Rašykite šio skyriaus tęsinį - Dương Văn Minh vadovavo perversmui prieš Diemą 1963 metais. Iki 1970-ųjų vidurio jis buvo nusilenkęs į "Trečiąją Partiją" (Thành Phần Thứ Ba), Pietų Vietnamo elitą, kuri pritarė dialogui ir bendradarbiavimui su Šiaurę. Komunistų infiltratoriai iš pietų bandė sudaryti politinius sandorius, kad Duang Van Minas galėtų tapti prezidentu, tikėdamiesi, kad jis išvengs paskutinės kovos, pražūtingos Saigono mūšio. Nors daugelis Pietų Vietnamo pajėgų buvo pasirengę ginti Saigoną, o 4-asis ARVN korpusas vis dar buvo Mekongo deltoje, Dương Văn Minh įsakė pasiduoti.
1975 m. balandžio 30 d., išgelbėję Saigoną nuo sunaikinimo. Vis dėlto Šiaurės Vietnamo armijos reputacija dėl įtariamų išdavikų buvo prieš tai, ir šimtai tūkstančių Pietų Vietnamo pabėgo iš šalies visais būdais: lėktuvais, sraigtasparniais, laivais, žvejybos laivais ir baržomis. Dauguma jų buvo paimti JAV Septintojo flotilės Pietų Kinijos jūroje arba nusileidę Tailande. Jūrų pabėgėliai tapo žinomi kaip "laivų žmonės". Vienas žinomas atvejis - Pietų Vietnamo pilotas su žmona ir vaikais mažame "Cessna" lėktuve saugiai nusileido ant orlaivių vežėjo. Šis masinis (daugiausia Pietų) Vietnamo politinių pabėgėlių išvykimas tęsėsi iki aštuntajame dešimtmetyje, kai pabėgėliai pabėgo nuo persekiojimo, politinės priespaudos ir ekonomikos žlugimo, kurį sukėlė naujas komunistinis režimas.