Sovietų Sąjungos respublikose, maždaug nuo 1988 iki 1992 metų (kai TSRS buvo išardyta ir visos respublikos buvo nepriklausomos), terminas "Liaudies frontas" turėjo visai kitokią reikšmę. Tai buvo judėjimai, kuriuos vadovavo liberaliai mąstančios inteligencijos nariai (dažniausiai patys - vietos komunistų partijos nariai), kai kuriose respublikose mažos ir periferiškos, o kitose - plačios ir įtakingos. Oficialiai jų tikslas buvo ginti "perestroją" prieš reakcinius elementus valstybės biurokratijoje, tačiau laikui bėgant jie pradėjo abejoti savo respublikų narystės Tarybų Sąjungoje teisėtumu. Būtent jų iš pradžių atsargus tonas suteikė jiems didelę laisvę organizuoti ir gauti prieigą prie žiniasklaidos priemonių. Baltijos šalių respublikose jie greitai tapo dominuojančia politine jėga ir palaipsniui perėmė iniciatyvą iš anksčiau įkurtų radikalesnių disidentinių organizacijų, savo respublikas nukreipdami į didesnę autonomiją ir tada nepriklausomybę. Jie taip pat tapo pagrindiniais komunistinių partijų hegemonijos Baltarusijoje, Moldovoje, Ukrainoje, Armėnijoje ir Azerbaidžane iššūkiais. Gruzijoje buvo įkurtas Liaudies frontas, tačiau jis liko marginaliu, palyginti su dominuojančiomis disidentų vadovaujamomis grupėmis, po balandžio 9 dienos tragedijos.
Europos Sąjunga, kaip ir kitos tarptautinės organizacijos, buvo radikalizuota visuomenė, todėl ji negalėjo atlikti panašių judėjimų kompromisinio vaidmens. Kitose respublikose tokios organizacijos egzistavo, tačiau niekada nekėlė reikšmingos grėsmės valdančiajai partijai ir ekonominiam elitui.