1934 m. birželio 9 d. maždaug 1400 Tarptautinės uosto darbininkų asociacijos narių dalyvavo Vakarų pakrantės prieplaukos streike
, kuris uždarė laivybos į kiekvieną uostą palei Vakarų pakrantę. ILA reikalavo: pripažinti profsąjungą, padidinti atlyginimą nuo 85 centų iki 1 dolerio už valandą darbo užmokesčio ir nuo 1,25 dolerio iki 1,50 dolerio už valandą papildomo darbo; šešių valandų darbo dieną ir 30 valandų darbo savaitę; ir uždaryti parduotuvę, kurioje profsąjungos kontroliuoja įdarbinimą. Jie taip pat buvo nusivylę, kad vyriausybės laivybos subsidijos, galiojančios nuo pramonės sunkumų 1920-aisiais, atvedė prie didesnių laivybos bendrovių pelno, kuris nebuvo perduotas darbuotojams. Buvo daug smurto incidentų tarp streikuotojų ir policijos, įskaitant streikuotojų įsiveržimą į "Admiral Evans" viešbutį, kuris buvo naudojamas kaip streikų laužytojų viešbutis; policija nušovė keturis streikuotojus 4-ajame terminale St. Johns; ir specialusis policijos šaudymas į senatorių Robertą Wagnerį iš Niujorko, kai jis apžiūrėjo ankstesnės šaudynių vietą. 1934 m. liepos 31 d. kai buvo nuspręsta arbitruoti, uosto darbuotojai vėl pradėjo dirbti. Arbitražo sprendimas buvo priimtas 1934 m. spalio 12 d., suteikdamas streikuotojams ILA pripažinimą; didesnį 95 centų už valandą darbo užmokestį ir 1,40 JAV dolerių už valandą viršvalandžio, retroaktyviai nuo liepos 31 d. Grįžimo į darbą; šešių valandų darbo dienos ir 30 valandų darbo savaitės, ir profesinės sąjungos nuomos salė, kurią bendrai valdė profsąjunga ir vadovybė, nors sąjunga atrinkė dispečerį kiekviename uoste visoje Vakarų pakrantėje.