1913 m. Rumunija buvo ketvirta pagal dydį pasaulyje kviečių eksportuotoja, tačiau neteisingo žemės paskirstymo klausimas tapo nuolatinis bėda (ir iš tikrųjų buvo pablogintas tais metais, kai Rumunijos valstiečiai kovojo Antrajame Balkanų kare, patys matydami daug teisingesnę žemės paskirstymo schemą Bulgarijoje). XIX a. pabaigoje apie 2000 žemės savininkų kontroliavo daugiau nei pusę žemės, o valstiečiai (kurių atstovai buvo mažai atstovaujami vyriausybėje ir neturėjo galimybės naudotis žemėmis ir nuosavybės teisėmis) turėjo tik trečdalį. 1888 m. valstiečių nepasitenkinimas neteisingu žemės paskirstymu sukėlė kruvinas konfrontacijas, kurios lėmė dalines ir neveiksmingas agrarines reformas. Dėl nelygybės sistema valstiečiai vis labiau bankrutuodavo ir vis labiau linkdavo prie absentizmo nuosavybės sistemos. Beveik po dvidešimties metų įvyko antrasis, dar žiauresnis epizodas: 1907 m. Rumunijos valstiečių sukilimas.
, kuris beveik sukėlė visišką revoliuciją ir lėmė kelių tūkstančių valstiečių mirtį, kai į tai įsikišo kariuomenė. Dėl to 1907-1908 m. Vyriausybė pateikė naujus įstatymus, kuriais siekiama padėti valstiečiams, įskaitant naują įstatymą dėl žemės ūkio sutarčių ir įstatymą, įsteigiantį kaimo kredito banką (Casa Rurală), skirtą sudaryti palankesnes sąlygas pirkimui ir nuomai, perleidžiant nuosavybę iš didelių žemės savininkų valstiečiams. Tačiau šie įstatymai (paveikti Constantin Stere "poporanistinės" tendencijos) buvo prastai vykdomi, buvo visiškai nepakankamas žemės kiekis, kuris buvo skirtas pirkti, o didžioji dauguma valstiečių net negalėjo gauti daugumos suteiktos pagalbos.