Po Pirmojo pasaulinio karo pabaigos Graikija Belgradą suvokė kaip galingą kaimyną, turintį hegemoninių tendencijų Balkanuose. Jugoslavijos gebėjimas pritraukti didžiųjų valstybių, visų pirma Prancūzijos, paramą Atėnuose sukėlė susirūpinimą, kad Jugoslavija darys spaudimą Graikijai dėl slavų kalbančių Graikijos Makedonijos ir galbūt net Salonikų uosto statuso. Graikija buvo susirūpinusi, kad glaudūs etniniai, kalbiniai ir religiniai ryšiai tarp Jugoslavijos ir Bulgarijos sukels sąjungą. Tačiau šis aljansas neįvyko, nes Jugoslavija buvo status quo valstybė, siekianti įtvirtinti Pietų slavų suvienijimo judėjimo sėkmę, o Bulgarija buvo revizionistinė valstybė. Panašiai kaip ir Serbijos karalystei per Antrąjį Balkanų karą, Jugoslavija su Graikijos karalyste, Rumunijos karalyste ir Turkija sudarė Balkanų paktą, kuriuo siekiama išlaikyti geopolitinį status quo. Palyginti su emocinėmis įtampomis, kurias Makedonijos klausimas sukėlė Bulgarijos elitui, Jugoslavijos karalystėje dominuojantys serbų (ir mažiau kroatų ir slovėnų) elitai reiškė mažesnį susidomėjimą šiuo klausimu. Serbijos karalystė savo ekspansionistinį interesą nukreipė į pietus (regionai su nedideliu etniniais serbais) tik po Bosnijos krizės.
ir baimėje, kad gali būti apsuptas galingesnės Austrijos-Vengrijos ir Bulgarijos. Jugoslavijos laikais šalies pietinė dalis buvo vadinama Vardaro Banovina.