Po Yazid mirė per pilietinį karą, Zufar palaikė Abd Allah ibn al-Zubayr bandymą ištrinti kalifatą iš Umayyads, išvaryti Umayyad gubernatorius Jund Qinnasrin ir išsiųsti Qaysi kariuomenės remti pro-Zubayrid Damasko gubernatorius al-Dahhak ibn Qays al-Fihri. Pastarasis buvo nužudytas, o Qays buvo sutriuškinti Umayyads ir jų gentinių sąjungininkų iš Banu Kalb, Qays varžovų, Marj Rahit mūšyje.
684 metais. Po to Zufaras įkūrė būstinę Jaziran mieste Qarqisiya (Circesium) ir vadovavo Qays gentims prieš Kalb, pradėdamas keletą puolimų prieš pastaruosius Sirijos dykumoje. 688-689 m. jis įsitraukė į konfliktą su Taghlib gentija, palaikydamas savo sąjungininką Qaysi Umayr ibn al-Hubab iš Banu Sulaym, nepaisant ankstesnių pastangų sutvarkyti jų nesutarimus. Po trijų apgulų nuo 685 iki 691 m. Zufaras derėjosi dėl taikos su Umayyadų kalifu Abd al-Malik (Abd al-Malik), atsisakydamas Ibn al-Zubayr priežasties mainais į privilegijas Umayyadų rūmuose ir kariuomenėje, taip pat atleidimus ir pinigus jo Qaysi partizanams, kurie buvo integruoti į kariuomenę. Taika buvo užantspauduota Zufaro dukters al-Rabab santuoka su kalifo sūnumi Maslama. Abd al-Malik įpėdinių metu Zufaro šeima paveldėjo jo aukštą poziciją ir prestižą Umayyad vyriausybėje ir jo pranašumą tarp Qays. 750 m. jo anūkas Abu al-Vardas vadovavo nesėkmingam Qaysi maištui prieš Umayyadų įpėdinį Abbasidą, per kurį jis ir keli šeimos nariai buvo nužudyti.