Vašingtono veikla nuo 1778 m. pabaigos iki 1780 m. buvo labiau diplomatinė ir organizacinė, nes jo armija liko už Niujorko ribų, stebėdama sirą Henry Clinton armiją, užėmusią miestą. Vašingtonas su prancūzais planavo, kaip geriausiai bendradarbiauti prieš britus, o tai galiausiai privedė prie nesėkmingų bandymų išstumti britus iš Niuporto, Rodilando ir Savanos, Džordžijos
- Taip. Jo dėmesį taip pat patraukė pasienio karas, kuris 1779 m. paskatino Johną Sullivaną vykti į Niujorko šiaurę. Kai generolas Klintonas išsiuntė išgręžtą generolą Benediktą Arnoldą į Virginiją, Vašingtonas pradėjo atskirti savo kariuomenės elementus, kad susidurtų su didėjančia grėsme. Lordo Kornvaliso atvykimas į Virdžiniją po kampanijos pietuose suteikė Vašingtonui galimybę smogti lemiamu smūgiu. Vašingtono kariuomenė ir Prancūzijos kariuomenė persikėlė į pietus, kad susidurtų su Kornvalisu, o bendradarbiaujantis Prancūzijos karinis laivynas, vadovaujamas admirolo de Grasse'o, sėkmingai sutrikdė britų bandymus kontroliuoti Česapieko įlanką, užbaigdamas Kornvaliso įkalinimą, kuris pasidavė po Jorktauno apgulties 1781 m. Spalio mėn. Nors Jorktaunas buvo reikšmingų karinių veiksmų Šiaurės Amerikoje pabaiga, britai vis dar okupavo Niujorką ir kitus miestus, todėl Vašingtonas turėjo išlaikyti armiją, susidūręs su bankrutuojančiu Kongresu ir kariuomene, kurie kartais maištaudavo dėl sąlygų ir atlyginimo. Po taikos 1783 m. kariuomenė buvo oficialiai išardyta, o Vašingtonas 1783 m. gruodžio 23 d. atsistatydino iš pareigų vyriausiuoju vadu.