1038 m. Haraldas prisijungė prie Bizantijos ekspedicijos į Siciliją, George Maniakes ("Gyrge") bandydamas užkariauti salą iš musulmonų saracenų, kurie įkūrė Sicilijos emyratą saloje. Kampanijos metu Haraldas kovojo kartu su normanų samdomaisiais, tokiais kaip Viljamas Geležinė ranka. Pasak Snorrio Sturlusono, Haraldas užėmė keturis Sicilijos miestus. 1041 m., kai baigėsi Bizantijos ekspedicija į Siciliją, pietinėje Italijoje kilo Lombardų-Normanų sukilimas, o Haraldas vadovavo Varžų sargybai daugelyje mūšių. Haraldas kovojo su Italijos katepanu Michaelu Dokeianu, tačiau normanai, vadovaujami savo buvusio sąjungininko Viljamo Geležinės rankos, nugalėjo bizantinus kovo mėn. Olivento mūšyje ir gegužės mėn. Po pralaimėjimo Haraldas ir Varagų gvardija buvo pašaukti atgal į Konstantinopolį, po to, kai imperatorius įkalino Maniaką ir kilus kitiems svarbesniems klausimams. Po to Haraldas ir varžai buvo išsiųsti kovoti į Bulgariją, į pietryčių Europos sieną, kur jie atvyko 1041 m. pabaigoje. Ten jis kovojo imperatoriaus Mykolo IV kariuomenėje 1041 m. Ostrovo mūšyje prieš
Bulgarų sukilimas, kurį vadovavo Petras Deljanas, vėliau suteikė Haraldui slapyvardį "Bulgar-burner" ("Bolgara brennir").