Per triukšmingą laikotarpį po Cezario mirties, per Antrosios triumvirato valdymą, Galija buvo valdoma įvairių vaduotojų, kol 39 m. Vipsanijus Agrippa atvyko kaip prokonsulas, kad nuslopintų neramumus. Mokslininkai nedaug dėmesio skyrė klausimui, kodėl Galija negalėjo pasinaudoti Romos neramumu per 40 -ųjų ir 30 -ųjų pilietiniai karai, kad sukiltų "in toto"; kartais manoma, kad gyventojai buvo per daug išnaikinti, kad galėtų užimti poziciją, tačiau skaičiai, kiek jie yra žinomi, tai daro mažai tikėtina. Pavyzdžiui, 57 m. Cezaris pranešė, kad Nervai turėjo 50 000 kovos amžiaus vyrų; jis manė, kad tik 500 išgyveno Sabis mūšį, bet po penkerių metų jie sugebėjo suteikti 5000 vyrų jėgą. Nors šie skaičiai gali būti nepatikimi, jie rodo gyventojų atsparumą. 52-aisiais, po galų armijos pasidavimo prie Alezijos
, Cezaris suteikė amnestiją tiek Arverni, tiek Aedui armijoms, kurių kiekvieną jis apskaičiavo 30 000 vyrų, ir išsiuntė juos namo. Po to, kai Vercingetorix strategija sutelkti sąjungininkų pajėgas žlugo, išlikę galų lyderiai ir toliau vykdė partizaninį karą su tam tikra sėkmė ir viltimi, kol Markas Antonijus (Markas Antonijus) susitarė su paskutiniu keltų karaliumi, kuris buvo žinomas kaip išlaikęs savo nepriklausomybę, Komjumiu iš Atrebatų, kuris vadovavo gelbėjimo pajėgoms Alezijoje. Per ateinančius du dešimtmečius galų pralaimėjimai 50-aisiais metais buvo pakeisti vyrų populiacijos subrendimu, o turimos romėnų pajėgos buvo daugiausia užimtos kovojant tarpusavyje. Galijos galvojo, kad romėnai per pilietinį karą taip susilpnės, kad sukilti jiems būtų beprasmiška ar net nereikėtų; Cezaris pasakoja, jog galijos nuolat informuojosi apie politinius įvykius Romoje, kurie galėtų paveikti juos.