Nors 1956 m. Naujųjų metų diena buvo Sudano nepriklausomybės diena, britai galiausiai perdavė valdžią 1954 m. Sudanas beveik iš karto pradėjo plėsti savo santykius su arabų ir Afrikos valstybėmis, o po to su Sovietų Sąjunga, Kinija, Rytų Europa ir Jugoslavija. Didžioji Britanija ir toliau teikė didelę pagalbą, įskaitant karinę pagalbą. Kai pilietinis karas pietuose vis stiprėjo, Sudanas nuolat kaltino "blogią kolonijinę politiką" kaip vieną iš priežasčių. Santykiai su Britanija sumažėjo, o santykiai su Artimųjų Rytų ir Afrikos šalimis padidėjo. Sudanas nutraukė santykius su Didžiąja Britanija 1965 metais dėl to, kaip Didžioji Britanija elgėsi su vienašališka Pietų Rodezijos (dabar Zimbabvės) nepriklausomybės deklaracija. Po metų Chartumas atkurė ryšius, bet 1967 m. vėl nutraukė juos dėl Izraelio ir kaimyninių valstybių šešių dienų karo. Po metų santykiai vėl buvo atnaujinti. Sudanas tvirtino, kad Didžioji Britanija buvo susijusi su nesėkmingu 1976 metų perversmo bandymu. Iki 1970-ųjų pabaigos Jungtinės Valstijos pakeitė Didžiąją Britaniją kaip vyraujančią Vakarų įtaką Chartume, situacija, kuri tęsėsi iki Sadiq al-Mahdi vyriausybės nuvertimo.
1989 m. Britanija išliko svarbi dėl istorinių priežasčių ir išlaikė stiprius prekybos ryšius. Kartu su Jungtinėmis Valstijomis ir Norvegija Didžioji Britanija tvirtai palaikė IGAD taikos procesą, dėl kurio baigėsi konfliktas tarp Chartumo ir SPLM / A. Britų premjeras Tony Blair 2004 m. Spalio mėn. lankėsi Chartume, tačiau krizės tęsimosi Sudano Darfūro politikos atžvilgiu ėmėsi kritinės pozicijos. Iš visų ES narių Britanijos pozicija dėl Darfuro buvo arčiausiai Jungtinių Valstijų pozicijos.