Šis milžiniškas XIX amžiaus žemės užgrobimas išprovokavo daugelį valstiečių sukilimų visoje Meksikoje nuo 1840-ųjų iki 1910-ųjų Meksikos revoliucijos.
". Mokslininkė Florencia Mallon pasiūlė, kad, reaguodama į tai, vietinės bendruomenės sukūrė "savo populiarų liberalizmą, kuris pripažino bendruomenines institucijas ir nuosavybę, ir kuris apibrėžė pilietiškumą taip, kad neįtrauktų kultūriškai skirtingų grupių". XIX a. antroje pusėje ir XX a. pradžioje, augant nacionalinei kapitalistinei ekonomikai ir industrializacijai, "gimtinių bendruomenės buvo priverstos persikelti į miestus" ir "didelius ūkius". Dėl to daugelis "priėmė ispanų kalbą kaip pagrindinę ir atsisakė savo tradicinės etninės tapatybės, perkeliant ištikimybę [Meksikos] valstybės sukurtajai nacionalinei tapatybei". Būtent per šį procesą "visos [gimtinių] bendruomenės taip pat pakeitė savo kalbą ir savo etninę tapatybę - nuo indėnų į mestizus". Tai atsispindi tos epochos statistikoje. Nors 1808 m. indėnai ir mestizai sudarė atitinkamai 60% ir 23% gyventojų, 1885 m. tai buvo 38% ir 43%, o 1921 m. - 29% ir 59%. Manoma, kad nuo 1808 iki 1921 m. maždaug 3 milijonai žmonių patyrė šį kultūrinį ir etninį pasikeitimą iš indėnų į mestizus, o tai buvo maždaug trečdalis arba ketvirtadalis viso šalies gyventojų tuo metu.