Žurnalistas Antonio Maestre priduria apibrėžimą, kuris peržengia politinę sferą, apibūdindamas sociologinį frankoizmą kaip: Piliečių ir politikų, kurie gerai gyveno frankoizme ir palaikė jo idėjas, kolekciją, kurie tam tikru laipsniu palaikė režimo atvėrimą, kad užtikrintų, jog perėjimas vyktų toleruojama kryptimi. Franko populiarumas jo diktatūros metu buvo matuojamas ne nuomonės apklausos, o kariuomenės teisėtumas ir charizminis jo asmens teisėtumas (caudillismo), taip pat plačiai paplitęs socialinis ryšys, kuris vyko per nacionalinį judėjimą (visi jie yra tipiški fašizmo elementai). Kartu jie užtikrino didžiules viešas paramos demonstracijas ir praktiškai vienbalsiai priimtus rezultatus retkarčiais vykusiuose nacionaliniuose referendumuose (pavyzdžiui, Ispanijos 1966 m. Referendume dėl ekologinio įstatymo). Viename iš paskutiniųjų Kalėdų kalbų, 1969 m. Franco kalbėjo apie Ispanijos ateitį, sakydamas, kad viskas yra "atado y bien atado" (tiksliai "susieti ir gerai susieti", turėdamas omenyje jo režimo institucionalizavimą), ir tai tapo populiariu posakiu Ispanijoje. Bet kokie užuominų apie jo asmeninę sveikatą buvo kruopščiai ištirtos, taip pat ir jo kryptingai išreikšti ketinimai, tokie kaip frazė "no hay mal que por bien no venga" (maždaug lygiavertė "kiekvienas debesis turi sidabro sluoksnį"), kurią jis naudojo kalbėdamas apie nužudymą
Luis Carrero Blanco 1973 m. baskų separatistinės grupės ETA, ir kurios reikšmė buvo begalinės spekuliacijos dalykas. 1971 m. slaptame interviu su Richardo Nixono pasiuntiniu Vernonu Waltersu, Franco išreiškė nuomonę, kad po jo mirties Ispanijos visuomenė atliks politinę evoliuciją, kuri nesusilaikys jo paveldo, nes dabar didesnė ir turtingesnė Ispanijos viduriniosios klasės dalis išvengtų kito pilietinio karo rizikos.