Pradžioje, kai jis buvo rektoras, aukštas partijos pareigūnas universitete savo ataskaitoje Valstybės saugumo ministerijai (kurios pareigos apėmė tokių klausimų sekimą) įtraukė vertinimą, kad Sternas, kaip universiteto rektoras, neturėjo gerų santykių su universiteto darbuotojais, o tai atsispindėjo įvairios apskritai nerimo lygio atmosferoje tarp universiteto personalo. Kita vertus, toks susirūpinimas buvo pagrįstas, nes Sternas laikė savo pareiga vadovauti universitetu vadovaudamasis šalies valdančiosios partijos dvasia. Per savo kadenciją buvo atlikta keletas "išvalymų", ypač 1958 m., kai jis ėmėsi veiksmų prieš vadinamąjį "Spirituskreis" ("spiritualinį ratą"), nedidelę nepriimtinų "buržuazinių" profesorių grupelę. Anksčiau, 1952 m. ir 1953 m., jis kelis kartus pasinaudojo savo įtaka universitetų senate, kad sustabdytų universitetų dekanų protestinius veiksmus, paremtus studentais, suimtais augančio nepasitenkinimo, kuris buvo prieš trumpą, bet žiauriai slopintą (su aktyviu sovietinių pajėgų dalyvavimu) 1953 m. Birželio sukilimo kontekstą.
- Taip. Taip pat prieštaringas tarp bendražygiai universitete buvo būdas, kuriuo Sternas buvo patenkinta paskyrti buvusius nacistus profesorių kėdės, ir, kai tinkama, perpaskyrti juos, jei jie įrodė, kad jie yra pareigingi ir paklusni partijos rėmėjai pagal naują vienpartinės diktatūros tipą, kuris buvo įdiegtas Rytų Vokietijos valstybėje, pastatytas pagal sovietinio stiliaus leninistinius-socialistinius principus, ant pamatų, kurie iki 1949 m. Buvo sovietinė okupacinė zona. Iš simpatizuojančių šaltinių požiūriu, Sternas jautėsi saugus įsitikinimu, kad jis susidūrė su daugybe atsidavusių kairiųjų aktyvistų, kurie, kai tik įgijo statusą ir poziciją, buvo patenkinti išdavystė ir atsisakė darbininkų judėjimo. Politinės dešinės neturėjo politinės išdavystės monopolio.