Įrašykite šio skyriaus tęsinį - Lenkijos-Sovietų karo intensyvumas didėjant, 1920 m. Balandžio pabaigoje Rusijos naujojo sovietinio režimo Raudonoji armija atremė Lenkijos pajėgas ir užpuolė Lenkiją. Vėliau Sikorskis iki birželio 29 d. sėkmingai gynė Mozyrą ir Kalenkowicze, bet vėliau nepavyko išlaikyti Bresto tvirtovės, nors jis ją gynė pakankamai ilgai, kad lenkų pajėgos regione galėtų tvarkingai atsitraukti. Rugpjūčio 6 d. jis buvo paskirtas naujai suformuotos Lenkijos 5-osios armijos, kuriai buvo pavesta išlaikyti frontą į šiaurę nuo Modlino, tarp Narew ir Wkra upių, vadu. Jis išsiskyrė vadovaudamas 5 armijai Žemutinės Vistulos fronte Varšuvos mūšyje. Tuo metu sovietų pajėgos, tikėjosi lengvos pergalės, buvo nustebintos ir sužalotos Lenkijos kontrataikos. Per tą mūšį (kartais vadinamą Vistulės stebuklu) Sikorskis sustabdė bolševikų išpuolį į šiaurę nuo Varšuvos ir suteikė Lenkijos vyriausiam vadui Piłsudskiui laiko, kurio jam reikėjo priešpuoliui. Nuo rugpjūčio 15 d. jo pajėgos sėkmingai užpuolė Sovietų Sąjungos 5-ąją ir 15-ąją armijas. Po Varšuvos mūšio, rugpjūčio 30 d. Sikorskis vadovavo 3 armijai. Jo pajėgos užėmė Pinską ir kovojo per paskutinius Lvovo mūšio etapus ir Zamoščio mūšį, o po Nemeno mūšio
su savo pajėgomis į Latviją ir į Baltarusiją. Lenkai nugalėjo sovietus, o Lenkijos-Sovietų Rygos sutartimi (1921 m. Kovo mėn.) Lenkijai buvo suteiktos didelės Baltarusijos ir Ukrainos (Kresy) teritorijos. Sikorskio šlovė padidėjo, kai jis tapo žinomas Lenkijos visuomenei kaip vienas iš Lenkijos-Sovietų karo didvyrių. Jis taip pat skelbė karinių mokslinių straipsnių per patį karą. Už savo nuopelnus 1921 m. vasario 28 d. Sikorskis buvo paaukštintas į divizijos generolą, o tų pačių metų kovo 15 d. buvo apdovanotas aukščiausiu Lenkijos kariniu apdovanojimu - Virtuti Militari ordinu.