Pirmojo Ferdinando vyriausiasis sūnus Borisas įžengė į sostą, kai jo tėvas atsistatydino po to, kai Bulgarija pralaimėjo Pirmąjį pasaulinį karą. Pagal 1919 m. Neilės sutartį Bulgarija buvo priversta, be kita ko, atsisakyti įvairių teritorijų, mokėti žalos atlyginimą ir labai sumažinti savo kariuomenės dydį. Tais pačiais metais premjeru tapo Aleksandar Stamboliyski iš Bulgarijos agrarinės nacionalinės sąjungos. Po to, kai 1923 m. per perversmą Stambolijski buvo nuverstas, Borisas pripažino naują Aleksandro Tsankovo vyriausybę, kuri griežtai slopino Bulgarijos komunistų partiją ir vadovavo šaliai per trumpą pasienio karą su Graikija. Tsankovas buvo nušalintas nuo valdžios 1926 m., o po to sekė eilė premjerų iki 1934 m., kai korporatyvinis judėjimas "Zveno" surengė perversmą
ir uždraudė visas politines partijas. Borisas priešinosi "Zveno" vyriausybei ir 1935 m. ją nuvertė, galiausiai į premjero postą paskyrė Georgiją Kioseivanovą. Likusiam savo valdymo laikui Borisas valdys kaip "de facto" absoliutus monarchas, o jo ministrai pirmininkai iš esmės paklus jo valiai.