Naujosios Granados provincijos nuo 1810 m. išlaikė nepriklausomybę nuo Ispanijos, skirtingai nuo kaimyninės Venesuelos, kur monarchai ir nepriklausomybės palaikančios pajėgos keletą kartų apsikeitė regiono valdymu. Norėdama raminti Venesuelą ir perimti Naująją Granadą, Ispanija 1815 metais suorganizavo didžiausią karinę pajėgą, kokią kada nors buvo išsiuntusi į Naująjį pasaulį, - 10 500 karių ir beveik šešiasdešimt laivų. (Žr.
) Nors šios pajėgos buvo labai svarbios atgauti tvirtą nepriklausomybės regioną kaip Naujoji Granada, jos kareiviai galiausiai buvo išsklaidyti visoje Venesueloje, Naujojoje Granadoje, Kito ir Peru ir buvo prarasti dėl tropinių ligų, sumažindami jų poveikį karui. Dar svarbiau, kad dauguma rojalistų pajėgų buvo sudaryta ne iš karių, pasiųstų iš pusiasalio, o iš ispanų amerikiečių. Kiti ispanų amerikiečiai buvo vidutiniškai nusiteikę žmonės, kurie nusprendė palaukti ir pažiūrėti, kas išliks, kai bus atkurta norma. Iš tiesų Naujojoje Ispanijoje, Centrinėje Amerikoje ir Kito vietovėse gubernatoriai nusprendė, kad tikslinga palikti išrinktus konstitucinius "ayuntamientos" keletą metų, kad būtų išvengta konflikto su vietos visuomene. Tačiau abiejose Atlanto pusėse liberalai ir toliau bandė sugrąžinti konstitucinę monarchiją, o 1820 m. jiems pavyko. Dramatiškiausias transatlantinio bendradarbiavimo pavyzdys yra galbūt Francisco Javier Mina ekspedicija į Teksasą ir šiaurės Meksiką 1816 ir 1817 metais.