1918 m. liepos 14 d. vidurnaktį divizija pelnė ilgalaikį apdovanojimą. Dalyvavo Aisne-Marne ofenzivoje
kaip Amerikos ekspedicinių pajėgų (AEF) narys į Europą, divizija apsaugojo Prancūzijos sostinę Paryžių su pozicija Marno upės pakrantėje. 3-osios divizijos 7-asis kulkosvaidžių batalionas skubiai nuskrido į Château-Thierry, kai prancūzų kariai traukė atgal, ir sustabdė vokiečius prie Marnos upės. Nors aplinkiniai vienetai pasitraukė, 3-oji divizija, įskaitant 4-ąjį, 30-ąjį ir 38-ąjį pėstininkų pulkus, išliko tvirtos per visą Antrąjį Marnos mūšį, o pulkininko Ulysses G. McAlexanderio užsispyrusi gynyba suteikė 3-iosios divizijai pavadinimą "Marnos uola". Per didžiulį puolimą 3-osios pėstininkų divizijos vadas generolas majoras Josephas T. Dickmanas garsiai šaukė "Nous Resterons La" (Mes liksime čia). Jų mėlynos ir baltos insignijos taip pat suteikė jiems slapyvardį "Mėlynos ir baltos velniai". Likusi divizija buvo įtraukta į prancūzų komandą, kol buvo sugrąžinta į komandą generolio majoro Joseph T. Dickman ir 1918 m. Liepos 15 d. jie ėmėsi to, kas turėjo būti paskutinis Vokietijos karo puolimas. Generolas Johnas Josephas "Black Jackas" Pershingas, AEF vyriausiasis vadas Vakarų fronte, pavadino šią poziciją "vienu ryškiausių karinės istorijos puslapių". Per karą du divizijos nariai buvo apdovanoti Garbės medalu.