Nors ilirai 1850 m. pasiekė savo tikslą padidinti Kroatijos nacionalinį sąmoningumą, kitur jie nesugebėjo. 1850-aisiais ilirų idėją propagavo HPS ir Romos katalikų vyskupai Josip Juraj Strossmayer ir Franjo Rački. Baiminantis "Drang nach Osten", jie tikėjo, kad germanizacijai ir magiarizacijai galima pasipriešinti tik vienybėje su kitais slavų, ypač serbais. Jie pasisakė už Kroatijos, Slavonijos ir Dalmatijos suvienijimą, nes Trejybės karalystė išsiplėtė, įtraukdama kitus pietinius slavus į Austriją (arba Austriją-Vengriją po 1867 m. Kompromiso), prieš prisijungdama prie kitų pietinių slavų politinių institucijų federacijoje ar konfederacijoje. Siūlomas įvairių apibrėžtų Kroatijos ar Pietų slavų žemių konsolidavimas lėmė trializmo pasiūlymus Austrijoje-Vengrijoje, pritaikant Pietų slavų politinę sistemą, kurios rangas būtų lygus Vengrijos karalystei. Kroatija ir Slavonija buvo sujungtos su Karine sieną į Kroatiją ir Slavoniją 1881 m. Nepaisant to, dalynės išliko tarp Šventojo Stefano karūnos žemių - Vengrijos monarchijos dalies, o Dalmatija ir Istrija buvo įtrauktos į Austrijos Cisleitaniją. Taip pat buvo didelė kroatų populiacija Austrijos-Vengrijos aneksuotoje Bosnijoje ir Hercegovinoje.
1908 metais. Šių žemių suvienijimas tapo svarbiausiu klausimu Kroatijos-Slavonijos politikoje trialistiniame kontekste.