Rašyk tęsinį šiai pastraipai - Karas
1945 m. gegužę baigėsi 12 metų trukusis nacionalsocialistų košmaras. Ina Seidel iš karto atsistatydino iš Prūsijos meno akademijos, kuri iki to laiko būtų diskredituota dėl glaudžių ryšių su 1945 m. Vyriausybe. Ji pati buvo griežtai kritikuojama dėl savo pastangų palaikyti Hitlerio valdžią. Tačiau Amerikos, Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos okupacinėse zonose jos knygos greitai vėl tapo populiarios skaitytojams, ir jos vis dar surado daug pirkėjų ir skaitytojų iki pat šešiasdešimtojo dešimtmečio. 1950-aisiais ji parašė dar du didžiuosius romanus, kuriais bandė išgelbėti savo reputaciją. "Das unverwesliche Erbe" (1954: "neatskiriamas paveldas") ji išplėtė savo kūrybos krikščioniškus aspektus. Paskutinėje knygoje "Michaela" ji savo ir aukštesnės viduriniosios klasės vardu aiškiai prisiėmė atsakomybę už nacionalsocializmą. Nepaisant griežto Vakarų Vokietijos literatūros kritikos atmetimo (kaip 1949 m. tapo Vakarų okupacinės zonos), jos paskutinis romanas buvo dar viena didelė skaitytojų sėkmė. Po karo Vokietijos padalijimo senąją Prūsijos meno akademiją iš esmės pakeitė dvi institucijos. 1955 m. Ina Seidel buvo priimta į Vakarų Berlyno dailės akademijos narius. Ilgą laiką iki jos mirties, 1974 metais, jos pagrindiniai darbai buvo išversti į kelias užsienio kalbas. Tačiau Die Zeit nekrologas, kuris nebuvo malonus, apibūdino pranešimą apie jos mirtį kaip vieną iš tų, kurių pirmoji reakcija yra nustebimas, kad mirusioji dar nebuvo mirusi daugelį metų anksčiau ("Ja, hat sie noch gelebt?").