Kaip ir didesnioji Mauro-Romėnų karalystė, Aurėnų karalystė derino romėnų ir berberų kultūros aspektus, kad galėtų veiksmingai valdyti populiaciją, sudėtą iš tiek romėnų provincijos, tiek berberų gentų. Pavyzdžiui, karalius Mastijus, norėdamas legitimizuoti savo valdymą, naudojo "duco", o vėliau - "imperatoriaus" titulus ir atvirai skelbė esąs krikščionis. Nepaisant to, Auresas nepripažino likusios Romos imperijos rytuose (dažnai šiuolaikinių istorikų vadinamosios Bizantijos imperijos) suzereniškumo, o karalius Iabdas nesėkmingai įsiveržė į Pretorijos Afrikos prefektūrą, įkurtą po to, kai Bizantija nugalėjo
Vandalus. Viena iš galimų priežasčių, kodėl berberiai negalėjo būti taip sėkmingai integruoti į Bizantijos imperiją, kaip buvo anksčiau, buvo Bizantijos kalbos pasikeitimas iš lotynų į graikų kalbą, todėl berberiai nebebuvo dvišaliai su savo nominalių valdovų kalba.