Pirmieji Miheličio romanai "Obraz v zrcalu" (1941) ir "Tiha Voda" (1942) - tai gyvenimo komforto pasaulyje ir aristokratinės šeimos tradicijų atmosferos aprašymai, kur vyrauja gana uždirbto turto, pagarbos ir pasididžiavimo kultūra. Ji greitai atrado savo asmeninį požiūrį į aprašomą literatūros pasaulį, kuriame ji susieja pagarbą su ironija, entuziazmą su pasibjaurėjimu, klasinį ištikimybę su bandymais iš jo pabėgti ir tt. Jos personažai yra susiskaldę tarp tradicijų, pagarbos, kontroliuojant savo jausmus iš vienos pusės ir geismo ir ambicijų iš kitos pusės su meile, intriga, politine galia ir turtingas vaidina pagrindinį vaidmenį. Ypatinga vieta skiriama emancipuotos ir nepriklausomos šiuolaikinės moters, maištančios prieš savo motinos ir močiutės kartos moterų tradicinį atsidavimo vaidmenį emocinio išsipildymo naudai, nors tai nebūtinai reiškia moters idealizavimą. To pavyzdys yra jos 1959 m. romano "Aprilis" herojė, kuri vyksta pirmųjų Antrojo pasaulinio karo mėnesių metu. "Stolpnica osamelih žensk" (1969 m.) ir "Vrnite se, sinovi" (1972) dar labiau išvysto ironiją, apibūdinant personažus ir gestus. "Tujec v Emoni" (1978) ir "Cesta dveh cesarsjev" (1981) - istoriniai romanai apie intrigas senovės Emonoje ir meilės istoriją Laibacho kongreso metu
atitinkamai. Paskutinis jos romanas "Ure mojih dni" (1985) yra prisiminimai. Ji taip pat rašė jaunesniems skaitytojams skirtus romanus, tokius kaip "Pridi, moj mili Ariel" (1965) ir "Puhkova kresna noč" (1972).