1815 m. nugalėtas Napoleonas, sardai, atstovaujami Viktoro Emanuelo I, atkūrė senovinį režimą. Tačiau respublikonų patirtis davė vaisių. Visur garsėjo balsai, reikalaujantys didesnės laisvės ir sugrįžimo į Prancūziją. Viktoras Emanuelis svajojo apie vieningą Italiją ir kreipėsi į Napoleoną III. Per silpnas, kad galėtų kovoti su Austrija, Piemonto karalius susivienijo su Prancūzija ir 1859 m. paskelbė karą. Austrijai buvo galutinai nugalėti Vaincue, Magento mūšyje.
1859 m. birželio 4 d. per Antrąjį Italijos nepriklausomybės karą Napoleono III vadovaujami prancūzai ir sardiniai nugalėjo austrus, vadovaujamus maršalo Ferenczo Gyulai. Prancūzų ir Piemontų koaliciją sudarė didžiulė dauguma prancūzų karių (1100 piemontų ir 58 000 prancūzų). Todėl jų pergalę galima laikyti daugiausia prancūzų pergale. Prancūzai norėjo gauti tai, ko Belvederoi ir kiti grafo de Nicea gyventojai taip ilgai norėjo.