Neronas miręs imperatorių valdžia baigėsi kaip senovės Romos (patricijų ir senatorių) šeimų privilegija. Per vienus chaotiškus metus valdžia smarkiai perėjo iš vieno imperatoriaus į kitą. Pirmieji trys propagavo savo "genijų" kultą: paskutiniai du iš jų bandė grąžinti Neroną ir pakelti jį į "divus". Ketvirtasis imperatorius Vespasianas - Reato arkliškosios šeimos sūnus - savo Flavijų dinastiją užtikrino sugrįžęs į Augusto principato formą ir atnaujino imperatoriaus kultą "divus Julius". Vespasianas buvo gerbiamas už tai, kad "atkurė" romėnų tradicijas ir savo valdymą laikė kukliai. Jis skyrė valstybinį kultą "genio populi Romani" (Romėnų tautos "genijui"), gerbė senatoriaus " respublikonines" vertybes ir atmetė Nerono praktiką, pašalindamas įvairias šventes iš viešųjų kalendorių, kurie (Tacito neapgailėtinai vertinimu) tapo "labai užteršti laiko meiliu". Gali būti, kad jis pakeitė arba iškirto Nero Kolosą, kad 75 m. po Kr. jis būtų atiduotas (arba iš naujo atiduotas) saulės dievui. Po pirmojo žydų maišto
ir Jeruzalės šventyklos sunaikinimas 70 m. po Kr., jis įvedė "didrachmon", anksčiau mokamas žydų už jų šventyklos priežiūrą, bet dabar perkeistas į Jupiter Capitolinus kaip nugalėtojas prieš juos "ir jų Dievą". Žydai, kurie mokėjo mokestį, buvo atleisti nuo imperatoriaus valstybinių dievybių kulto. Tačiau tie, kurie ją siūlė, buvo atstumti iš savo pačių bendruomenių. Panašu, kad Vespasianas savo artėjančiam kultui kreipėsi su sausu humoru. Pasak Svetonio, jo paskutiniai žodžiai buvo "puto deus fio" ("Aš manau, kad aš virstu dievu"). Vespasiano sūnus Titusas valdė dvejus sėkmingus metus ir tada mirė. Jis buvo įdiegtas ir pakeistas savo jaunesniu broliu Domicianu.