Po gyvenimo Miunchene (Vokietija) ir Bazelio (Šveicarija) jis pasislėpė Lieže (Belgija) su savo žmona ir keliais kitais konvenciniais karališkojo nužudymo nusikaltimais, įskaitant buvusį Konvencijos pirmininką ir Marne Thuriot de la Rozière deputatą, Ille-et-Vilaine, Lot-et-Garonne, Haute-Garonne Mailhe, Indre-et-Loire Ysabeau ir Oise Matthieu-Miranpal deputatus. Belgijos mieste jam padėjo įsikurti tam tikras policijos komisaras Wassinas, kuris iš pradžių jį laikė savo jaunesniu broliu (Napoleono Grande Armée pulkininku, Jean-Chrysostôme Calès), su kuriuo jis tarnavo. Ten, norėdamas išgyventi, jis tęsė medicinos praktiką, taip pat ir kitą veiklą, pavyzdžiui, dirbo žemės ūkio ekonomikoje, kaip jis paminėjo save atskleidžiančiame laiške, adresuotame vienam iš savo sūnėnų Godefroy Calès (ir jo penkerių metų anūkui Jean Jules Godefroy Calès, abu būsimi respublikonų atstovai 1848 ir 1885 m.), kuris suteikia įdomią informaciją apie jo naują gyvenimą Belgijos mieste. Šiame laiške jis taip pat demonstruoja, kad iki savo gyvenimo vidurdienio jis nuolat smerkė kilmingumą: "Šie kilmingi žmonės neturi kilmingumo ir tol, kol ši kasta egzistuos, ji bus Prancūzijos nelaimė. Aš nenoriu, kad jis būtų sunaikintas, bet aš norėčiau, kad jis būtų neįgalus pakenkti. " <unk> Netrukus po jo atvykimo į Liežą, Burbonų, atsakydami į draugo, kurio Calès išgelbėjo gyvybę Teroro metu, prašymus, sutiko leisti jam grįžti į Prancūziją, tačiau Calès atsisakė, teigdamas, kad, būdamas ištremtas įstatymu, jis gali grįžti tik įstatymu. Po 1830 m. liepos revoliucijos
, jis nenorėjo pasinaudoti liepos monarchijos paskelbto amnestijos įstatymo panaikinimu ir taip niekada negrįžo į Prancūziją.