1944 m. kovo mėn. armijos grupė Italijoje buvo pervadinta į sąjungininkų armijas. Per visą šį laikotarpį armijos grupę vadovavo britų generolas seras Haroldas Aleksandras. 1944 m. pabaigoje armijos grupė išėjo į šiaurę per Italiją, užėmė Romą ir privertė atsitraukiančias Ašies pajėgas į Šiaurės Italiją. Nepaisant ir dėl greitosios sąjungininkų pajėgų Italijoje 1944 m. birželio-liepos mėn., po Romos išlaisvinimo, sąjungininkų vadovybė Vakarų Europoje nusprendė iš Italijos fronto atimti Prancūzijos ekspedicijos korpusą ir JAV VI korpusą, perskirstytus
išsilaipinti Pietų Prancūzijoje, siekiant paremti šalies šiaurę, ir išlaisvinti pietų Prancūziją, įskaitant didžiulius Marselio ir Tulono uostų kompleksus, ir įveikti septynias Prancūzijos 1-osios armijos (1-oji ir 5-oji šarvuotosios, 1-oji, 2-oji, 3-oji, 4-oji ir 9-oji pėstininkų) divizijas, kurias Jungtinės Valstijos buvo perparengusios prancūzų Šiaurės Afrikoje. 1944-1945 m. JAV penktosios armijos būrio spragą, atsiradusią dėl septynių divizijų (trys JAV armijos, 3-oji, 36-oji ir 45-oji pėstininkų divizijos ir keturios prancūzų, 1-oji, 2-oji, 3-oji ir 4-oji divizijos) pasitraukimo, užpildė penki JAV armijos (10-oji kalnų, 85-oji, 88-oji, 91-oji ir 92-oji pėstininkų divizijos) ir viena JAV įrengta Brazilijos armijos divizija (1-oji). Papildomi pakaitiniai ir tarnybiniai elementai buvo suteikti perkeičiant JAV kariuomenės 2-ąją kavalerijos diviziją, kuri atvyko į teatrą 1944 m.