Užpildykite šį sakinį:
siaubingas žemės drebėjimas, kuris 1755 m. lapkričio 1 d. sunaikino Lisaboną, visam laikui pakeitė Perez'o produkciją. Ópera do Tejo buvo sunaikinta praėjus šešiems mėnesiams po atidarymo, o rūmai pasitraukė iš teatrų. Per ateinančius septynerius metus operos nebuvo pastatytos, o po to - mažiau įspūdingai. Per paskutinius 23 gyvenimo metus Perez parašė tik tris naujas operas. Vietoj to, jis sukūrė didžiulį bažnytinės muzikos kiekį, apimantį beveik visus dviejų pagrindinių Lisabonos muzikos koplyčių - Karališkosios ir Patriarchinės seminarijos - ritualus ir praktiką. Jis niekada nepaliko Portugalijos, todėl jo tarptautinis pripažinimas lėtai sumažėjo. Tačiau Gerberis pažymėjo, kad nuo 1766 m. Perezo kompozicijos buvo žinomos ir paklausos Vokietijoje ir kad 1790 m. jis buvo "vienas iš labiausiai švenčiamų ir mylimų kompozitorių tarp italų meistrų... vienas iš paskutiniųjų kompozitorių, kurie išlaikė kontrpointo griežtumą". J. C. Krause pavadino Hasse, Perez ir Paisiello patenkinamais modeliais. 1774 m. Perezas buvo pripažintas Londono senovės muzikos akademijos nariu, o jo gyvenime buvo išspausdintas vienintelis pilno masto kūrinys "Mattutino de' Morti" (jo trečias mirusiųjų tarnybos rinkinys), kurį išleido Bremneris. Jo muzika, ypač religinė, buvo plačiai kopijuojama Italijoje. Per paskutinius ketverius gyvenimo metus Perez'as kentėjo nuo lėtinės ligos, galiausiai prarado regėjimą, bet toliau komponuoja. 1778 m. jo mokinė, dabar Portugalijos karalienė Marija I, padarė jį Kristaus ordino riterį; kai jis mirė Lisabonoje, ji užsakė išsamaus laidotuvių, kuriuos apmokėjo karūna.