1952 m. Eisenhoweris įstojo į prezidento rinkimų varžybas kaip respublikonas, siekdamas užblokuoti senatoriaus Roberto A. Taft izoliacionistinę užsienio politiką; Taftas priešinosi NATO ir nenorėjo jokių užsienio ryšių. Eisenhoweris laimėjo tuos rinkimus ir 1956 metų rinkimus, abiejuose atvejais nugalėdamas Adlai Stevenson II. Pagrindiniai Eizenhauerio tikslai buvo užkirsti kelią komunizmo plitimui ir sumažinti federalinį deficitą. 1953 m. jis svarstė galimybę panaudoti branduolinius ginklus, kad užbaigtų Korėjos karą, ir galėjo grasinti Kinijai branduoline ataka, jei nedelsiant nebūtų pasiekta paliaubų. Kinija sutiko ir buvo sudaryta paliaubų sutartis, kuri galioja iki šiol. Jo "Naujojo žvilgsnio" branduolinio atgrasymo politika suteikė pirmenybę nebrangiems branduoliniams ginklams ir sumažino finansavimą brangiems armijos padaliniams. Jis tęsė Harry S. Trumano politiką pripažinti Taivaną teisėta Kinijos vyriausybe ir laimėjo Kongreso patvirtinimą dėl Formoso rezoliucijos. Jo administracija suteikė didelę pagalbą Prancūzijai kovojant su Vietnamo komunistais Pirmojo Indokinijos karo metu. Po to, kai prancūzai išvyko, jis suteikė didelę finansinę paramą naujai sudarytai Pietų Vietnamo valstybei. Jis palaikė karinį perversmą Irane
ir Gvatemaloje, kurias organizuoja jo administracija. 1956 m. Sueco krizės metu jis pasmerkė Izraelio, Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos invaziją į Egiptą ir privertė juos atsitraukti. Jis taip pat pasmerkė sovietų invaziją per 1956 m. Vengrijos revoliuciją, bet nesiėmė jokių veiksmų. Po to, kai Sovietų Sąjunga paleido Sputniką 1957 m., Eisenhoweris įgaliojo įkurti NASA, o tai lėmė kosminę lenktynes. 1958 m. Libano krizės metu jis dislokavo 15 000 karių. Baigiantis savo kadencijai, jam nepavyko surengti viršūnių susitikimo su sovietais, kai virš Sovietų Sąjungos buvo numuštas JAV šnipinėjimo lėktuvas. Jis pritarė kiaulių įlankos invazijai, kuri buvo palikta Džonui F. Kenediui.