Užpildykite šią frazę: Nepaisant to, kad radikali anti-imperializmas buvo pirminė bolševiškumo esminė vertybė, Sovietų Sąjunga nuo 1940 m. buvo plačiai laikoma de facto imperine galia, kurios ideologija negalėjo leisti jai pripažinti savo imperijalizmo. Pagal sovietų ideologinį požiūrį, pro-sovietinės frakcijos kiekvienoje šalyje buvo vienintelis teisėtas "tautos" balsas, nepriklausomai nuo to, ar jie buvo mažumos frakcijos. Visos kitos frakcijos buvo tiesiog "žmonių" klasės priešai, iš prigimties neteisėti valdovai, nepriklausomai nuo to, ar jos buvo daugumos frakcijos. Taigi, pagal šį požiūrį, bet kuri šalis, tapusi sovietine ar sovietine sąjungininke, natūraliai tai darė teisėtu savanorišku noru, net jei prašytojams reikėjo sovietinės pagalbos, kad tai būtų pasiekta. Pagrindiniai pavyzdžiai buvo
Sovietų Sąjungos įsiveržimas į Suomiją, dėl kurio buvo aneksuotos Suomijos dalies Karelėje, Sovietų Sąjungos įsiveržimas į Lenkiją, Sovietų Sąjungos okupacija Baltijos šalyse ir po karo de facto dominavimas Rytų bloko palydovinėmis valstybėmis, apsimetant visiška nepriklausomybe. Po Tarybų Sąjungos era net daugelis ukrainiečių, gruzinų ir armėnų mano, kad jų šalis buvo prievarta aneksuota bolševikų, tačiau tai buvo problematiška nuomonė, nes pro-sovietinės frakcijos šiose visuomenėse taip pat buvo gana didelės. Kiekviena frakcija manė, kad kita neateina tikro nacionalinio intereso. Šis pilietinį karą primenantis paradoksas buvo pastebėtas Rusijos Federacijos Krymo aneksijoje, kai prorusiški Krymo gyventojai buvo laikomi nelegaliais proukraiškių Krymo gyventojų atžvilgiu ir atvirkščiai.