Daugumai mokslininkų Bizantijos akritinės riteriškos romanos kilmė yra IX ir X amžių žodinė epinė poezija. Graikų mokslininkas Sokrátas Kuyásas (Sokrates Kuyás) seniausią nuorodą į dešimtojo amžiaus žodinius epos laiko į Cezarės vyskupo Arethaso kalbą, kurioje jis smerkia vietinius Paflagonijos αγύρται ("ayirte", graikų trobadorių ekvivalentą) už smurtinių veiksmų šlovinimą, o ne šventuosius ir Dievą. Kougeas teisingai pastebėjo, kad Aretas nurodo, jog tradicija buvo sukurta būtent tuo metu centrinėje Anatolijoje, kuri buvo akrito literatūros lopšys. Tokių svarbių žodinių giesmių išsaugojimas Mažosios Azijos žemėje iki 1922 m., kai iš viso regiono buvo ištrinti graikai
, įrodo, kad Kougeaso prielaida yra teisinga.