Iš tikrųjų Vilsono raginimai dėl didesnės autonomijos vystymosi ir suverenumo buvo skirti tik Europos šalims, kurioms valdė Vokietijos, Austrijos-Vengrijos ir Osmanų imperijos. Jis to aiškiai nenurodė, nors akivaizdu, kad jo raginimai didinti suverenitetą šiuose regionuose buvo bandymas destabilizuoti tų priešų imperijas. Prezidento Vilsono ambicijos trečiajam pasauliui buvo labiau bandymas daryti įtaką jo vystymuisi, kad būtų galima jį paversti iš "atstovaus" į "išsivysčiusią", siekiant jį įtraukti į komercinį pasaulį, kad JAV galėtų toliau pasinaudoti prekyba su pasaulio pietu. Be to, Vilsonas netikėjo, kad Trečiasis pasaulis yra pasirengęs savarankiškam valdymui, tvirtindamas, kad tokio perėjimo valdymui reikalingas kolonijinių valstybių globos ir globos laikotarpis. Vilsonas šį požiūrį laikė esminiu kolonizuotų šalių "tinkamam vystymuisi", atspindėdamas jo požiūrį į neeuropiečių rasų žemiausią padėtį. Be to, Vilsonas dėl savo charakterio ar išsilavinimo nebuvo antikolonialistas ar visų žmonių teisių ir laisvių gynėjas, jis buvo ir labai rasistas, esminis baltaodžių viršenybės tikėjas. Pavyzdžiui, jis palaikė 1898 JAV aneksiją Filipinų
pasmerkė Filipinų nacionalisto Emilio Aguinaldo maištą ir tvirtai tikėjo, kad JAV yra moraliai įpareigotos primesti Vakarų gyvenimo būdą ir valdymą tokioms šalims, kad galiausiai jos galėtų valdyti savarankiškai.