Užpildykite šią frazę: "leičiai" etnoniminė reikšmė, pvz. "Lietuvių", yra žinoma iš kelių šaltinių. Šį žodį latviai naudoja pavadindami lietuvius: leiši, sk. leitis. Samogito dialekte buvo žodžiai "leičiuoti" (kalbėtis ne samogita kalba, arba kalbėti aukštaitų dialekte) ir "leičiukas, leičiūkas" (asmuo, kalbėdamas ne samogita kalba, turi akcentą). Palyginkite, pavyzdžiui, su šiuolaikinės lietuvių "žemaičiuoti" (kalbėti samogitų dialekte). Istoriniuose rašytiniuose šaltiniuose žinomas svarbus pavyzdys iš vieno 1429 m. Lucko konferencijos dalyvio. John Steinkeller, kuris buvo Vroclavo (Breslau) tarybos narys, savo gimtajame mieste parašė laiške, kad Šventosios Romos imperatorius Zygmuntas ketina suteikti Vytautui lietuvių karaliaus titulą: "her wolde machen herczog Wytolten eynen konyng der Leytten". Žodžių formos, turinčios lietuvių, lietuvių, Lietuvos reikšmes ir greičiausiai kilusios iš žodžio "leitis", nuolatos randamos istoriniuose šaltiniuose iš XIV ir XV amžių. Pavyzdžiui, Lietuva raštu yra išversta kaip "czwicshen Lythen und Prewssen" (1415); kaip "das land Litten" su papildomu paaiškinimu, kad tai buvo Aukštaitija, pasakojančiame dalyvaujančiojo ar liudininko pasakojimą.
Strėvos mūšis. Lietuvių valdovas Wigand von Marburg kronikoje buvo pavadintas "die Litischen konige". Panašu, kad tokių formų buvimas su -ei- latvių (daugiau žinomas vakarinėje dalyje), vokiečių ir samogitų dialektuose turi didelę galimybę, kad formos galėtų būti kilusios iš Vakarų Baltijos šalių, tačiau neaišku, kodėl jie neturi sufikso -uva / -ava.