Pagrindinė Roosevelto pirmojo kadencijos užsienio politikos iniciatyva buvo Geros kaimyninės politikos, kuri buvo JAV politikos Latinos Amerikoje pervertinimas. Jungtinės Valstijos dažnai įsikišo į Lotynų Ameriką po Monro doktrinos paskelbimo 1823 m., o Jungtinės Valstijos okupavo keletą Lotynų Amerikos šalių bananų karuose, vykusiuose po 1898 m. Ispanijos-Amerikos karo. Po to, kai Ruzveltas pradėjo eiti pareigas, jis pasitraukė
JAV pajėgos iš Haitio ir sudarė naujas sutartis su Kuba ir Panama, nutraukdamos jų statusą kaip JAV protektoratus. 1933 m. gruodį R. Rooseveltas pasirašė Montevideo konvenciją dėl valstybių teisių ir pareigų, atsisakydamas teisės vienašališkai kištis į Lotynų Amerikos šalių reikalus. R. Rooseveltas taip pat normalizavo santykius su Sovietų Sąjunga, kurią Jungtinės Valstijos atsisakė pripažinti nuo 1920-ųjų. Jis tikėjosi iš naujo derėtis dėl Rusijos skolos iš Pirmojo pasaulinio karo ir atverti prekybos santykius, tačiau nė vienoje byloje nebuvo pasiekta pažangos ir "abiejų šalių susitarimas netrukus nusivylė".