1939 m., sovietų invazijos į Lenkiją metu, režimas aneksavo Galiciją ir privertė nacionalistinius aktyvistus pabėgti. Baiminamasi sovietinio režimo represijų, Rudnytska persikėlė į nacių okupuotą
Krakovas. Vėliau, 1940 m., ji persikėlė į Berlyną, kur jos sūnus baigė studijas, pradėtas jau Lvove. 1943 m. ji atvyko į Prahą, kur 1944 m. išleido knygą "Zakhidna Ukraina pid bolshevykamy" (Vakarų Ukraina bolševikų valdžioje). Persikraustusi ištremtyje, ji persikėlė į Berlyną, o 1945-1950 m. vadovavo Ukrainos pagalbos komitetui Ženevoje. 1950 m. ji persikėlė į Niujorką, kur liko aštuonerius metus, o vėliau grįžo į Europą. Pirmiausia persikėlė į Romą, o galiausiai apsigyveno Miunchene. Kai kurios jos žinomiausios publikacijos: "Ukraïns<unk>ka diisnist<unk> i zavdannia zhinochoho rukhu" (Ukrainos realybė ir moterų judėjimo užduotys, 1934), "Don Bosko: Liudyna, pedahoh, sviatyi" (Don Bosco: Žmogus, pedagogas ir šventasis, 1963), ir "Nevydymi styhmaty" (Nematomos stigmatos, 1971)".