Įrašykite šio straipsnio tęsinį - Po to, kai prezidentas Jacques Chirac pripažino Prancūzijos valstybės atsakomybę bendradarbiaujant 1995 m. Vel' d'Hiv reido metinių metu
Judtas "New York Times" komentare rašė: "Žmonės, tokie kaip Žanas Polas Sartras ir Mišelis Fuko, buvo keistai tyli. Viena priežastis buvo tai, kad jie buvo beveik apsėsti komunizmu. Pranešdami apie būtinybę "įsijungti", užimti poziciją, dvi intelektualų kartos vengė bet kokio etinio klausimo, kuris negalėtų paskatinti ar kai kuriais atvejais sulėtinti marksistinės priežasties. Vichy buvo atmesta kaip kelių senilų fašistų darbas. Niekas atidžiai nežiūrėjo į tai, kas vyko okupacijos metu, galbūt todėl, kad labai nedaug intelektualų, bet kokios politinės spalvos, galėjo teigti, kad turėjo "gerą" karą, kaip tai padarė Albert Camus. Niekas neatsistojo, kad šauktų "J'accuse!" aukšto rango pareigūnams, kaip tai darė Emilas Zola Dreyfuso skandalo metu. Kai Simone de Beauvoir, Roland Barthes ir Jacques Derrida įžengdavo į viešąją areną, tai paprastai buvo susijusi su krize toli - Madagaskare, Vietname ar Kambodžoje. Net ir šiandien, politiškai įsitraukę rašytojai ragina imtis veiksmų Bosnijoje, bet tik retkarčiais įsikiša į diskusijas apie Prancūzijos praeitį".