Vėliau, per Pirmojo pasaulinio karo kampanijas, Lecca buvo 22-osios divizijos šaudmenų departamento kapitonas, kuris su likusia kariuomenės dalimi pasitraukė į Vakarų Moldaviją. Taip pat per tą tarpinį laikotarpį Maximiliano revuą "Dandanaua" ("Nelaimė") surengė vokiečių okupuotoje Bukarešte.
Jis buvo atšauktas po pranešimų, kad jis išjuokiasi iš okupančių. 1916 m. žiemą atsigaudamas Podu Iloaiei, Lecca parodė silpninančios ligos požymius (kartais apibūdinamas kaip karo žaizda), prisipažindamas Ludovičiui Daușui, kad jis lėtai miršta, tačiau vis dar tikisi rasti stebuklingą gydymą. 1917 m. vasarą jis buvo išleistas iš tarnybos ir gyveno Iašiuje su savo slaugytoja Natalia Lecca. Tarp jo paskutinių kūrinių buvo dar vienas poezijos kūrinys "Simpla" ("Paprastas"). 1918 m. beveik visiškai paralyžiuotas, jis toliau buvo sąmoningas ir jautrus, nors, kaip prisimena Iorgulescu, jis buvo socialiai miręs.