Užpildykite šią frazę: Pagrindinė Eugenio taikos vakaruose troškimo priežastis buvo augantis turkų keliamas pavojus rytuose. Turkijos karinės ambicijos atgaivino po 1711 m., kai jie sudaužė Petro Didžiojo armiją prie Pruto upės (Pruto upės kampanija): 1714 m. gruodį sultono Ahmedo III pajėgos užpuolė venecijiečius Morejoje. Vienai buvo aišku, kad turkai ketina užpulti Vengriją ir sugriauti visą 1699-ųjų Karlovicės susitarimą. 1716 m. balandį, kai Porte atmetė tarpininkavimo pasiūlymą, Karolis VI išsiuntė Eugeniją į Vengriją vadovauti savo palyginti nedidelei, bet profesionaliai veikiančiai armijai. Iš visų Eugenų karų tai buvo tas, kuriame jis turėjo tiesioginę kontrolę; tai taip pat buvo karas, kurį Austrija kovojo ir laimėjo pati. Eugenas išvyko iš Vienos 1716 m. birželio pradžioje su 80 000 - 90 000 vyrų armija. 1716 m. rugpjūčio pradžioje Osmanų turkai, apie 200 000 vyrų, vadovaujami sultono žūto Damat Ali Pašos, žygiuodavo iš Belgrado link Eugenio pozicijos į vakarus nuo Petrovaradino tvirtovės šiauriniame Dunojaus krante. Didysis vezyras ketino užimti tvirtovę, bet Eugenijus jam to nepadarė. Po to, kai atsispirė įspėjimams ir atsisakė karo tarybos, princas nusprendė
rugpjūčio 5 d. ryte iš karto atakuoja maždaug 70 000 vyrų. Turkijos janičarai iš pradžių turėjo tam tikrų sėkmės, tačiau po imperinės kavalerijos išpuolių jų šonu, Ali Pašos pajėgos pateko į painiavą. Nors imperatoriai neteko beveik 5 000 žuvusiųjų ar sužeistų, turkai, kurie netvarkingai pasitraukė į Belgradą, panašu, kad prarado dvigubai daugiau, įskaitant patį Didįjį vezyrą, kuris įstojo į mūšį ir vėliau mirė nuo savo žaizdų.