Karlo pasitraukimas iš Jaroslavo į Varšuvą beveik baigėsi nelaimėmis, nes jis grįžo su savo kariuomenės fragmentais, nes jo armija buvo įstrigusi Lenkijos-Lietuvos armijų <unk> tarp trijų sutelkusių armijų, pelkėtame miško regione, kurį iš visų pusių kirto gerai saugomos upės <unk> laikomas vienu iš jo ryškiausių pasiekimų. Tačiau 1656 m. birželio 21 d. lenkai vėl užėmė Varšuvą, o po keturių dienų Karolis Marienburgo sutartimi (1656 m. birželio 23 d.) buvo priverstas pirkti Frydricho Vilhelmo I pagalbą. Liepos 28-30 d. po trijų dienų mūšio 18 000 švedų ir brandenburgių
, Varšuvoje nugalėjo Jono Kazimiero 40 000 karių armiją, tačiau Lenkijos-Lietuvos pajėgos greitai pasitraukė be didelių nuostolių ir akivaizdžiai stiprus noras kovoti kitą dieną, o švedų šeimininkai vėl užėmė Lenkijos sostinę, sukeldami daug žalos miestui ir jo gyventojams. Tačiau šis ginklų išpuolis neturėjo pageidaujamo rezultato Karlui, ir kai Frederikas Vilhelmas privertė Švedijos karalių pradėti derybas su lenkais, jie atsisakė siūlomų sąlygų, karas buvo atnaujintas, o Karolis sudarė puolamąją ir gynybinę sąjungą su Brandenburgo rinkėju (Labiau sutartis, 1656 m. lapkričio 20 d.), kurioje buvo nustatyta, kad Frederikas Vilhelmas ir jo įpėdiniai nuo šiol turėtų turėti visą Rytų Prūsijos suverenumą.