Rašyk tęsinį šiai pastraipai - Karas baigėsi
1945 m. gegužę, o Weidt buvo atleistas iš britų armijos 1946 m. pavasarį. Jis iš karto grįžo į Paryžių, ketindamas ten apsigyventi, ir įkūrė "Ballets des Arts". Teatro vadovas Charlesas Dullinas susitarė, kad jis naudotų studiją Sara Bernhardt teatro. Beje, tai buvo ta pati studija, kurią impresaras Sergejus Diagilevas atidavė Nijinskiui dar 1909 metais. Tuo metu jo šokių veiklą palaikė Dominique (1930-) ir Françoise Dupuy. Dupuys, atitinkamai šokėja ir choreografas, ir jo jauniausi protėviai, kurie iš pradžių susipažino 1946 m. Žano Weidto šokių klasėje, vėliau ir toliau pristatytų Wendto choreografiją XXI amžiuje. Paryžiuje Weidtas įkūrė savo kompaniją ir, nepaisant pinigų trūkumo ir dažnai blogų gyvenimo sąlygų, vykdė įvairias keliones per sutriuškintą žemyną, įskaitant vieną į okupuotą Vokietiją ir kitą, 1947 m., į Kopenhagą. 1947 m. Kopenhagos turneja, kurioje dalyvavo "Tarptautinis choreografijos konkursas", kur Weidt gavo pirmąjį prizą su revoliuciniu kūriniu "La Cellule / Die Zelle" ("Keliulė"). Tačiau grįžęs į Paryžių, kritikai nebuvo sužavėti jo triumfu Danijoje, o Jean Weidt choreografija, regis, išėjo iš mados nuo karo pabaigos. Vėliau sėkmingai apsilankė Nyderlanduose ir Belgijoje, o jo reputacija liko stipri likusioje Vokietijoje, tačiau finansavimas ir toliau buvo iššūkis. 1948 m. jis galiausiai persikėlė į rytinę Berlyno dalį, nuo 1945 m. administruojamą kaip sovietų okupacijos zonos dalis, kur buvo tikėtina gana dosni vyriausybės finansinė parama baletui.