Užbaigti šią frazę: 1830 m. Prancūzijoje įvyko liepos revoliucija, siekiant išvaryti reakcinį Burbonų karalių ir į karalystę įkelti orleanistą Liudviką-Filipą. Priešingai karalienės Viktorijos valdymas 1837 metais prasidėjo ramiai. Didžiausios Europos valstybės - Rusija, Austrija, Britanija ir, kiek mažiau, Prūsija - buvo pasiryžusios kontroliuoti Prancūziją, todėl Prancūzija apskritai laikėsi atsargios užsienio politikos. Liudvikas-Filipas susivienijo su Britanija, šalimi, su kuria Prancūzija dalijosi labiausiai panašią vyriausybės formą, ir jos kovingais užsienio reikalų sekretoriumi Lordu Palmerstonu. Pirmuosius Louis-Philippe valdžioje metus jis atsisakė aneksuoti Belgiją per
savo revoliuciją, vietoj to, kad sektų britų liniją, palaikančią nepriklausomybę. Nepaisant to, kad 1839-1840 m. prancūzų ministras Adolphe'as Thiers'as pareiškė, kad Prancūzija saugo vis galingesnį Egipto Muhammadą Ali (Otomanijos imperijos vicekaralius), bet kokių sustiprinimų nebuvo, o 1840 m. Prancūzija buvo priversta pasirašyti Londono konvenciją. François Guizot ir Robert Peel vyriausybių metu santykiai vėl atšalo. Tačiau 1846 m. jie dar kartą susiklostė, kai Palmerstonas vėl tapo užsienio reikalų ministru, o Prancūzijos vyriausybė skubiai sutiko, kad Ispanijos karalienė Izabelė II ir jos sesuo susituoktų su atitinkamai Burbonų ir Orleanistų dinastijų nariais. Palmerstonas tikėjosi surengti santuoką, o "Ispanijos santuokų reikalas" buvo apskritai nepalankiai vertinamas britų istorikų ("Nešališko istorijos sprendimo jis buvo visuotinai pasmerktas"), nors pastaraisiais metais buvo priimtas labiau simpatiškas požiūris.