Įrašykite šio skyriaus tęsinį - Kitą lapkričio mėnesį, kreipdamasis į Deputatų Rūmų, Mordini efektyvioje kalboje pasmerkė vyriausybės klastojimą, kuris prisidėjo prie Rattazzi vyriausybės žlugimo. Tačiau nebuvo jokių požymių, kad pasikeistų jo neabejotinas tikėjimas Italijos konstitucine monarchija, ir nebuvo jokių nuokrypių nuo jo nuolatinio tikėjimo glaudesnio Garibaldi ir karaliaus bendradarbiavimo galimybe. Būtent tai lėmė, kad 1863 ir 1864 m. jis sujungė ryšius su daugeliu vengrų ir lenkų emigrantų ir palaikė Lenkijoje prasidėjusį sukilimą.
1863 metų sausį. Mordini nuomone, sąlygos buvo tinkamos sėkmingai intervencijai kitos Garibaldi vadovaujamos savanorių armijos. Jis matė galimybę, kad sėkmingas sukilimas Lenkijoje galėtų sukelti tolesnius nekenčiamos Austrijos imperijos teritorinius nuostolius, įskaitant Vengriją ir - ypač svarbią Italijos nacionalistams - Veneto regioną, kuris, nepaisant Viduržemio jūros regiono istorijos ir paveldo, liko Austrijos kontroliuojamas iki 1866 m. Visi šie sumanymai ir viltis pasirodė esą veltui. Jie susiliejo su Mordini bandymais įtikinti Garibaldi priimti politinės partijos vadovybę su "konstituciniu demokratiniu antspaudu": jis tęsė savo idėjas su Garibaldi 1864 m. Balandžio mėn., per triumfo vizitą, kurį vyrai vykdė Londone (kur Italijos suvienijimas buvo laikomas daugybės politinės klasės švenčių dalyku, o Garibaldi turėjo herojaus statusą). Garibaldi atmetė Mordini pasiūlymus, o Mordini, jau atsisakęs "ekstremistinės" demokratinės kairiosios politikos sparnų, tapo tvirčiau įsipareigojęs pagrindinės politinės centro darbotvarkės. 1864 m. Lapkričio mėn. Deputatų rūmuose jis balsavo už sostinės perkėlimą iš Torino į Florenciją: šis žingsnis buvo įgyvendintas nedelsiant 1865 m.