1964 m. Sirimos-Šastri paktas ir 1974 m. Indiros-Sirimavo papildomas susitarimas sudarė sąlygas 600 000 Indijos kilmės asmenų repatriacijai į Indiją. Dar 375 000 žmonių buvo priimti kaip Šri Lankos piliečiai, todėl jie įstojo į politinę sistemą. Šie repatriacijos susitarimai buvo šios bendruomenės, kuri išsivystė į sudėtinę grupę su savo atskira kultūra, sunaikinimo ženklas. 1950-aisiais ir 1960-aisiais ši bendruomenė reikalavo švietimo ir savo išskirtinės kultūros pripažinimo. Taip atsirado bendruomenės sąmoningumas ir atskiros bendruomenės amatininkas. Pradėjo atsirasti išsilavinusi vidurinė klasė, kurią sudarė mokytojai, profsąjungų nariai ir kiti specialistai. Buvo intensyvi kampanija dėl socialinio gerinimo ir švietimo galimybių didinimo. Vis didėjo pasipriešinimo dvasia. Žmonės sunaikino Indijos pasus ir atsisakė vykti į Indiją. Repatriacijai buvo pasipriešinama. Tarptautinė nuomonė buvo išklausyta dėl pilietybės teisių atėmimo. Plantažų žmonės, kurie nebuvo pasirengę išvykti, neturtingas, žemė, kurios nuosavybė jie buvo pastatytas. Jie buvo pasirengę brolijuoti sinhalų viduje ir priimti Šri Lankos lyderystę profesinėje organizacijoje. 1977 m. visuotiniuose rinkimuose jie galėjo išrinkti 11 kandidatų. Tai padėjo plantavinių žmonių atsiradimui kaip politinei jėgai, tačiau 1977 m. jie susidūrė su komunaliniu smurtu.
1983 m. ir 2000 m. 1984-1985 metais, norėdama sustabdyti Indijos kišimąsi į Šri Lankos reikalus, UNP vyriausybė suteikė pilietybę visiems bevalstybiniams asmenims. Vėlyvasis Savumiamoorthy Thondaman buvo labai svarbus naudodamas šią rinkimų galią, gerinant kalnų vietovių tamilų socialinę ir ekonominę padėtį. Indijoje repatrijuotų asmenų padėtis nėra gera.