1620-ieji buvo geri metai Ispanijos užsienio politikai: karas su olandais vyko gerai, nors ir labai brangiai, 1624-aisiais pasiekė kulminaciją, kai buvo perimtas pagrindinis miestas Breda. Tačiau dešimtmečio pabaigoje Filipo vyriausybė susidūrė su klausimu, ar teikti pirmenybę karui Flandrijoje ar Ispanijos santykiams su Prancūzija per Mantuvos paveldėjimo karą (1628-1631). Filipo patarėjai rekomendavo pirmenybę suteikti karui Flandrijoje, imtis veiksmų, kad būtų apsaugotas ispanų kelias į Nyderlandus, bet už tai kainuotų priešinimasis Liudvikui XIII. Strateginiu požiūriu tai turėjo būti katastrofa. Nepaisant šviežių ispanų sėkmės 1630-ųjų viduryje <unk> visų pirma, Filipo vyriausybės triumfas iškeldamas šviežią ispanų kariuomenę, žygiuodama į Vokietiją nugalėti švedų vadovaujamas protestantines pajėgas Nördlingeno mūšyje
1634 m. <unk> padidėjusi įtampa su Prancūzija tapo vis labiau neišvengiama karo tarp dviejų katalikų valstybių. Olivaresas patarė Filipui, kad artėjančiame kare su Prancūzija bus viskas arba nieko; Ispanija laimės arba žlugs pagal rezultatą.