Rusijos imperatorė Katarina ir Prūsijos karalius Frydrichas II sukėlė konfliktą tarp Seimo narių ir karaliaus dėl religinių mažumų, tokių kaip protestantai ir graikų ortodoksų, pilietinių teisių, kurių pozicijos, kurios 1573 m. Varšuvos konfederacija garantavo lygias su katalikų dauguma, žymiai pablogėjo. Katarina ir Frederikas paskelbė savo palaikymą "šlachta" ir jų "laisvėms", o 1767 m. spalio mėn. Rusijos kariuomenė susirinko prie Varšuvos palaikyti konservatyvią Radomo konfederaciją. Karalius ir jo šalininkai neturėjo kito pasirinkimo, kaip tik sutikti su rusų reikalavimais. Repnin Seimo metu
(pavadintas neoficialiai pirmininkaujančio Rusijos ambasadoriaus Nikolai Repnino vardu) karalius priėmė penkis "amžinus ir nepakeičiamus principus", kuriuos Katarina prisiekė "saugoti visiems laikams Lenkijos laisvių vardu": karalių rinkimas, "liberum veto" teisė, teisė atsisakyti ištikimybės karaliui ir sukilti prieš jį ("rokosz"), "szlachta" išimtinė teisė turėti pareigas ir žemę, ir žemės savininkų valdžia savo valstiečiams. Taigi visos kilmingumo privilegijos ("auksinės laisvės"), kurios padarė Bendriją nevyriausybine, buvo garantuotos kaip nepakeičiamos Kardinaliųjų įstatymuose. Kardinaliniai įstatymai ir "religinių disidentų" teisės, priimtos Repnin Seimo, buvo asmeniškai garantuojamos imperatorės Katarinos. Šiomis teisės aktais Rusija pirmą kartą oficialiai įsikišo į Bendrijos konstitucinius reikalus.