Užpildykite šį sakinį:
1991 m. kovo pabaigoje / balandžio pradžioje įvykęs Plitvičių ežerų incidentas, Kroatijos nepriklausomybės karas prasidėjo tarp Kroatijos vyriausybės ir sukilėlių etniniai serbai iš SAO Krajina (daugiausiai remiami dabar serbų kontroliuojamos Jugoslavijos liaudies armijos). 1991 m. balandžio 1 d. SAO Krajina paskelbė, kad ji atsiskirs nuo Kroatijos. Netrukus po Kroatijos nepriklausomybės paskelbimo kroatų serbai taip pat įkūrė Vakarų Slavonijos ir Rytų Slavonijos, Baranjos ir Vakarų Srijemo SAO. Šie trys regionai 1991 m. gruodžio 19 d. susijungtų į Serbijos Krajinos Respubliką (RSK). Ksenofobijos ir etninės neapykantos įtaka Jugoslavijos žlugimui tapo akivaizdi per karą Kroatijoje. Kroatijos ir Serbijos propaganda skleidė baimę, teigdama, kad kita pusė pradės jų priespaudą ir perdės žuvusiųjų skaičių, kad padidintų jų gyventojų palaikymą. Pirmuosius karo mėnesius serbų dominuojantys Jugoslavijos kariuomenė ir karinis jūrų laivynas sąmoningai šaudė į civilių gyvenamąsias Splito ir Dubrovniko, UNESCO Pasaulio paveldo sąraše esančių miestų, taip pat į netoliese esančius kroatų kaimus. Jugoslavijos žiniasklaida teigė, kad šie veiksmai buvo atlikti dėl to, kas, jų teigimu, buvo fašistinių Ustaše pajėgų ir tarptautinių teroristų buvimas mieste. JT tyrimai parodė, kad tuo metu Dubrovnike tokių pajėgų nebuvo. Vėliau padidėjo Kroatijos karinis dalyvavimas. Juodkalnijos ministras pirmininkas Milo Đukanović, tuo metu buvęs Miloševičio sąjungininkas, kreipėsi į Juodkalnijos nacionalizmą, pažadėdamas, kad Dubrovniko užgrobimas leis Juodkalnijai išplėsti miestą, kuris, jo teigimu, buvo istorinė Juodkalnijos dalis, ir pasmerkė dabartines Juodkalnijos sienas kaip "pritrauktas senų ir prastai išsilavinusių bolševikų kartografų".