Po paliaubų Gorresio labai trumpai grįžo dirbti su "Il Popolo di Roma", kol ji buvo užgniaužta, kompromituota, naujųjų valdovų akyse, dėl jos ryšio su Mussolini vyriausybėmis. Iki karo pabaigos Europoje
Du jo broliai dingo, manoma, kad žuvo, kovoja už vokiečius Rusijos fronte. Gorresio dabar pradėjo "Cursus honorum", kuriam jis buvo pakankamai kvalifikuotas. Grįžus į demokratinę valdžią, jo politinė filosofija tapo labiau matoma. Jis niekada nebuvo komunistas, bet taip pat niekada negalėjo būti laikomas italų "krikščionių demokratų". Prisijungimas prie politinės partijos galėjo pakenkti jo nepriklausomumui kaip žurnalisto, ir tai nebuvo kažkas, ką jis kada nors padarė, bet jo požiūris linkęs suderinti su liberalių kairiųjų ar su socialdemokratija, kuri dabar atsirado arba sugrįžta kaip pagrindinė politinė jėga kitose Vakarų Europos šalyse. Atsižvelgdama į tai, galima įsivaizduoti Gorresio kaip centro kairiųjų "trečios jėgos" dalį, kuri pradėjo formuotis po karo ir 1950-aisiais įgijo kažkokį "etinį" vaidmenį, vis labiau patraukdama intelektualiesnius visuomenės nuomonės elementus. Italijos naujai atgimusioje žiniasklaidos institucijoje, kiti šios tendencijos atstovai, plačiai apibrėžti, buvo tokie draugai ir kolegos kaip Mario Pannunzio, Arrigo Benedetti, Ennio Flaiano ir Eugenio Scalfari. Po demokratijos pradžios buvo išleista arba iš naujo išleista daugybė naujų laisvai liberalių žurnalų ir laikraščių, tarp jų "L'Europeo", "Il Mondo" ir "La Stampa". Vittorio Gorresio nuolat prisidėjo prie kiekvieno iš jų.