Baigęs Pirmąjį pasaulinį karą, Kongresas įgaliojo 1020 karių į jūrų pėstininkų korpusą ir įkūrė nuolatines oro bazes Kvantikoje, Pariso saloje ir San Diege. Jungtinės Valstijos ėmėsi pasaulinės galios vaidmens, o jūrų pėstininkų korpusas tapo pasirinkta karinės intervencijos jėga; kur buvo jūrų pėstininkų korpusas, ten buvo ir jūrų pėstininkų korpusas. Per bananų karus, kai kovojo su banditais ir sukilėliais tokiose vietose kaip
Haityje, Dominikos Respublikoje ir Nikaragvoje, jūrų pėstininkų korpusas pradėjo eksperimentuoti su oro-žemės taktika ir savo kolegų jūrų pėstininkų palaikymą žemėje pavertė savo pagrindine misija. Haityje jūrų pėstininkai pradėjo plėtoti bombardavimo iš nardymo taktiką, o Nikaragvoje pradėjo ją tobulinti. Nors kitos šalys ir tarnybos išbandė šios technikos variantus, Jūrų pėstininkų korpuso pilotai buvo pirmieji, kurie ją pritaikė ir pavertė savo taktinės doktrinos dalimi. Jūrų pėstininkų korpusas Nikaragvoje išvystė orinio atsargų tiekimo į priekinius postus įgūdžius, iškeldamas pakuotes iš Fokker F.VII tri-motorų. Dar prieš įvykius Karibų jūroje, pionieriai jūrų pėstininkų korpusas aviatoriai, pavyzdžiui, Alfred Cunningham pažymėjo 1920 m., kad, ""... vienintelė pasiteisinimas aviacijos bet kurioje tarnyboje yra jos naudingumas padėti kariuomenei ant žemės sėkmingai atlikti savo misijas. ""