Regencijos taryba siekė dalyvauti derybose su bolševikų vyriausybe keliaudama į Berliną ir Vieną 1918 m. pradžioje, tačiau tik gavo Vokietijos kancleriaus Georgo von Hertlingo pažadą priimti Lenkijos vyriausybę patariamaisiais įgaliojimais. Tačiau bolševikų atstovai tai atmetė ir Lenkijos vyriausybei nesuteikė jokio teisėtumo. Vokietijos atstovas Maksas Hoffmanas išreiškė įsitikinimą, kad "nepriklausoma Lenkija visada man buvo utopija, ir aš ne abejoju savo palaikymu Ukrainos pretenzijoms". Kai vasario 9 d. pasirašyta Brestų-Litovsko sutartis perdavė Čelmo provinciją, kuri iki 1913 m. buvo Lenkijos Kongreso dalis, naujai Ukrainos valstybei, daugelis Lenkijoje tai laikė "ketvirtu Lenkijos padalijimu", todėl vasario 14 d. Varšuvoje vyko "politinis visuotinis streikas", o vėliau tą pačią savaitę atsistatydino Janas Kucharzewski administracija. Lenkijos pagalbinės pajėgos, vadovaujamos Jozefo Halerio, protestoje peržengė Austrijos ir Rusijos fronto liniją ir pateko į Ukrainą, kur susivienijo su Lenkijos būriais, palikusiais carinę armiją. Po žiaurios kovos su vokiečių armija
Gegužę Kaniove likusieji buvo internuoti, nors Halleris sugebėjo pabėgti į Maskvą.