Užbaigi šį sakinį: VII a. pradžioje romėnai nelaikė neorganizuotų Arabijos dykumos arabų genčių potencialiai pavojingais priešais. Tačiau arabų Ghassanidai ir Lakhmidai buvo giliai įsitraukę į Romos ir Persijos karus, o Artimųjų Rytų arabizacija buvo pradėta. Arabų gentys apsigyveno retai apgyvendintose vietovėse prie Romos ir Persijos sienos, o klestinčios Sirijos ir Mesopotamijos miestai pritraukė arabų kolonistus. Situacija greitai pasikeitė, kai islamų pranašas Mahometas tarp 622 ir 632 metų suvienijo dykumos gentis. Po jo mirties monoteistinį judėjimą vadovavo jo įpėdiniai, vadinami kalifai, kurie buvo islamo bendruomenės politiniai ir religiniai lyderiai. Arabų džihadas, arba islamo šventasis karas, prieš "nepatikėjusįjį", buvo Sirijos romėnų teritorijų puolimas ir Damasko užkariavimas 633 metais. Heraklius išleido romėnų armiją prieš arabus, bet jie sunaikino romėnų armiją
636 m. Jarmuko upėje Sirijoje. Kadangi karas su Persija išnaudojo imperiją, Heraklius negalėjo siųsti antros armijos prieš įsiveržėlius, ir jie užkariavo Siriją. Po dvejų metų arabai smarkiai nugalėjo persus prie Kadisijos. Arabai tęsė invaziją, o Heraklius pasiuntė į Egiptą pastiprinimą, tačiau jie negalėjo sustabdyti užpuolikų. Aleksandrijos patriarchas Kyras pasiūlė arabo generolui Amr ibn al-As 200 000 dolerių metinę dovanoją už paliaubas ir nuvyko į Konstantinopolį ieškoti imperatoriaus patvirtinimo. Heraklius atsisakė, tikriausiai todėl, kad žinojo, jog dovana ilgainiui nesustabdys užkariautojų. Kai Kyras atvyko, Heraklius jau mirdavo ir mirė 641 m. vasario 11 d.