Viena iš priežasčių, kodėl regentų valdymas niekada nebuvo tinkamai užbaigtas, buvo trisdešimties metų karas, kuris priartėjo prie Hanau maždaug 1630 m. Kai imperatoriškosios pajėgos pasiekė Hanau, Philipp Moritz pasirinko jų pusę, kad išlaikytų savo sostinės karinę vadovybę. Jis buvo paskirtas pulkininku ir turėjo suteikti tris kompanijas. 1631 m. lapkričio mėn. Hanau užėmė švedų kariai, o į miestą įžengė Švedijos karalius Gustavas Adolfas. Filipas Moricas nusprendė pakeisti pusę. Jis buvo kalvinistas, todėl pasirinkimas tarp katalikų imperatoriaus ir liuteronų švedų karaliaus jam galėjo būti panašus į pasirinkimą tarp Scilos ir Charibdo. Gustavas Adolfas paskyrė jį pulkininku ir davė jam švedų pulką. Kaip atlygį už jo pasikeitusią pusę, jis jam atidavė Orbo apygardą ir Mainco rinkėjų turimas akcijas buvusioje Rienecko apygardoje ir Partensteino, Lohrhaupteno, Bieberio ir Alzenau apygardose. Philipp Moritz broliams Heinrich Ludwig (1609-1632) ir Jakob Johann (1612-1636) jis atidavė Steinheimo miestą ir rajoną, kuris taip pat buvo Mainco buvęs valdymas. Šie turtai buvo prarasti, kai katalikų pusė laimėjo po Nördlingeno mūšio
1634 metų rugsėjį. Jei jis dar kartą pasikeistų pusę, jis atrodytų nepatikimas, todėl nusprendė pabėgti. Jis pabėgo į Metą ir iš ten per Chaloną, Roueną ir Amsterdamą į savo giminaičius Oranž-Nassau Hagoje ir Delfte. Jis paliko savo jauniausią brolį Jakobą Johaną regentu Hanauje, nes Jakobas Johanas buvo laikomas politiškai neutralus.