Parašykite šio skyriaus tęsinį. Įdomu tai, kad tai nesukėlė rašytinės kečua literatūros išnykimo, o tik pakeitė dėmesį. Nuo XVII a. vidurio čia dominuoja aiškios regioninės veislės, visų pirma Cuzco kečua, kurias dabar skatino to miesto elitai, kurie siekė savo legitimumo inkų praeityje. Iš tiesų, tai sukėlė kečuvių literatūros atgimimą ir aukso amžių, kuris buvo išreikštas būtent dramaturgijoje. Klasikinės kečuos dramos kalba tuo laikotarpiu yra atpažįstama kaip išskirtinė Cusco <unk> Collao kečuos kalba dėl įvairių naujovių, ypač lencijų, kurios vis labiau ją atskiria tiek nuo standartinės kolonijinės kečuos, tiek nuo kitų pietinių kečuos veislių. Indijos kečua kalba kalbantieji taip pat rašė savo neformalius pamaldų tekstus rankraščiu, iš dalies tęsiant klasikinės epochos oficialios bažnytinės literatūros tradiciją. Tuo pačiu laikotarpiu, be senesnių kūrinių, orientuotų į centrinę kečua kalbą, pakartotinių leidimų, pasirodė pirmieji religiniai tekstai, specialiai parašyti šiuolaikinio Ekvadoro kečua kalba (Luis Francisco Romero, 1725, 1753) ir Bolivijos (Juan Antonio Dávila Morales, 1739). Šis žydėjimas baigėsi Tupac Amaru maišto pralaimėjimu.
1780 m. Įstatymas, kuris sukėlė griežtą kečuvių kalbos naudojimą, įskaitant aiškų kečuvių literatūros ir teatro uždraudimą ir kečuvių kalbos katedros San Marcos universitete panaikinimą.