Rašykite šio skyriaus tęsinį - Morillo ir Morales karališkoji kariuomenė užėmė Kartageną ir Bogotą
1816 metais. Prieš išvykdamas į Naująją Granadą, Morillo išleido iš tarnybos didžiąją dalį nereguliarių pajėgų, kovojančių Boves vadovaujant, išskyrus tuos, kuriuos jis paėmė į Naująją Granadą. Kai kurie "pardos" ir "llaneros", turėdami mažai perspektyvų, ėmė prisijungti prie sukilimų prieš Ispanijos valdymą plačiose Venesuelos pietuose. Tuo tarpu Bolívaris nusprendė plaukti į Jamaiką, kad sulauktų Britanijos pagalbos, tačiau ji atsisakė. Iš ten jis nuvyko į Haitį, kuri tapo pirmąja nepriklausoma Lotynų Amerikos respublika. Bolívaras, remiamas Haitų prezidento Alexandre Pétion ir laivyno padėjimu Luiso Briono, kito emigranto, kuris buvo prekybininkas iš Curaçao, grįžo į Margaritos salą, saugų respublikonų tvirtovę, tačiau jo respublikonų pajėgų vadovybė vis dar nebuvo tvirta. Mariño, kuris su Bolivaru grįžo iš Haitio, vadovavo savo ekspedicijoms ir 1817 metais laikinai užėmė Kumana. Brionas aprūpino mažą laivyną, Bolívaris plaukė į vakarus palei Venesuelos pakrantę į Ocumare de la Costa (Los Cayos ekspediciją), kur, įvykdydamas Pétion prašymą, jis oficialiai paskelbė apie vergijos pabaigą (nors tai buvo negirdėta). Moralesas, grįžęs į Venesuelą po to, kai nugalėjo Naująją Granadą, užpuolė respublikonų ekspedicijų pajėgas su armija, kuri buvo daug mažesnė už respublikonus. Bolívaras pabėgo ir su Brionu vėl plaukė į Haitį. Tačiau Piarui ir Gregorui MacGregorui, Škotijos kareiviui, kuris anksčiau buvo aktyvus Naujojoje Granadoje, pavyko pabėgti su savo pajėgomis į šalies vidų, 1816 m. rugsėjį nugalėdami Moralesą El Juncalo mūšyje, prieš persikraustydami į pietus į Gvajaną.