Majoro premjerystė sutapo su Jugoslavijos žlugimu ir dėl to kilusiu karu Bosnijoje ir Hercegovinoje (ir kai kuriose Kroatijos dalyse). Nuo 1980 m. prezidento Josepo Broz Tito mirties tarp Jugoslavijos respublikų kilo įtampa, kurią dar labiau sustiprino politinis netikrumas, kilęs dėl komunizmo žlugimo Rytų Europoje 1989-1991 m. laikotarpiu. 1991 m. birželio mėn. Slovėnija ir Kroatija paskelbė nepriklausomybę; Serbų dominuojamoji centrinė vyriausybė Belgrade leido beveik vienodą Slovėniją palikti po trumpo karo.
, Kroatijos padėtis, kai kuriose jos dalyse gyveno didelis etniniai serbai, buvo daug ginčytesnė. 1991 m. gruodžio mėn. ES, Vokietijos reikalavimu, pripažino šių dviejų valstybių nepriklausomybę. Karas prasidėjo tarp Serbijos (valdančios nacionalistas Slobodanas Miloševičius) ir Kroatijos (valdančios Franjo Tuđman) dėl serbų apgyvendinto Slavonijos regiono šiaurės rytų Kroatijoje, todėl JT išsiuntė taikdarių pajėgas (UNPROFOR). Tačiau žiauriausi mūšiai vyko po to, kai 1991 m. balandžio 6 d. Bosnijos ir Hercegovinos prezidentas Alija Izetbegovičius paskelbė nepriklausomybę; kalnų respublikos gyventojai buvo padalinti į bosnijos serbus, bosnijos kroatus ir bosnijos musulmonus (arba "bosniačius"), ir tarp jų kilo pilnatviškas karas, kurį palaikė atitinkamai Tuđmanas ir Miloševičius. Europa ir pasaulis buvo nustebinti karo įvykių, o šokiruojančios karo belaisvių stovyklų (kai kurių nuomone, panašios į nacių koncentracijos stovyklas) scenos, milžiniškas pabėgėlių srautas ir etninis valymas buvo transliuojami visame pasaulyje, todėl buvo raginami įsikišti.