1920-ųjų pradžioje Vašingtono karinio jūrų laivyno sutartis nustatė ribas didžiausiam lėktuvnešų dydžiui ir bendrajam tonažui penkioms pagrindinėms karinėms jūrų pajėgoms. Vėlesnėse sutartyse šios nuostatos iš esmės išliko. Dėl to tarp dviejų pasaulinių karų statybos buvo nepakankamos, kad būtų patenkinti operatyvūs lėktuvnešų poreikiai, kai Antrojo pasaulinio karo metu iš Europos plėtėsi. Per mažai laivyno vežėjų vienu metu galėjo vežti orlaivius į tolimas bazes, palaikyti amfibijų invazijas, pasiūlyti vežėjų nusileidimo mokymus pakaitiniams pilotams, atlikti prieš povandeninius laivus patruliavimą ir suteikti gynybinę oro apsaugą dislokuotiems karo laivams ir kruizeriams. Pirmiau minėtos misijos reikalavimai apribojo laivyno vežėjų unikalių puoliminių smūgių pajėgumų, demonstruotų Taranto mūšyje, naudojimą.
Ir Pearl Harboro ataka. Egzistuojančių laivų (ir statomiems laivų korpusams kitais tikslais) pertvarkymas suteikė papildomų orlaivių vežėjų, kol buvo galima statyti naujus.