Užrašykite šio skyriaus tęsinį - Nuo pat okupacijos pradžios, su žydų Paryžiuje buvo elgiamasi ypač griežtai. 1940 m. spalio 18 d. vokiečių okupacinės valdžios dekretas, žinomas kaip "Arjanizacijos dekretas", leido žydams turėti specialų statusą ir būti uždraustiems laisvose profesijose, tokiose kaip prekyba, pramonė, taip paveikiant advokatus, gydytojus, profesorius, parduotuvių savininkus, taip pat būti uždraustiems patekti į tam tikrus restoranus ir viešąsias vietas, o jų turtas buvo konfiskuotas. 1942 m. gegužės 23 d. Gestapo antižydiškojo skyriaus vadovas Adolfas Eichmanas slapta įsakė deportuoti Prancūzijos žydus į Aušvico koncentracijos stovyklą. 1942 m. gegužės 29 d. visi okupuotosios zonos žydai, vyresni nei šešerių metų, turėjo nešioti geltoną Dovydo žvaigždės ženklelį. Liepos mėnesį žydams buvo uždrausta važiuoti į visas pagrindines gatves, kino teatrus, bibliotekas, parkus, sodus, restoranus, kavines ir kitas viešąsias vietas, taip pat buvo reikalaujama važiuoti paskutiniais metro vagonais. 1942 m. liepos 16-17 d. vokiečių įsakymu Prancūzijos policija suėmė 13 152 žydus (4 115 vaikų, 5 919 moterų ir 3 118 vyrų). Nesusituokę asmenys ir poros be vaikų buvo nuvežti į Dransi miestą, esantį maždaug už 20 kilometrų į šiaurę nuo Paryžiaus, o 8 160 vyrų, moterų ir vaikų, sudarytų iš šeimų, buvo nuvežti į "Vélodrome d'Hiver"
("Vel' d'Hiv'") stadionas, "rue Nelaton" 15-ajame rajone, kur jie buvo susikaupę kartu vasaros karštyje, beveik be maisto, vandens ir be higienos įrenginių penkias dienas, kol buvo išsiųsti į Drancy, Compiègne, Pithiviers ir Beaune-la-Rolande internų stovyklas, prielaidas prie Aušvico naikinimo stovyklos. Vokiečiai mano, kad šis susirinkimas buvo nesėkmingas, nes jie buvo paruošę traukinius 32 000 žmonių. 1943-aisiais ir 1944-aisiais sulaikymai tęsėsi. Išlaisvinimo metu buvo apskaičiuota, kad 43 000 žydų iš Paryžiaus regiono, arba apie pusę viso bendruomenės gyventojų, buvo išsiųsti į koncentracijos stovyklas, o 34 000 jų ten žuvo.