Rašyti tęsinį šiam punktui - Nė viena Cezario Narbonės provincijos valdžia neprisijungė prie 52 m. pr. Kr. Galų sukilimo
, nei įsitraukė į bet kokį žinomą priešiškumą prieš Romą per karą. Troucillus šeima, iš tikrųjų, vaidina pagrindinį vaidmenį užtikrinant Cezario užpakalį kariniu požiūriu prieš Vercingetorix, kuris siuntė pajėgas įsiveržti į Helvijos teritoriją. Savo 1861 m. Vivarais istorijoje Abbé Rouchier spėjo, kad Cezaris, matydamas strateginę Helvijos teritorijos naudą Romos provincijos pasienyje, palei pagrindinį maršrutą į centrinę Galiją, sugebėjo kultivuoti Valerii, ištaisydamas baudžiamąsias priemones, kurių prieš "civitas" ėmėsi Pompejus Magnus ("Pompejus Didysis") 70-aisiais. Kvinto Sertorijaus atsiskyrimo Ispanijoje metu keltų valdžiai Viduržemio jūros regiono Galijoje buvo priversti rinkti karius ir priverstinai rekvizuoti, kad paremtų Metelo Piejaus, Pompejaus ir kitų romėnų vaduose vykdomas karines pastangas prieš sukilėlius. Tačiau kai kurie keltai palaikė Sertorijų. Po to, kai buvo nužudytas ištrūkęs romėnas, Metelis ir Pompejus galėjo paskelbti pergalę, o helvai kartu su Volcae Arecomici buvo priversti perleisti dalį savo žemių Graikijos miesto-valstybei Massilijai (šiandien Marselė), kuri šimtmečius buvo ištikima nepriklausoma Romos sąjungininkė, strateginiu požiūriu įsikūrusi prie Rodos upės išėjimo. Cezaris paminėja žemės konfiskavimą savo civilinio karo aprašyme, tačiau nenurodė Helvijos veiksmų prieš Romą. 40 m. Romos pilietinių karų metu Massilija nusprendė išlaikyti savo ilgalaikius santykius su Pompejus net izoliuota, nes Narbonensis galų valdžia ir toliau palaikė Cezarį. Cezaris apgulė ir nugalėjo masiliočius, dėl to jie prarado nepriklausomybę, taip pat, galbūt, žemę, kurią jie paėmė iš helvijų. Rouchier savo istorijoje pateikia ilgesnį Troucillus portretą, žiūrėdamas į išsilavinusį jauną keltą Cezario akimis kaip į vizionerių meritokratijos pavyzdį Romoje.