1918 m. OHL išprovokavo seriją masinių atakų, kad atneštų pergalę. Kiekvienas išpuolis prasidėjo nuo daugelio milijonų artilerijos bombardavimų. Baueris surinko pulkininko Bruchmüllerio vadovaujamus ginklus. Jie ne kartą pralaužė britų ir prancūzų linijas. Po keturių sėkmingų mėnesių prancūzų puolimas Marno upėje
1918 m. liepos 17 d. dešinioji jų flanka, nukreipta į Paryžių, buvo sutriuškinta galingos, bendros prancūzų ir amerikiečių atakos, kuriai vadovavo tankai. Baueris suprato, kad karas buvo pralaimėtas ir kad "priekaištingai" jis turėtų būti baigtas. Jis pranešė savo draugams pramonės atstovams. Baueris ir sosto įpėdinis sutarė, kad Vokietijai reikia diktatoriaus, jų pasirinkimas buvo Ludendorfas. Jų klaidingas šalies politinės padėties aiškinimas buvo atskleistas, kai Ludendorfas buvo atleistas spalio 25 d. Jis buvo taip apmaudytas, kad dėl saugumo pabėgo iš šalies. Vice kancleris Friedrichas von Payeris, vienintelis administracijos narys, taip pat "Reichstage", pasmerkė Bauerį dėl jo ne karinio politinio kišimosi. Baueris šį apdovanojimą gavo kaip pagarbą savo neįkainojamam darbui, tačiau 1918 m. spalio 31 d. jis išėjo į pensiją, praėjus keliems mėnesiams po to, kai buvo paaukštintas į pulkininką. Vienas karą atidžiai ištyręs žmogus apibūdino Bauerį taip: "Šiame vyre yra keistas jėgos ir silpnumo, skaičiavimo ir aplaidumo, intelekto ir nelogiškumo mišinys".