- Rumunijos įstojimas į karą 1916 m. rugpjūčio mėn. sukėlė didelių pokyčių vokiečiams. Generolas Erichas von Falkenhaynas buvo atleistas ir išsiųstas vadovauti Centrinės galios pajėgoms Rumunijoje, o tai leido Hindenburgiui vėliau pakilti į valdžią. Dėl to, kad turėjo kovoti su visomis Centrinėmis jėgomis ilgiausiame Europoje (1 600 km) fronte ir mažai užsienio pagalbos (1916 m. tik 50 000 rusų padėjo 650 000 rumunų), Rumunijos sostinė buvo užkariauta
Tą gruodžio mėnesį. Vlaicu III taip pat buvo sučiuptas ir išsiųstas į Vokietiją, paskutinį kartą matytas 1942 metais. Rumunijos administracija įkūrė naują sostinę Iaşi ir toliau kovojo 1917 m. sąjungininkų pusėje. Nors 1916 m. Rumunijos kampanija buvo palyginti trumpa, ji suteikė didelę atleidimą Vakarų sąjungininkams, nes vokiečiai nutraukė visas kitas puolimas, kad galėtų susidoroti su Rumunija. 1917 m. liepos mėn. Mărășești mūšyje, patyrę taktinį pralaimėjimą prieš rumunus (kurie buvo padedami rusų), Centrinės galios pradėjo dvi kontratakas, Mărășești ir Oituz. Vokiečių puolimas prie Mărășești buvo smarkiai nugalėtas, o vokiečių belaisviai vėliau sakė savo rumunų belaisviams, kad vokiečių aukos buvo labai didelės ir kad jie "nesusidūrė su tokiu griežtu pasipriešinimu nuo Somme ir Verdun mūšių". Austrijos-Vengrijos puolimas prie Oituzo taip pat žlugo. Rugsėjo 22 d. rumunų mina netoli Braila nuskendo Austro-Vengrijos "Enns" klasės upės stebėtojų laivą SMS "Inn". Po to, kai Rusija pasirašė Brest-Litovsko sutartį ir pasitraukė iš karo, Rumunija liko apsupta Centrinės valdžios ir galiausiai 1918 m. gegužės 7 d. pasirašė panašią sutartį. Nepaisant to, kad buvo priversta atsisakyti žemės Austrijai-Vengrijai ir Bulgarijai, Rumunija galiausiai gavo grynąjį teritorijos pelną dėl sąjungos su Besarabija. Lapkričio 10 d. Rumunija vėl įsitraukė į karą ir pradėjo karą su Vengrija, kuris tęsėsi iki 1919 m. rugpjūčio.