1620-ieji buvo geri metai Ispanijos užsienio politikai: karas su olandais vyko gerai, nors ir labai brangiai, ir 1624-aisiais baigėsi perėmimu pagrindinio miesto Breda. Tačiau dešimtmečio pabaigoje Filipo vyriausybė susidūrė su klausimu, ar teikti pirmenybę karui Flandrijoje ar Ispanijos santykiams su Prancūzija per Mantuvos paveldėjimo karą (1628-1631). Filipo patarėjai rekomendavo pirmenybę suteikti karui Flandrijoje, imtis veiksmų, kad būtų apsaugotas ispanų kelias į Nyderlandus, bet už tai kainuotų priešinimasis Liudvikui XIII. Strateginiu požiūriu tai turėjo būti katastrofa. Nepaisant naujų ispanų sėkmės 1630 m. viduryje, ypač Filipo vyriausybės triumfas, sukūręs naują ispanų armiją, žygiuojant į Vokietiją, kad nugalėtų Švedijos vadovaujamas protestantines pajėgas
1634 m. Nördlingeno mūšis <unk> padidėjusi įtampa su Prancūzija tapo vis labiau neišvengiama karo tarp dviejų katalikų valstybių. Olivaresas patarė Filipui, kad artėjančiame kare su Prancūzija bus viskas arba nieko; Ispanija laimės arba žlugs pagal rezultatą.