1900-aisiais Vokietijoje buvo įkurta administracija, vadovaujama gubernatoriaus Vilhelmo Solfo, kuri naudojosi tradiciniais lyderiais, siekdama įgyvendinti politiką. Jis paskyrė Mataafa Iosefo aukščiausiu vadu ir sukūrė abipusę patarėjų tarybą, kurią sudarė abi karališkųjų linijų vadai ir apygardos vadai, kad suteiktų gaires dėl politikos. Pagal 1888 m. Vokietijos kolonijų įstatymą Vokietijos kolonijos nebuvo federalinės sąjungos dalis, tačiau jos taip pat nebuvo laikomos užsienio. Todėl kolonijoms taikomi įstatymai kartais gyventojus laikė piliečiais, o kartais - užsieniečiais. Kolonijų vietiniai gyventojai nebuvo laikomi vokiečiais, tačiau jiems buvo leista į pilietybę. Naturalizacijai reikėjo dešimt metų gyventi teritorijoje ir įrodyti savarankiškai dirbančio asmens statusą. Tai buvo automatiškai suteikiama visiems šeimos nariams, o tai reiškia, kad vaikai ir žmonos gavo vyro pilietybę. 1913 m. Įstatymas dėl pilietybės pakeitė Vokietijos pilietybės įgijimo pagrindą nuo gyvenamosios vietos iki patrilinealumo, tačiau nepakeitė išvestinės pilietybės. Kai 1914 metais prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas, Samojos ekspedicinės pajėgos nusileido ir okupavo Vokietijos Samoją
- Taip. Vokietijos gubernatorius pasidavė, o Naujoji Zelandija įkūrė karinę administraciją.