Per šį laikotarpį rojalistų pajėgos įsiveržė į Naująją Granadą, kurią jie kontroliavo nuo 1815 iki 1819, ir į Čilę, kurią jie kontroliavo nuo 1814 iki 1817 metų. Išskyrus šiaurės rytų ir pietų rojalistų sritis, Naujosios Granados provincijos nuo 1810 m. išlaikė nepriklausomybę nuo Ispanijos, skirtingai nuo kaimyninės Venesuelos, kur rojalistai ir nepriklausomybės palaikančios pajėgos keletą kartų apsikeitė regiono valdymu. Norėdama raminti Venesuelą ir perimti Naująją Granadą, Ispanija 1815 metais suorganizavo didžiausią karinę pajėgą, kokią kada nors buvo išsiuntusi į Naująjį pasaulį, - 10 500 karių ir beveik šešiasdešimt laivų. (Žr.
.) Nors šios pajėgos buvo labai svarbios atgauti tvirtą nepriklausomybės regioną kaip Naujoji Granada, jos kareiviai galiausiai buvo išsklaidyti visoje Venesueloje, Naujojoje Granadoje, Kito ir Peru ir buvo prarasti dėl tropinių ligų, sumažindami jų poveikį karui. Dar svarbiau, kad dauguma rojalistų pajėgų buvo sudaryta ne iš karių, pasiųstų iš pusiasalio, o iš ispanų amerikiečių.