1918 m., po "Rarancza užpuolio", kaip 2 Lenkijos pagalbinės armijos komandantas su Austrijos armija, Halleris peržengė Austrijos-Rusijos fronto liniją į Ukrainą, kur suvienijo savo karius su Lenkijos būrių, kurie paliko caro armiją. Jis protestuoja prieš Brest-Litovsko sutartį ir toliau kovojo su rusų kariuomene su savo II Lenkijos legionų brigada (vėliau, 4 ir 5 šaulių divizijos). Po vokiečių spaudimo, kurie po Brest-Litovsko taikos laikė Lenkijos karių buvimą Ukrainoje neteisėtu, ir žiaurios
Po karo tarp lenkų ir vokiečių prie Kaniovo (1918 m. gegužės 10 d., 2500 žuvusiųjų) jo korpusas buvo internuotas, o pats brigadierius sugebėjo pabėgti į Maskvą. Vėliau, per Murmanską, 1918 m. liepos mėn. atvyko į Prancūziją, kur Lenkijos nacionalinio komiteto vardu įkūrė vadinamąją Mėlynąją armiją (iš prancūzų uniformų spalvos, taip pat vadinamą "Haller armija"). Per kelis mėnesius jo kariuomenė, sąjungininkė Antante, kovojo su Vokietija. 1919 m., būdamas naujojo kariuomenės vadu, jis atvyko į Lenkiją ir buvo išsiųstas į Ukrainos frontą. 1920 m. Halleris užėmė Pomeriją ir Lenkijos vardu įžengė į Dancigą (Gdanską), o Lenkijos-Sovietų karo metu vadovavo savanorių armijai. Jis taip pat buvo armijos generalinis inspektorius ir karo tarybos narys.