Jo ankstyvieji darbai yra stiprus nacionalizmo ir Gandhių taikos ir nenumaldomumo idealų įtaka. Nors Joshi buvo nacionalistas, jo darbai taip pat turėjo "Vienybės su pasauliu ir kiekvienu žmogumi" temas. 1956 m. jo filosofija pasikeitė nuo Gandžio eros ir jos principų iki šiuolaikinio gyvenimo skirtumo. Jo eilėraštis "Chinnabhinna cchu" (Aš esu išsklaidytas) atspindėjo šį jo filosofijos pokytį. M. V. Desai manė, kad "Chinnabhinna cchu" ir "Shodh" (Ieškojimas) poemos yra "akmens akmenys, vaizduojantys žmogaus asmenybės dezintegracijos jausmą ir poetinį grožį žodžiais". Indra Nath Choudhuri pasiūlė, kad šis "nepajėgiškumo jausmo iškylančių beviltiškumo pastabų pasireiškimas" yra platesnio reiškinio dalis, pastebėta Indijos poetuose nuo 1950-ųjų vidurio, pavyzdžiui, Faiz Ahmad Faiz (urdu), Jibanananda Das, Navakanta Barua, Agyeya ir kt. Nors jo literatūra nuo 1950-ųjų pradžios pradėjo išreikšti nelygybę, ji taip pat turi žmonijos vienybės ir taikos vertybes, kurias jis išreiškė 30-ųjų pradžioje. Jau 1945 ir 1947 metais Joshi poezijoje pradėjo išreikšti savo nusivylimą ir skirtumus, kylančius dėl to dešimtmečio įvykių. Po Hirošimos ir Nagasakio atakos Joshi abejojo pergale
iš tokio pražūtingumo išėjo jo eilėraštis: