Portugalija ir Japonija pradėjo savo pirmąjį ryšį 1543 metais, kai portugalai tapo pirmuoju europiečiu, pasiekusiu Japoniją, nusileidus į pietinius salynus. Jie turėjo didelę įtaką Japonijai, net ir šioje pradinėje ribotoje sąveikoje, įvedę šaunamuosius ginklus į Japonijos karą. 1853-1954 m. Amerikos Perrio ekspedicija visiškai užbaigė Japonijos atsiskyrimą; tai prisidėjo prie šogunato žlugimo ir valdžios grąžinimo imperatoriui 1868 m. Bosino karo metu. Naujoji nacionalinė vadovybė po Meidžio laikotarpio pavertė izoliuotą feodalinę salos šalį imperija, kuri glaudžiai sekė Vakarų modelius ir tapo didele galia. Nors demokratija išsivystė ir šiuolaikinė civilinė kultūra klestėjo Taisho laikotarpiu (1912-1926 m.), Japonijos galinga kariuomenė turėjo didelę autonomiją ir 1920-1930-aisiais pralenkė Japonijos civilinius lyderius. Japonijos kariuomenė 1931 metais įsiveržė į Mandžiuriją, o nuo 1937 metų konfliktas išaugo į ilgą karą su Kinija. 1941 metais Japonija užpuolė Perl Harborą, o tai atvedė į karą su Jungtinėmis Valstijomis ir jų sąjungininkais. Japonijos pajėgos netrukus tapo per daug, tačiau kariuomenė išsilaikė, nepaisant sąjungininkų aviacijos atakų, kurios smarkiai sugadino gyventojų centrus. Imperatorius Hirohito paskelbė apie Japonijos kapitulaciją
1945 m. rugpjūčio 15 d., po atominių bombų Hirošimos ir Nagasakije ir sovietų invazijos į Mandžiuriją.