Antrasis pasaulinis karas rodo, kad ši liga yra endeminė neišsivysčiusiose vietovėse visoje Okeanijoje Ramiojo vandenyno regione, nors karo įrašuose dažnai trūksta galutinių diagnozių, o daugelyje įrašų apie "aukštos karštinės" evakuacijas taip pat galėjo būti kitos tropinės ligos. Kapitulo, pavadinto "Žaliasis karas", generolo MacArthuro biografas Williamas Manchesteris nurodo, kad ši liga buvo viena iš daugelio silpninančių ligų, kurios paveikė abi Naujojoje Gvinėjoje vykstančius kruvinus Kokoda mūšius
1942-1943 m. Kokoda kelio pakraštyje per šešis mėnesius buvo kovojama itin sunkiose vietovėse, ir paminėta, kad, norint evakuoti iš ligoninės, sąjungininkų kariai (kurie važiavo dviračiais) turėjo pasiimti karštligę, o ligų aukų skaičius viršijo ginklų padarytus aukus 5:1. Lygiai taip pat ši liga buvo aukų gamintoja visuose džunglių mūšiuose Naujojoje Gvinėjoje ir Gvadalkanalo kampanijoje. Kai sąjungininkai turėjo bazes, jie galėjo pašalinti ir sumažinti augmeniją, arba naudoti DDT kaip profilaktinį barjerinį gydymą, todėl sumažėjo miltelių ir erkių sukeltų ligų skaičius pajėgose, esančiose už fronto linijos.