Sankt Peterburgo protokolas dažnai cituojamas kaip Kongreso sistemos pabaiga, nes jis atspindi Sankt Peterburgo kongreso (1825) nesugebėjimą išspręsti Graikijos nepriklausomybės karo prieš osmanus klausimo. Rusija, siekianti teritorijos ir įtakos Juodojoje jūroje ir Balkanuose, ir norėdama apsaugoti Rytų ortodoksų krikščionis musulmoniškoje Osmanų valdžioje, palaikė Graikijos nepriklausomybę ir buvo nepatenkinta kitų valstybių troškimu traktuoti sukilimą kaip vidinį reikalą ir palaikyti status quo. Rusija ir Jungtinė Karalystė sudarė dvišalį susitarimą, kad įgyvendintų savo planą, prireikus kariniu būdu, siekiant tarpininkaujant užbaigti konfliktą su Graikijos autonomija Osmanų imperijoje. Kitos Didžiosios galios nebuvo konsultuojamos dėl šio protokolo, ir nors vėliau prie jo prisijungė Prancūzija, Austrija ir Prūsija priešinosi protokolei ir grėsmei, kurią ji kėlė konservatyviam, anti-nacionalistiniam stabilumui, kurį jie siekė primesti Europai. Otomanai taip pat atmetė Protokolą iki savo pralaimėjimo Navarino mūšyje.
britų, prancūzų, rusų ir graikų pajėgų rankose privertė juos prie derybų stalo.