgą įžengė 22 000 vyrų Švedijos kariuomenė, vadovaujama Karlo Gustavo Wrangelo, ir Fehrbellino mūšyje patyrė nedidelį taktinį pralaimėjimą.
1675 metų birželį. Nors pralaimėjimas nebuvo reikšmingas kariniu požiūriu, jis pakenkė švedų ginklų, nuo Trisdešimties metų karo laikų turėjusių beveik neįveikiamumo reputacijai. Tai įkvepė Švedijos priešus, ir 1675-ųjų rugsėjį Danija, Nyderlandų Respublika ir Šventoji Romos imperija kariavo su Švedija ir Prancūzija.