Užbaigiu šią frazę: 1826 m. Britanijos pergalės Birmoje buvo pradžia šimtmečiui, kai Tailando karinę istoriją turėjo dominuoti Europos kolonizacijos grėsmė. Tačiau iš pradžių Siamo rūpinimasis liko sutelktas į jo tradicinius varžovus - Birmą ir Vietnamą. 1826 m. Siamas įsikišo palaikyti Britaniją prieš Birmą, tačiau jos prastas pasirodymas įkvėpė Chao Anouvongo staigmeną Koratui. Ledi Mo pasipriešinimas įkūrė ją kaip kultūrinę heroiną, o generolas Bodindecha pergalė po dvejų metų įkūrė jį kaip pagrindinę figūrą Tailando karinėje istorijoje. Jo sėkmingos kampanijos
Siamo-Vjetnamo karas (1841-1845) dar kartą patvirtino Siamo galią Kambodžoje. 1849 m. silpnėjant Birmos galiai, Birmos kontroliuojamose Šano valstijose Kengtung ir Čjan Hunge kilo maištas. Čang Hunas ne kartą prašė Siamo palaikymo, o Siamas atsakė siųsdamas pajėgas 1852 metais. Abi armijos susirado sunkumų Šiaurės kalnuotose aukštumų vietovėse, ir tai truko iki 1855 m., kol Siamietis pagaliau pasiekė Kengtungą, nors su dideliais sunkumais ir Siamo išteklių išnaudojimu galiausiai jie pasitraukė. Šie karai ir toliau vyko tradiciniu būdu, kai karo drambliai buvo dislokuoti lauke, nešdami lengvą artileriją, dažnai būdami lemiamu veiksniu mūšyje. Tuo tarpu matomas Kinijos karinis silpnumas Pirmojoje ir Antrojoje Opiumo karuose su Britanija ir vėliau Prancūzija tarp 1830-ųjų ir 1860-ųjų paskatino Siamą atmesti Kinijos suverenitetą 1850-aisiais. Tačiau pats Siamas buvo spaudžiamas Europos valstybių kariniu ir prekybos spaudimu, ir, kaip sakoma, karalius Rama III 1851 metais, mirdamas, pasakė: "Mes daugiau nebegalime kariauti su Birma ir Vietnamu. Mes juos turėsime tik su Vakarais".