Rašykite šio skyriaus tęsinį - 1453 m. Konstantinopolis žuvo Osmanų imperijai. Rytų krikščionių pabėgimas iš Konstantinopolio ir su savimi nešami graikų rankraščiai yra vienas iš veiksnių, paskatinusių literatūrinį atgimimą Vakaruose maždaug tuo metu. Osmanų valdžia laikėsi islamo įstatymų, kai elgėsi su užkariautais krikščionimis. Krikščionys buvo oficialiai toleruojami kaip Knygos žmonės. Todėl Bažnyčios kanoninė ir hierarchinė organizacija nebuvo reikšmingai sutrikdyta, o jos administracija ir toliau veikė. Vienas pirmųjų Mehmetas užkariautojas leido Bažnyčiai išrinkti naują patriarchą Gennadijų Šolariusą. Tačiau šios teisės ir privilegijos, įskaitant garbinimo ir religinės organizacijos laisvę, dažnai buvo nustatytos principiniu požiūriu, bet retai atitiko tikrovę. Krikščionys buvo laikomi antros klasės piliečiais, o jų teisinė apsauga priklausė nuo sultono ir didžiojo kunigaikščio kaprizų. Hagijos Sofijos ir Partenono bažnyčios, kurios beveik tūkstantmetį buvo krikščionių bažnyčios, buvo paverstos mečetėmis. Krikščionių persekiojimai buvo įprasti ir pasiekė kulminaciją armėnų, asyrų ir graikų
genocidas.