1980 m. įvykiai daug prisidėjo prie Bernhardo Steinbergerio ilgalaikių Rytų Vokietijos ekonominio modelio diagnozių išteisinimo. Tose šalyse, kuriose sovietų remiamos Rytų Europos valstybės tradiciškai galėjo prekiauti, Rytų Vokietija šešiasdešimtajame ir septintajame dešimtmečiuose turėjo beveik monopolinę padėtį sunkiosios inžinerijos ir kitų "techninių" gamybos sektorių srityje, tačiau aštuoniasdešimtajame dešimtmetyje, kai sunki pramonė Tarybų Sąjungoje pradėjo modernizuotis, Rytų Vokietijos pardavėjai bendrose eksporto rinkose pradėjo susidurti su sovietų bičiulėmis ne kaip partneriais, o kaip komerciniais varžovais. Šalis, vis labiau priklausoma nuo įvairiomis būdais paslėptų Vakarų Vokietijos subsidijų, baigėsi grynaisiais pinigais ir kreditais. Po 1985 m. Pokyčių vėjai, pučiantys iš visų vietų, Maskvos Kremlius paliko Rytų Vokietijos vis labiau geriatriškus politinius lyderius, kurie jautėsi izoliuoti ir neapibrėžti dėl ateities (nors jų įsipareigojimas "tradiciniam" socializmui atrodė tvirtas). Kai 1989 m. lapkričio mėn. gatvės protestuotojai peržengė Berlyno sieną, greitai tapo aišku, kad sovietų kariai, stovintys šalia, negavo jokių įsakymų įsikišti dėl status quo. To, kas nutiko 1953 metais, daugiau nebus.
- Taip. Įvykiai ėmė veikti savaip. Būtent tokiomis aplinkybėmis 1990 m. sausio 15 d. Bernhardas Steinbergeris rado galimybę atnaujinti savo kampaniją už teisingumą, kreipdamasis į Aukščiausiąjį teismą Rytų Berlyne dėl "sprendimų prieš Harichą, Steinbergerį ir Hertwigą peržiūros". Jis dar kartą apibendrina savo reformų idėjas iš 1956 m., kurios tiesiog sukilo aplink vis labiau dominuojančius de-Stalinized socialistų partijos ir demokratinės Rytų Vokietijos valstybės sukūrimo tikslus.