Prezidentas Raúl Alfonsín, paveldėjęs sunkų palikimą iš savo karinių pirmtakų, savo kadenciją praktiškai apibrėžė užsienio skola, kurią paliko paskutinė Argentinos diktatūra. 1985 metais Alfonsino "Austral Plan" ekonominio stabilizavimo planas buvo išblėstas, o jo centristinė Radikali pilietinė sąjunga (UCR) 1987 metų rugsėjo mėnesio vidurio rinkimuose prarado daugumą Deputatų rūmuose (žemesniame Kongreso rūmuose) ir tarp 22 šalies gubernatorių postų. Susidūrimas su nepalankiomis ginkluotosiomis pajėgomis, kurios nepritaria teismo procesams dėl praeities žmogaus teisių pažeidimų
ir didėjančią infliaciją, prezidentas iš anksto pervedė rinkimus penkis mėnesius, dabar numatytus 1989 m. gegužės 14 d. 1988 m. gegužės mėn. abi pagrindinės partijos surengė nacionalinius susirinkimus. UCR pasiūlė Kordovos gubernatoriui Eduardo Angeloz, saugų, centristinį pasirinkimą ir labiausiai žinomą UCR asmenybę, kuri nėra glaudžiai susijusi su nepopuliaru prezidentu Alfonsinu. Tačiau nusivylęs Carlosas Menemas, tolimos ir mažai apgyvendintos La Riojos provincijos gubernatorius, atėmė Justicialistų partijos kandidatūrą iš kandidato, Buenos Aireso provincijos gubernatoriaus Antonio Cafiero, politikos formuotojo, artimo Justicialistų įkūrėjui, mirusiam Juanui Peronui. Cafiero pralaimėjimas daugiausia buvo dėl CGT profesinės sąjungos opozicijos jo peronistų atsinaujinimo frakcijai; Alfonsino aukščiausiasis politinis patarėjas, vidaus reikalų ministras Enrique Nosiglia, savo ruožtu, Menemo švytėjimą matė kaip galimybę kovojamam UCR.