Ankstyvieji šaunamieji ginklai buvo prastesni už kitus (anglų rašytojas iš Tudorų laikų tikisi, kad "gerai šaunančiam" reikės aštuonių šūvių iš anglų ilgosios lankos tuo metu, kai "gerai šaunančiam" reikės penkių iš šautuvo), o François Bernier praneša, kad gerai apmokyti arkliai Samugarh mūšyje 1658 m. "šaudė šešis kartus, kol musketininkas gali šaudyti du kartus". Ginklai taip pat buvo labai jautrūs drėgnam orui. Tačiau jie turėjo ilgesnį efektyvų nuotolį (iki 200 metrų ilgos lanko, iki 600 metrų šautuvo), didesnį įsiskverbimą, buvo itin galingi, palyginti su bet kokiu ankstesniu nešiojamu raketiniu ginklu (16 a. arkėbusų ir šautuvų buvo nuo 1300 iki 3000 džulų per šūvį, priklausomai nuo dydžio ir miltelių apkrovos, palyginti su 80-100 džulų tipiškai ilgos lanko strėlės arba 150-200 džulų arbale), ir buvo taktiškai pranašesni įprastose situacijose, kai kariai šaudė vienas į kitą už kliūčių. Jie taip pat prasiskverbė į plieno šarvus be jokio specialaus raumenų vystymosi. Taigi ginkluotos armijos turėjo didesnę šaudymo galią, o gerai apmokyti strėlininkai tapo nenaudingos mūšio lauke. Cerignola mūšis
1503 m. Ispanija laimėjo, daugiausia naudojusi šaunamuosius ginklus, tai buvo pirmas kartas, kai Europoje buvo laimėta didelė kova naudojant šaunamuosius ginklus.