Užbaigiu šią frazę: Konrado valdymas buvo nuolatinė ir paprastai nesėkminga kova, siekiant išlaikyti karaliaus galią prieš didėjančią vietos kunigaikščių galią. Jo karinės kampanijos prieš Karolį Paprastą, kad atgautų Lotarinkiją ir Aacheno imperijos miestą, buvo nesėkmingos. 913 m. Triero arkivyskupas Ratbodas net tapo Vakarų Frankų kancleriu. Konrado karalystė taip pat buvo veikiama nuolatinių vengrų puolimų nuo pražūtingo Bavarijos pajėgų pralaimėjimo 907 m.
Pressburgo mūšis, dėl kurio jo autoritetas smarkiai sumažėjo. Jo bandymas 916 m. Hohenaltheimo sinode sutelkti Rytų Frankų episkopatą, vadovaujamą Bremeno arkivyskupo Unnio, nebuvo pakankamas, kad kompensuotų kitas nesėkmes. Po kelių susirėmimų Konradas bent jau sugebėjo susitaikyti su Saksonijos kunigaikščiu Henriku. Nerami Švabų kunigaikščiai Erchangeris (917 m. nužudytas) ir Burchardas II buvo nuolatinė grėsmė, taip pat Arnulfas, Bavarijos kunigaikštis.