Užpildykite šią frazę: Nacionalizmas tapo visų Hoxha politikos pagrindu, nes karas sukūrė "apgulties nacionalizmo būseną", persodintą mitą, kad Albanijos karinis sugebėjimas nugalėjo Ašies pajėgas, kurios tapo režimo pagrindine dalimi švietimo ir kultūros kontekste. Kitos Hoxha nacionalizmo temos buvo Skanderbegas, Prizrenos lyga (1878 m.), Alfabeto kongresas (1908 m.), Albanijos nepriklausomybė (1912 m.) ir tėvas Ismail Qemali, Italijos pralaimėjimas per
Vloros karas (1920) ir Hoxha kaip naujos Albanijos kūrėjas. Komunizmo laikais daugybė nacionalistinių požiūrių turinčių istorikų iš Albanijos (Ramadan Marmallaku, Kristo Frasheri, Skender Anamali, Stefanaq Pollo, Skender Rizaj ir Arben Puto) tyčia pabrėžė "turkų žiaurumą" ir "herojišką krikščionių pasipriešinimą" Osmanų valstybei Albanijoje. Kai kurie mokslininkai, kurie priešinosi šioms antiislamiškoms ir anti-turkų propagandos tendencijoms, buvo persekiojami, o komunistinis režimas pabrėžė mitus, susijusius su viduramžių albanais, interpretuodamas juos kaip "herojišką ilirų proletariatą". Tuo tarpu Hoxha saugojo nacionalinius paminklus miesto vietovėse, kai kurios gyvenvietės buvo paskirtos kaip "muziejų miestai", ir taip pat pabrėžė, kad reikia išsaugoti kultūrinį paveldą, liaudies dainas, šokius ir kostiumus. Hoxha sukūrė ir sukūrė kultūrinę aplinką, kurioje vyravo doktrininė propaganda, pabrėždama nacionalizmą literatūros, geografijos, istorijos, kalbininkystės, etnologijos ir folkloro srityse, kad Albanijos žmonės galėtų suprasti savo praeitį. Žmonėms tai sukėlė izoliacionizmą, ksenofobiją, sklavfobiją, kalbinį vienodumą ir etninį vientisumą.