Parašykite šio skyriaus tęsinį - Daukantas idealizuodavo ir garbino praeitį. Virgilijus Krapauskas tvirtino, kad Daukantaso laiškai Narbuttui parodė, kad Daukantas yra geresnis mokslininkas nei jo darbai. Laiškuose Daukantas pabrėžė, kad reikia geresnių pirminių šaltinių rinkimo, leidimo ir analizės metodų, nors jo darbai išliko labai romantiški ir didaktiniai. Daukantas daug pastangų skyrė įvairiems istoriniams dokumentams ieškoti, tačiau jis tikėjo, kad ten, kur trūksta istorinių įrašų, istorikai turėtų naudoti savo vaizduotę, kad užpildytų spragas. Jei šaltinis buvo palankus Lietuvai, jis jo kritiškai nevertino ir lengvai priėmė keletą legendų. Pavyzdžiui, jis išaiškino teoriją, kad lietuviai buvo Herulo palikuonys, kurią jis paėmė iš Alberto Wijuko Kojałowičiaus (nors jis atmetė legendą apie romėnų Palemonidus), pagyrė Prūsijos karaliaus Widevuto senovinę demokratiją ir panaudojo laisvą Adam Mickiewicz trumposios istorijos "Żiwila" vertimą. Tačiau jis kritikuodavo šaltinius, kuriuose Lietuva vaizduojama neigiamai. Pavyzdžiui, jis buvo vienas pirmųjų, kritikuojusių Teutonų pasakojimą apie Strėvos mūšį.
arba tvirtina, kad lietuviai grįžo į Grunvaldo mūšį ir tęsė kovą. Nors Daukantaso išsilavinimas buvo prastas ir neatitinka šiuolaikinių standartų, jis buvo lygus jo amžininkams.