Užpildykite šią frazę: "Komandantai ir komandos klausimai". Sąjungai priimtas sprendimas įsiveržti į Guadalcanalą buvo priimtas per aukščiausio lygio susirėmimus. Jau 1942 m. vasario mėn. JAV flotilės vadas admirolis Ernestas Kingas pradėjo skatinti labiau ofenzivią poziciją Ramiojo vandenyno regione. Tai prieštaravo JAV jungtiniam štabo vadovui, įskaitant generolą Džordžą Maršalą, ir Didžiosios Britanijos karinei vadovybei, kurie visi labiau pritarė "Vokietijai pirmiausia" prioritetams karo ištekliams. Kingui pavyko daugiau išteklių skirti Ramiojo vandenyno regionui, net kai Amerikos pastangos Šiaurės Afrikoje buvo susilpnėjusios. Kovo mėnesį tarp admirolo Kingo ir generolo Daglas MacArthuro kilo įnirtingas ginčas dėl to, kaip šie ištekliai turėtų būti panaudojami. Galų gale tai buvo išspręsta kompromisu, palikdamas generolas MacArthur atsakingas už pietvakarių Ramiojo vandenyno regioną ir atsakingas už
Saliamono salos į vakarus nuo Gvadalkanalo, šiaurės vakarų Naujojoje Gvinėjoje ir Bismarko salynas, įskaitant Japonijos karinio jūrų laivyno tvirtovę Rabaule. Admirolas Chesteris Nimitzas vadovautų Ramiojo vandenyno teritorijoms ir plauktų per centrinę Ramiojo vandenyno dalį. Admirolas Robertas Ghormlis, vadovaujamas Nimitzo, vadovautų Pietų Ramiojo vandenyno teritorijai ir užims Tulagi, kur japonai įkūrė jūrų lėktuvų bazę. Ghormley taip pat, beveik kaip antras mintis, užgrobė Guadalcanalą, kur buvo statomas japonų kilimo ir tūpimo taškas. Ghormley vadovaujant, Admirolas Frank Fletcher tapo 61 sąjungininkų darbo grupės vadu.