1984 m. rinkimuose, Darbo partija ir Likudas, esantys priešingos pusės diskusijose dėl teritorinio kompromiso, buvo priversti į koaliciją ir bet kokia mintis apie žemę už taiką buvo iškelta. 1980-aisiais Šaronas naudojo priverstines priemones gyventojų kontrolei, tokias kaip "komercinis valanda, namų sunaikinimas ir medžių išraunimas", politiką, kurią 1985 m. Rabinas dar kartą patvirtino, o Izraelio gyvenvietės sudarė "plaukiančią de facto aneksiją", kuri kurstė palestiniečių nepasitenkinimą. 1985 metais Juodųjų advokatų nacionalinė konferencija Jungtinėse Valstijose parengė ataskaitą, pavadintą "Bantustanai Šventojoje Žemėje", kurioje buvo palyginta su tuo, kas vyko Vakarų Krante. Tuo metu šis terminas buvo labai pažeistas, tačiau po 15 metų amerikiečių lyginamosios teisės specialistas ir afrikanistas Adrienas Wingas rašė, kad įvykiai per ateinančius pusantrų dešimtmečių, susiję su tuo, kaip buvo reglamentuojama teritorija, atrodė, kad patvirtina analogijos ryžtą. 1987 m. pabaigoje įtampa padidėjo ir prasidėjo liaudies sukilimas. 1988 m. Jordanija atsisakė bet kokių pretenzijų Palestinai, o Palestinos nacionalinė taryba paskelbė Palestinos valstybę. 1991 m. Šaronas paskelbė Septynių žvaigždžių planą, kuriame ragino įkurti gyvenvietes ant Žaliosios linijos, "deklaruodamas ketinimą išnaikinti ją". 1992 m. Meretzo-Ševeso planas numato keturis palestiniečių kantonus, padalintus pagal žydų gyvenviečių zonas, o vėliau tapo planu aneksuoti visus pagrindinius gyvenviečių blokus kartu su trimis "autonominėmis palestiniečių anklavomis", apibūdintomis kaip "bantustanizacija". Intifada prarado postūmį po 1991 m. Madrido konferencijos
1992 m. Rabinas pažadėjo sustabdyti gyvenviečių plėtrą ir pradėjo slaptas derybas su PLO.