Išgirdęs apie jos veiksmus, Čilės kariuomenės vyriausiasis vadas generolis Manuelis Baquedano iškvietė Moralesą susitikti su juo ir oficialiai įgaliojo ją dėvėti kantinierės uniformą (kaip ji tai darė be leidimo anksčiau) ir suteikė jai seržanto ("sargento segundo", "antrojo seržanto") laipsnį ir atlyginimą. Vėliau ji buvo perkelta į 4-ąją diviziją, kurioje tarnavo Tacnos ir Aricos kampanijos metu. Taknos mūšyje
1880 m. Gegužės 26 d. ji toliau tiekė vandenį išsekusiems vyrams, po to, kai pati buvo šiek tiek sužeista. Tą vakarą ji buvo viena iš pirmųjų kareivių, įžengusių į Tacnos miestą. Karabinerių de Yungay kavalerijos pulko kareiviai prisiminė, kaip ji įžengė į miestą ant žirgo, pakeliusi šautuvą ir šaukdama "Viva Čilė!". Po mūšio ji kurį laiką sirgo nuo karo belaisvių, kuriuos prižiūrėjo, ligos, ir parašė laišką savo draugei Antofagaste, manydama, kad ji miršta. Nepaisant to, vėlesni rašytojai sakė, kad po dviejų savaičių ji dalyvavo Aricos mūšyje ir įsakė masinį užgrobtų perūiečių žudymą. 1881 m. Sausio mėn. Ji kovojo Chorillos mūšyje ir Miraflores mūšyje ir buvo tarp čiliečių, kurie įžengė į Lima po to, kai miestas buvo užimtas.