Prieš Romos imperijos užkariavimą Britaniją ir Airiją apgyvendino keltai, emigravę iš Europos žemynų, tačiau nepalikę jokios teisės istorijos. 55 ir 54 m. pr. Kr. Romos Respublikos pabaigoje buvęs konsulas ir legionų vadas Julijus Cezaris įsiveržė į Britaniją
Galų karų metu. Tai nebuvo nuolatinė okupacija, nes Cezaris grįžo į Romą, tapo diktatoriumi ir buvo nužudytas. Respubliką pavertė imperija, kai Cezario įpėdinis Augustas įėmė valdžią 27 m. pr. Kr. Augusto žmonos Livijos anūko Klaudijaus valdymo metu Britanija buvo užkariauta nuo 43 m. po Kr. Pagal Romos nekodifikuotą konstituciją Romos Britaniją valdė gubernatorius, kuris paprastai buvo senato narys, bet jį paskirdavo imperatorius dėl savo karinės reputacijos. Londiniumas buvo provincijos sostinė, kurioje gyveno 60 000 žmonių, o Britanija - kosmopolitinė visuomenė, kurioje gyveno apie 3 mln. žmonių. Romos teisė buvo pagrįsta vergovės ekonomika ir labai militarizuota. Hadrianas pastatė sieną 122 m. kaip imperijos sienų dalį, tačiau ji netrukus buvo perkelta į šiaurę 142 m. Antonino Pijaus. Konstantinas Didysis 306 m. buvo įsikūręs Jorke, kai išvyko reikalauti imperatoriaus titulo. 312 m. Konstantinas žygiavo į Romą ir 313 m. išleido Milano edictą. Tai sukėlė įvykių seriją, kai Bažnyčia ėmė vis labiau valdyti įstatymus. Tačiau nuolatinės atakos imperiją pradėjo žlugdyti, o 407 metais Britanija buvo apleista. Nei 438 m. Teodosijaus kodeksas, nei 534 m. Justiniano I "Corpus Juris Civilis" neįtraukti į Britanijos įstatymus.