- Atėnų jėga Peloponezijos kare buvo jos laivynas, o Spartos - sausumos hoplitų armija. Tačiau, kaip karas vyko, spartiečiai suprato, kad jei jie ketina pakenkti Periklo strategijai, kad peržengtų Peloponeziečius, nes jie liks Atėnų sienose neribotą laiką (strategija, kurią sudarė galimybės Atėnų ilgos sienos ir tvirtas Pirejaus uostas), jie turės kažką daryti dėl Atėnų pranašesnės jūrų pajėgos. Kai Sparta tapo Persijos sąjungininke, ji turėjo lėšų, reikalingų statyti naujus jūrų laivynus, reikalingus kovoti su atėniečiais. Sparta galėjo kurti laivyną po laivyno ir galiausiai sunaikino Atėnų laivyną Aegospotami mūšyje
- Taip. Spartų generolas Brasidas apibendrinė skirtumą tarp spartiečių ir atėniečių jūrų mūšio požiūriu: "Atėniečiai pasitikėjo greitumu ir manevruotumu atviroje jūroje, kad galėdavo norėdami užpulti nešvaresnius laivus; tuo tarpu Peloponezijos armada gali laimėti tik tada, kai kovojo šalia sausumos ramiais ir ribotomis vandenimis, turėjo didesnį laivų skaičių vietiniame mūšio teatre ir jei geriau apmokyti jūrų pėstininkai ant denio ir kranto hoplitas gali paversti jūrų mūšį pėstininkų varžybe". Be to, palyginus su atėniečių laivyno išmintingumu (geresniems plaukiojams, galintiems aplenkti ir iš šonų smogti priešo triremas), spartiečiai (taip pat jų sąjungininkai ir kiti Atėnų priešai) daugiausia dėmesio skyrė atėniečių triremų smogimui į galvą. Būtent ši taktika, kartu su Brasidaso apibūdintais metodais, lėmė Atėnų laivyno pralaimėjimą Antroje Sirakūzų mūšyje per Sicilijos ekspediciją.