Užbaigiu šią frazę: Osmanų sultonas Suleimanas Didysis 1537 m. asmeniškai pradėjo ekspediciją, kuri sunaikino ar užėmė daugelį aplinkinių kaimų, bet nepavyko pavergti šios vietovės. Osmanams buvo būtina susitarti su gyventojais, suteikdami jiems daug privilegijų: vietos savarankiškumą, teisę nešioti ginklus, atleidimą nuo mokesčių, teisę plaukioti savo vėliava į bet kurį Osmanų uostą ir karo metu tarnauti kariuomenėje. Tačiau, nepaisant privilegijų, himariotiai sukilo per šiuos konfliktus: Osmanų-Venecijos karas (1537-40), Osmanų-Venecijos karas (1570-73),
Morejos karas (1684<unk>99), Osmanų-Venecijos karas (1714<unk>18) ir Rusijos-Turkijos karai XVIII amžiuje. Kita vertus, osmanų žudynės apgyvendino teritoriją ir paskatino priverstinę islamizaciją, kuri XVIII amžiuje apribojo krikščionių populiaciją Himarë mieste ir šešiuose kaimuose. Be to, Himariotus dėl rasės ir religijos dažnai užpuolė netoliese gyvenanti albanų gentis Labos. Vieną kartą, 1577 metais, Himarės vadai kreipėsi į popiežių dėl ginklų ir atsargų, pažadėdami kovoti su osmanais. Jie taip pat pažadėjo perduoti savo religinį ištikimybę Romai, jeigu išlaikys Rytų ortodoksų liturgines papročius, "nes dauguma gyventojų buvo graikai ir nesuprato frankų kalbos". Įvairiuose laiškuose Europos valdovams himariotai tvirtino, kad kadaise juos valdė tokie lyderiai kaip Aleksandras Didysis, Pirras iš Epiro ir Skanderbegas, asmenybės, su kuriomis himariotai sudarė istorinę atmintį. Labiausiai cituojama figūra, kuria Himarotai didžiuojasi per savo praeitį, yra Skanderbegas.