Įspūdingos XX a. erdvinės kompozicijos: Čarlo Iveso Ketvirtoji simfonija (1912-1918), Rued Langgaardo "Sferų muzika" (1916-1918), Edgardo Varese "Poème électronique" (Expo '58)
), Henryk Górecki "Scontri", op. 17 (1960), kuri išlaisvina garsą su "didžiuoju orkestru", kuriam kompozitorius tiksliai diktuoja kiekvieno žaidėjo vietą scenoje, įskaitant penkiasdešimt du perkūnijos instrumentus, Karlheinzo Stockhauseno "Helikoptero styginių kvartetas" (1992<unk>93/95), kuris yra "be abejo, labiausiai ekstremalus eksperimentas, susijęs su gyvo atlikėjo erdviniu judėjimu", ir Henrio Brant "Ledinis laukas", " erdvinis pasakojimas" arba " erdvinis orgazmo koncertas", apdovanotas 2002 m. Pulitzerio premija už muziką, taip pat dauguma Luigi Nono darbo po 1960 m., kurio vėlyvieji darbai, pvz., "... nepalieka ramybės... " (1976), "Al sole granco d'amore" (1977), "Prometeo" (1984), ir "Aurora: Pierre Dell'Aurro" (1985) eksplicitingai atspindi Venesujos erdvinį vaizdą ir garsus, be jų, Venesujos komponentas.