Užpildykite šią frazę: Prancūzijos istoriografijoje Antrojo pasaulinio karo protrūkis paprastai nustatomas 1939 m. rugsėjo mėn., kai Vokietija ir Sovietų Sąjunga įsiveržė į Lenkiją atitinkamai iš vakarų, iš pietų ir ryto. Prancūzijos vyriausybė, iš dalies reaguodama į britų spaudimą, labai greitai paskelbė karą Vokietijai; bet Paryžiaus gatvėse - net ir mažiau užsienio politinių pabėgėlių, kurie pasislėpė mieste - kasdienybė nepasikeitė. Dar traumuojantis įvykis 1940 m. gegužę buvo vokiečių invazija į Prancūziją, kurios kulminacija buvo
Prancūzijos kariuomenės pralaimėjimo pripažinimas, formalizuotas 26 metų senumo (bet "simboliškai svarbus") geležinkelio vagone netoli Kompienio 1940 m. birželio 22 d. Mussolini vyriausybė, iki šiol atsisakanti įsitraukti į Europos karą, 1940 m. birželio 10 d. paskelbė karą ir pradėjo savo trumpalaikę invaziją į Prancūziją iš pietryčių: ją sustabdė Prancūzijos pajėgos ir baigė 1940 m. birželio 24 d. oficialiai pasirašyta paliaubų sutartis. Tačiau Italija dabar buvo Antrojo pasaulinio karo šalis kartu su Vokietija, o šiaurinė Prancūzijos pusė, įskaitant Paryžių, kur Garòsci ir "Giellisti" pastaraisiais devynis metus rado prieglobstį nuo fašizmo, buvo Vokietijos karinės administracijos. Garòsci, kartu su daugeliu kitų, pabėgo į Jungtines Valstijas. Žinoma, Niujorke jį lydėjo Madeleine Bride, nors neaišku, ar jie iš tikrųjų peržengė Atlantiką kartu. Niujorke Garòsci ir Bride laikė atstumą nuo vietos antifasistinės bendruomenės: Garòsci sutelkė dėmesį į italų kalbos antifasistinės propagandos gamybą, skirtą platinti Italijoje, ir mažiau trumpalaikių mokslinių darbų kūrimą.