Tačiau ne visas reformas rėmė sovietų vadovybė. Alexander Dubček'o politinė ir ekonominė liberalizacija Čekoslovakijos Socialistinėje Respublikoje paskatino Sovietų Sąjungos vadovaujamą
1968 m. rugpjūčio mėn. Varšuvos pakto šalys įsiveržė į šalį. Ne visi sovietų vadovybė buvo entuziastingi dėl karinės intervencijos; Brejnev išliko atsargus dėl bet kokio tipo intervencijos, o Kosiginas priminė vadovams apie sovietų 1956 m. Vengrijos revoliucijos suvaržymo pasekmes. Po invazijos buvo įvesta Brejnievo doktrina, kurioje teigiama, kad Sovietų Sąjunga turi teisę įsikišti į bet kurią socialistinę šalį, kuri yra kelyje į komunizmą ir nukrypsta nuo komunistinės plėtros normos. Šią doktriną pasmerkė Rumunija, Albanija ir Jugoslavija. Dėl to pasaulinis komunistinis judėjimas tapo policentriškas, o tai reiškia, kad Sovietų Sąjunga prarado savo vaidmenį kaip pasaulinio komunistinio judėjimo "vedėjas". Po įsiveržimo Brejnevui teko pakartoti šią doktriną 1968 m. lapkričio 13 d. kalbant Lenkijos vieningos darbininkų partijos (PUWP) penktame kongrese: