Japonijos karinė istorija apima didžiulį daugiau nei trijų tūkstantmečių laikotarpį - nuo Jōmon (1000 m. pr. Kr.) iki šių dienų. Po ilgo klanų karų laikotarpio iki XII a. prasidėjo feodaliniai karai, kurių kulminacija buvo karinės vyriausybės, vadinamos šogunatu. Japonijos istorijoje užrašyta, kad karinė klasė ir šogunas valdė Japoniją 676 metus - nuo 1192 iki 1868 metų. Šogunas ir samurajai buvo Japonijos socialinės struktūros viršūnė - tik aristokratų kilmingumas iš esmės buvo aukštesnis už juos. Sakoku politika iš esmės uždarė Japoniją nuo užsienio įtakos 212 metų - nuo 1641 iki 1853 metų. Feodalinis militarizmas perėjo į imperializmą XIX amžiuje po to, kai 1853 m. atvyko admirolas Peris ir 1868 m. į valdžią atėjo imperatorius Meidzis. Vakarų kolonijinės galios ir jų imperialistinė politika paveikė Japonijos perspektyvas ir atvedė prie Japonijos kolonizacijos ir nesąmoningo imperializmo (1895-1945 m.), kol Japonija buvo nugalėta
Antrojo pasaulinio karo metu. 1947 m. Japonijos Konstitucija draudžia Japonijai ofenziviai kariauti prieš kitas tautas. 1954 m. buvo įkurtos Japonijos savigynos pajėgos. JAV ir Japonijos aljansas (nuo 1951 m.) reikalauja, kad Jungtinės Amerikos Valstijos apsaugotų Japoniją ir vykdytų ofenzivines pareigas. 2015 m. Konstitucija buvo iš naujo išaiškinta, kad Japonijos sąjungininkai galėtų kolektyviai savigynos.