Rašykite šio straipsnio tęsinį - Po Vietnamo suvienijimo
1975 m. Šiaurės ir Šiaurės-Central kalbėtojai iš tankiai apgyvendintos Raudonosios upės deltos ir tradiciškai skurdesnių Nghệ An, Hà Tĩnh ir Quảng Bình provincijų toliau persikėlė į pietus, ieškodami geresnių ekonominių galimybių, pradedant naujos vyriausybės "Naujų ekonominių zonų programa", kuri truko nuo 1975 iki 1985 m. Pirmoje programos pusėje (1975-1980 m.) į naujas ekonomines zonas buvo išsiųsta 1,3 mln. žmonių, kurių dauguma buvo perkelti į šalies pietinę pusę anksčiau negyvenamose vietovėse, iš kurių 550 000 buvo šiauriečiai. Antroje pusėje (1981-1985 m.) beveik 1 milijonas šiauriečių buvo perkeltos į NEZ. Vyriausybės ir kariuomenės darbuotojai iš Šiaurės ir Šiaurės Vidurio Vietnamo taip pat yra dislokuoti į įvairias šalies vietas, dažnai toli nuo savo namų regionų. Neseniai laisvosios rinkos sistemos augimas paskatino didesnį tarpregioninį judėjimą ir ryšius tarp tolimų Vietnamo dalių verslo ir kelionių būdu. Šie judėjimai taip pat sukėlė tam tikrą dialektų maišymą, tačiau dar svarbiau, kad Šiaurės dialektas buvo lengviau suprantamas Pietuose ir atvirkščiai. Dauguma pietiečių, kai dainuoja šiuolaikines ar senas vietnamiečių populiarias dainas arba kreipdamiesi į visuomenę, tai daro standartizuotu akcentu, jei įmanoma (tai yra šiaurės ištarimas). Tai galioja tiek Vietname, tiek vietnamiečių bendruomenėse užjūrio šalyse.