Galiausiai sąjungininkų pergalė Šiaurės Afrikoje paskatino Pattoną ir Montgomerį pateikti konkuruojančius planus
Sicilijos invazija. Pattono planas, sukurtas remdamasis Peloponezijos karu, pabrėžia Sirakūzų strateginę svarbą; jei ji patektų į okupacinę jėgą, italai tikrai pasitrauktų. Pattonas siūlo, kad Montgomeri užimtų Sirakusas, o jis užimtų Mesiną ir nutrauktų pasitraukimą. Nors planas rodo perspektyvą ir susidomėjimą, generolas Eisenhoweris jį atmeta ir renkasi atsargesnį Montgomerio planą, kuris iš esmės įpareigoja Pattoną saugoti britų pažangą. Sicilijos invazija įvyksta, tačiau, kaip ir prognozavo Pattonas, Sirakūzų žlugimas sukelia masinį vokiečių ir italų karių pasitraukimą iš salos, o likusios įtvirtintos pajėgos atidėlioja sąjungininkų pažangą. Pykęs dėl to, kad nebuvo pasiekta jokios pažangos, Pattonas prisiekia ne tik įveikti Montgomerį iki Mesinos, bet ir užimti Palermo. Nors abiejuose dalykuose jam pavyksta, bet Pattono agresyvumas jo pavaldiniams Bradley ir Truscott gali būti blogas ženklas. Apsilankydamas lauko ligoninėje, Pattonas pastebi kareivį, verkantį dėl granatų. Įtaręs, kad kareivis nėra fiziškai sužeistas, Pattonas įmuša kareivį ir beveik grasina jį nušauti už jo bailumą ir reikalauja, kad jis sugrįžtų į fronto liniją. Eisenhoweris reikalauja, kad Pattonas atsiprašytų viso savo komandos už ginčą. Nors Pattonas sutinka, jis nustebintas sužino, kad Bradley, o ne jis, buvo paskirtas vadovauti amerikiečių pajėgoms, ruošiančiomssi įsiveržti į Prancūziją.