1830 m. Prancūzijoje įvyko liepos revoliucija, siekiant išvaryti reakcinį burbonų karalių ir į karalystę įvesti orleanistą Liudviką-Filipą. Priešingai karalienės Viktorijos valdymas 1837 metais prasidėjo ramiai. Didžiausios Europos valstybės - Rusija, Austrija, Britanija ir, kiek mažiau, Prūsija - buvo pasiryžusios kontroliuoti Prancūziją, todėl Prancūzija apskritai laikėsi atsargios užsienio politikos. Liudvikas-Filipas susivienijo su Britanija, šalimi, su kuria Prancūzija dalijosi labiausiai panašią vyriausybės formą, ir jos kovingais užsienio reikalų sekretoriumi Lordu Palmerstonu. Pirmuosius Louis-Philippe'o valdymo metus jis atsisakė aneksuoti Belgiją per jos revoliuciją
, vietoj to, sekdami britų liniją remti nepriklausomybę. Nepaisant to, kad 1839-1840 m. prancūzų ministras Adolphe'as Thiers'as pareiškė, kad Prancūzija saugo vis galingesnį Egipto Muhammadą Ali (Otomanijos imperijos vicekaralius), bet kokių sustiprinimų nebuvo, o 1840 m. Prancūzija buvo priversta pasirašyti Londono konvenciją. François Guizot ir Robert Peel vyriausybių metu santykiai vėl atšalo. Tačiau 1846 m. jie dar kartą susiklostė, kai Palmerstonas vėl tapo užsienio reikalų ministru, o Prancūzijos vyriausybė skubiai sutiko, kad Ispanijos karalienė Izabelė II ir jos sesuo susituoktų su atitinkamai Burbonų ir Orleanistų dinastijų nariais. Palmerstonas tikėjosi surengti santuoką, o "Ispanijos santuokų reikalas" buvo apskritai nepalankiai vertinamas britų istorikų ("Nešališko istorijos sprendimo jis buvo visuotinai pasmerktas"), nors pastaraisiais metais buvo priimtas labiau simpatiškas požiūris.