Skirtingai nuo kitų buvusių kolonijų, tokių kaip Amerikos ir Australijos, europiečiai ir jų palikuonys Afrikos žemyne niekada nepasiekė vietinių gyventojų skaičiaus; tačiau jie rado būdų konsoliduoti valdžią ir daryti neproporcingą įtaką atitinkamų metropolinių šalių administracijai. Kai kurie prarado tapatybės su Europa jausmą ir sukūrė savo nacionalistinius judėjimus, būtent Pietų Afrikoje ir Rodezijoje (dabar Zimbabue). Kolonijinės administracijos nuolatinius baltuosius gyventojus laikė vis didesne pareiga, nes jie siekė dominuoti savo priimtose Afrikos tėvynėse. Jie taip pat galėjo įtraukti vyriausybę į konfliktą su afrikiečiais, kuris reikalavo brangių karinių kampanijų ir neišvengiamai pakenkė santykiams tarp pastarųjų ir metropolijos galių. Tai buvo įprasta tendencija visoje Afrikos kolonijose nuo XVIII a. pabaigos iki XX a. pradžios. Pavyzdžiui, Nyderlandų Keipų kolonijoje gubernatorius Joachimas van Plettenbergas 1778 m. su ksų viršūnių pritarimu nustatė teritorijos ribas; kitais metais olandų kolonistai pažeidė sieną ir užpuolė ksusus, išprovokuodami kruvinus ksų karus.
- Taip. Ginčai tarp vokiečių kolonistų ir Matumbi ir Ngoni tautų reikšmingai prisidėjo prie Maji Maji sukilimo 1905-1907. Tuo pačiu laikotarpiu kolonijinės Kenijos europiečiai daugiausia prisidėjo prie Masajų sukilimų.