Friedmanas taip pat buvo žinomas dėl savo darbo su vartojimo funkcija, nuolatinės pajamos hipoteze (1957), kurią pats Friedmanas pavadino savo geriausiu moksliniu darbu. Šis darbas tvirtino, kad racionalūs vartotojai išleis proporcingą sumą to, ką jie suvokia kaip savo nuolatinę pajamas. Nelaimingas pelnas daugiausia bus sutaupytas. Mokesčių sumažinimas taip pat, nes racionalūs vartotojai prognozuoja, kad mokesčiai vėliau turės padidėti, kad subalansuotų viešuosius finansus. Kiti svarbūs indėliai yra jo kritika Filipso kreivės ir natūralaus nedarbo normos koncepcija (1968). Ši kritika sieja jo vardą, kartu su Edmund Phelps, su įžvalgomis, kad vyriausybė, kuri sukelia didesnę infliaciją, negali nuolat sumažinti nedarbo tokiu būdu.
Friedmanas