Iš pradžių kaip savo brolio Viljamo, kuris kaip švedų generolas leitenantas paveldėjo komandą, pavaldusys, bet vėliau kaip nepriklausomas vadas, Bernardas tęsė savo išpuolius į pietų Vokietiją; ir su švedų generolu Gustavu Hornu jis 1633 m. sėkmingai įsiveržė į Bavariją, kurią gynė imperialistinis generolas grafas Aldringeris. Šiais metais jam buvo suteiktos buvusios Virsburgo ir Bambergo vyskupijos, taip pat buvo suteiktas Frankonijos kunigaikščio titulas. Jis paskyrė vieną iš daugelio savo brolių Statthalteriu ir grįžo į karus. Jis buvo griežtas protestantas ir iš katalikų miestų, kuriuos užėmė, reikalavo didelių įmokų, o dėl jo pasikartojančių pergalių vokiečių protestantai jį laikė savo religijos gelbėtoju. Bet 1634 metais Bernardas patyrė didelį pralaimėjimą Nördlingeno mūšyje
, prarasti geriausią Švedijos kariuomenės.