Pirmojo pasaulinio karo pusantrų metų svarbiausias French vaidmuo buvo Britanijos ekspedicinių pajėgų (BEF) vyriausiasis vadas. Jis iškart susidūrė su prancūzų generolu Šarliu Lanrezacu. Po to, kai britai patyrė didelių nuostolių mūšiuose Mons ir Le Cateau
(kai Smith-Dorrienas laikėsi pozicijos, priešingos French norui), French norėjo išvesti BEF iš sąjungininkų linijos, kad būtų perstatyta, ir tik sutiko dalyvauti Pirmoje Marnos mūšyje po privačio susitikimo su valstybės karo sekretoriumi, lordu Kitcheneriu, prieš kurį jis vėliau turėjo pasipiktinimą. 1915 m. gegužę jis spaudai išleido informaciją apie šaudmenų trūkumą, tikėdamasis pašalinti Kitchenerį. 1915 m. vasarą Londone Kitchener ir kiti vyriausybės nariai, taip pat Haigas, Robertsonas ir kiti vyresnieji generalai Prancūzijoje vis dažniau kritikavo prancūzų vadovybę. Po Looso mūšio, kuriame dėl to, kad prancūzai lėtai išleido XI korpusą iš rezervo, buvo kaltinami nesugebėjimu pasiekti lemiamo proveržio pirmąją dieną, Didžiosios Britanijos premjeras H. H. Asquithas pareikalavo jo atsistatydinimo. Haigas, kuris anksčiau buvo patikimas Prančo pavaldus asmuo ir kuris 1899 m. išgelbėjo jį nuo bankroto skolindamas jam didelę pinigų sumą, pakeitė jį.