Kaip karas vyko, mūšis dėl Britanijos iš kovos dėl oro viršenybės išsivystė į strateginį ir oro bombardavimą Londono, Coventry ir kitų Britanijos miestų. Atkeršydami britams, jie sukūrė RAF bombonešių komandą, kuri sugebėjo nukreipti tūkstančius tonų bombų į vieną tikslą, nepaisant didelių bombonešių nuostolių 1940 metais. Vėliau bombonešiai buvo valdomi Artūro Travers Harris'o, siekdamas sulaužyti vokiečių morale ir pasiekti pasidavimą, kurį Douhet'as prognozavo prieš 15 metų. Jungtinės Valstijos prisijungė prie karo, o JAV oro pajėgos stipriai sustiprino kampaniją, įvedant aštuntąją oro pajėgas į Europos teatrus. Daug miestų, tiek didelių, tiek mažų, buvo beveik sunaikinti sąjungininkų bombardavimų. Kelnas, Berlynas, Hamburgas
ir Drezdenas yra vieni iš labiausiai žinomų, pastarieji du plėtojant ugnies audras. W. G. Sebaldas knygoje "Apie natūralią sunaikinimo istoriją" komentuoja Vokietijos miestų bombardavimą ir klausia, kodėl tai nežaidžia didesnio vaidmens vokiečių nacionalinėje sąmonėje ir kodėl beveik nė vienas vokiečių autorius apie šiuos įvykius nerašė. Nepaisant to, kad literatūroje apie tai nebuvo rašoma, po Antrojo pasaulinio karo metų vyko kino stilius - filmas apie griuvėsis, nufilmuotas tarp miesto griuvėsių ir vaizduojantis smūgiškus tų žmonių gyvenimus, kurie turėjo atstatyti sunaikinti miestus.