Baigykite šią frazę: 1933 m. kovo mėn., praėjus vos trims mėnesiams po to, kai Adolfas Hitleris tapo kancleriu, Eisneris pabėgo iš Berlyno į Paryžių, kur gyveno viena sesuo. Čia ji gyveno nesaugiai, priimdama bet kokį darbą, kurį galėjo rasti (vertimo, auklėjimo ir kt.), o kai tik įmanoma, dirbo kaip laisvai samdomas kino kritikas įvairiems tarptautiniams žurnalams ir laikraščiams. 1940 m. ji buvo sučiupta pirmojoje "Rafle du billet vert" ir nuvežta į
Vel d'Hiv su šimtais kitų vienišų žydų moterų. Iš ten jie buvo pervežti į Gurs internatoriaus stovyklą Pirenejuose, prancūzų valdomą koncentracijos stovyklą vokiečiams. Po kelių mėnesių jai pavyko pabėgti ir keliauti į Montpelį, kur ji trumpam užsiregistravo kaip studentė, prieš rast savo kelią į Rodez ir pas pastorį Exbrayat, kuris padėjo jai gauti netikrus dokumentus - ji tapo Louise Escoffier iš Alzacijos regiono. Ji palaikė ryšį su Henri Langlois, kuris buvo Paryžiuje, ir slapta laikė filmų skardines po šalį, kad jie nepatektų į nacių rankas. Viena tokių vietų buvo netoli Figeaco, centrinėje Prancūzijoje, Chateau de Béduer rūmuose. Langlois nurodė Eisnerui ten vykti, kad išsaugotų filmus (įskaitant "Didįjį diktatorių"). Eisneris tai padarė per mėnesį, kai jam baigėsi pinigai. Jai reikėjo pagalbos, todėl ji sugebėjo įsidarbinti Figeaco mergaičių mokykloje. Prastai elgiamasi su ja, ji pradėjo mokyti vokiečių kalbos kai kurioms ispanų merginoms, gyvenančioms su vietos mokyklos mokytoja Madame Guitard, kuri priėmė ją; ji liko ten iki Paryžiaus išlaisvinimo 1944 m. Rugpjūčio pabaigoje.