Kai 1260 m. atėjo žinia, kad mongoliai perėjo Jordano upę, sultonas Qutuz su savo kariuomene žengė į pietryčius, į 'Goliato šaltinį' (arabų kalba žinomas kaip 'Ain Jalut') Jezreelio slėnyje. Ain Džaluto mūšyje jie susidūrė su maždaug 20 tūkst. mongolų kariuomene.
ir kovojo negailestingai daug valandų. Mamelukų lyderis Baibaras dažniausiai naudojo "sumuš ir pabėg" taktiką, bandydamas įtikinti mongolų pajėgas jį persekioti. Beibaras ir Qutuzas daugumą savo pajėgų paslėpė kalnuose ir laukė, kol mongolų pajėgos atsidurs. Mongolų vadas Kitbuqa, jau išprovokuotas nuolatinio Baibaro ir jo karių pabėgimo, nusprendė žygiuoti į priekį su visais savo kariuomenėmis bėgančių egiptiečių pėdomis. Kai mongoliai pasiekė aukštumas, egiptiečiai pasirodė iš slėptuvių, o mongoliai buvo apsupti priešo pajėgų, nes paslėptos pajėgos smogė jiems iš šonų, o Qutuz užpuolė mongolų užpakalį. Pagal skaičiavimus, Egipto kariuomenė buvo nuo 24 tūkst. iki 120 tūkst. vyrų. Mongoliams pavyko ištrūkti iš spąstų ir netgi laikinai sėkmingai atakuoti, tačiau jų skaičius buvo tiek sumažėjęs, kad jų pralaimėjimas buvo neišvengiamas. Tą dieną beveik visa regione likusi mongolų armija, įskaitant Kitbuką, buvo arba nužudyta, arba paimta į nelaisvę. Ain Džaluto mūšis buvo vienas svarbiausių mongolų užkariavimo įvykių.