Rašyti šio skyriaus tęsinį - Poemą daugiausia sudaro ištremtasis apgailestavimas dėl to, kaip šalis artėjo prie modernizacijos (vadovas turi būti aiškinamas taip: dauguma upių, prie kurių vyksta veiksmas, yra albanų, tačiau pati šalis yra "išilgai" Elbos ir Spree, tai yra šalia Vidurio ir Vakarų Europos, ir dar skaudžiau matyti, kad ji nesugeba pasiekti politinio, socialinio ir kultūrinio brandumo, nes ji yra neatskiriama tos žemyno ir kultūros, iš kurių tie idealai kyla, dalis), o tai veda pasakojančiąjį balsą į nevilties tašką, kol, tarsi natūralus reiškinys, jis gali girdėti (arba, tiksliau, numatyti), kad žmonės pakyla ginkluose, kaip jie buvo, kai kovojo už nepriklausomybę, siekiant išvaryti tironą (Zogas pats, kiek jis stengėsi reformuoti reformistinę atmosferą po nepriklausomybės laikotarpio, siekia užsienio ir ateities interesų ir visų Jugoslavos valdžios, galiausiai padedamas karaliaus ir o
, 1939 m. Italijos); šis laukimas, nors ir toli gražu neužbaigtas, leidžia poetei užbaigti tais pačiais žodžiais, kaip ir pradžioje, toje pačioje būklėje, tačiau vilties, atgaivintos nuotaikos.