Užpildykite šią frazę:
nuverstas Richardas, Henrikas VII laisvai ignoravo šį įstatymą, per savo valdymą daug naudodamasis geranoriškais dalykais, "meilingo indėlio" dėka. 1491 metais, praėjus septyneriems metams po įstatymo priėmimo, jis paskyrė atstovus, kurie iš savo pavaldinių gautų tokias dovanas. Be to, anksčiau tais metais Henrikas sušaukė Didžiąją tarybą, kad suteiktų jam įgaliojimą rinkti iš žmonių šią geranorišką dovaną, suteikdamas "įmoką" bent jau legitimumo ir visuotinio sutikimo veidą. Henriko kancleris ir Kenterberio arkivyskupas Džonas Mortonas buvo pripažintas plačiai paplitusiu argumentu už šią apmokestinimo formą: jei žmogus gyvena kukliai, jis turi taupyti ir taip gali sau leisti dovaną karaliui; jei žmogus gyvena prabangiai, jis turi turėti pajamų, kurios turėtų būti pateiktos karaliui. Šiam argumentui buvo suteiktas slapyvardis "Mortono šaknis", terminas, kuris įėjo į vietinę kalbą kaip išraiška bet kuriai dilemoje tarp dviejų nemalonų variantų. Komisarai naudojosi šiuo argumentu prieš visus nenoringus subjektus, reikalaudami pernelyg didelių pinigų sumų. Henrikas taip pat naudojo panašius pateisinimus, kuriuos Edvardas naudojo prieš 20 metų, kur buvo pabrėžta Prancūzijos grėsmė. Komisioneriai ginkluoti proklamacija, kad "Charlas of France ne tik neteisingai užima karaliaus Prancūzijos karalystę, bet ir grasina sunaikinti Angliją", o karalius pasiūlė asmeniškai vadovauti anglų armijai. Šį geranoriškumą siūlė kaip alternatyvą karinei tarnybai.