Tuo metu Osmanų imperija plėtėsi ir darė savo galią pastebimą Viduržemio jūroje ir Šiaurės Afrikoje. Tuo pačiu metu Aragono Viduržemio jūros imperija smuko dėl skolų ir karo. Ferdinandas pagrįstai bijojo, kad negalės atremti Osmanų puolimų į Ispanijos pakrantę, ypač jei Osmanams būtų suteikta vidaus pagalba. Didžiausią morisko koncentraciją turi regionai, esantys netoli bendrų laivų perėjimų tarp Ispanijos ir Afrikos. Jei Aragonijos karinio jūrų imperijos silpnumas buvo sujungtas su aukštesniojo kilmingumo pasipiktinimu prieš monarchus, Portugalijos dinastijos pretenzijos į Kastiliją
ir abiejų monarchų išorės politika, nukreipta nuo Maroko ir kitų Afrikos tautų Europos naudai, baimė dėl antros musulmonų invazijos, ir taip antros musulmonų okupacijos buvo beveik nepagrįsta. Ši baimė galėjo būti pagrindinė priežastis, dėl kurios buvo išvaryti tie piliečiai, kurie turėjo religinę priežastį remti Osmanų invaziją (moriksai) arba neturėjo jokios ypatingos religinės priežasties to nedaryti (žydai). Inkvizicija galėjo būti dalis pasirengimo įgyvendinti šias priemones ir užtikrinti jų veiksmingumą išnaikinant netikrus konvertitus, kurie vis dar kelia grėsmę užsienio šnipininkams.