1620-ieji buvo geri metai Ispanijos užsienio politikai: karas su olandais vyko gerai, nors ir labai brangiai, ir 1624-aisiais baigėsi perėmimu pagrindinio miesto Breda. Tačiau dešimtmečio pabaigoje Filipo vyriausybė susidūrė su klausimu, ar pirmenybę teikti karui Flandrijoje ar Ispanijos santykiams su Prancūzija per karą.
Mantuvos paveldėjimo karas (1628-1631). Filipo patarėjai rekomendavo pirmenybę suteikti karui Flandrijoje, imtis veiksmų, kad būtų apsaugotas ispanų kelias į Nyderlandus, bet už tai kainuotų priešinimasis Liudvikui XIII. Strateginiu požiūriu tai turėjo būti katastrofa. Nepaisant šviežių ispanų sėkmės 1630-ųjų viduryje, ypač Filipo vyriausybės triumfas, sukūrusi šviežią ispanų armiją, žygiavusi į Vokietiją, kad nugalėtų švedų vadovaujamas protestantines pajėgas 1634 m. Nördlingeno mūšyje, padidėjusi įtampa su Prancūzija vis labiau neišvengiama karą tarp dviejų katalikų valstybių. Olivaresas patarė Filipui, kad artėjančiame kare su Prancūzija bus viskas arba nieko; Ispanija laimės arba žlugs pagal rezultatą.