Rašykite šio skyriaus tęsinį - Po pražūtingo Lisabonos žemės drebėjimo
1755 m. lapkričio 1 d., praėjus dešimtmečiams po "Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal" (1710) leidimo, Leibnico filosofinis optimizmas ir teodiceja sulaukė nemažai kritikos tiek iš jo bendratikių apšvietos filosofų, tiek iš krikščionių teologų. Leibnizo kritikai, tokie kaip Volteris, tvirtina, kad pasaulyje yra per daug kančių, kad būtų pateisinamas optimizmas. Nors Leibnizas teigė, kad kančia yra gera, nes ji skatina žmogaus valią, kritikai teigia, kad kančios laipsnis yra per didelis, kad pateisintų tikėjimą, kad Dievas sukūrė "geriausią iš visų galimų pasaulių". Leibnizas taip pat sprendžia šį klausimą, apsvarstydamas tai, ką Dievas nori įvykdyti (jo ankstesnė valia) ir ką Dievas leidžia įvykti (jo tolesnė valia). Kiti, pavyzdžiui, krikščioniškas filosofas Alvinas Plantinga, kritikavo Leibnizo teodiziją, teigdami, kad tikriausiai nėra tokio dalyko kaip "geriausias" iš visų galimų pasaulių, nes visada galima įsivaizduoti geresnį pasaulį, pavyzdžiui, pasaulį su vienu daugiau moraliniu požiūriu teisingu asmeniu.