2 a. pr. m. e. pabaigoje kartu su kaimynais, sąjungininkais ir galimiems giminaičiams, cimbriais, teutonai užpuolė į pietus į Dunojaus slėnį, pietinę Galųją ir šiaurę Italijos. Čia jie pradėjo įsiveržti į Romos žemes (Julijus Cezaris savo Galų karų pasakoje "De Bello Gallico" praneša, kad Norikumą užpuolė bojai). Po to kilo neišvengiamas konfliktas, vadinamas Kimbrijos karu. Kimbrai (pavaldomi jų karaliaus Boiorixo) ir teutonai laimėjo šio karo pradinius mūšius, nugalėdami romėnų sąjungininkes ir sunaikindami didžiulę romėnų armiją Arausio mūšyje 105 m. pr. Kr. Bet Roma susibūrė ir reorganizavo, vadovaudamasi konsulu Gajumi Mariumi. 104 m. pr. Kr. Kimbrai paliko Rodos slėnį, kad įsiveržtų į Ispaniją, tuo tarpu teutonai liko Galijoje, vis dar stiprūs, bet nepakankamai galingi, kad patys galėtų žygiuoti į Romą. Tai suteikė Marijui laiko sukurti naują armiją ir 102 m. pr. Kr. jis ėmėsi veiksmų prieš Teutonus. Aquae Sextiae mūšyje
Teutonai buvo praktiškai sunaikinti, o Teutobodas kartu su 20 000 jo žmonių buvo paimti į nelaisvę. Po to jis ir jo gentis išnyks iš istorijos. Jis greičiausiai buvo nusiųstas į Romą pergalės procesijai švęsti savo pralaimėjimą, o po to buvo ritualiniai nužudytas. Kitąmet Cimbrai patyrė panašų likimą Vercellae mūšyje, kur du jų lyderiai, Cezorixas ir Klaodikas, buvo paimti į nelaisvę, o du kiti lyderiai, Boiorixas ir Lugijus, buvo nužudyti.