Tačiau 1794 m. pradžioje, kai buržuaziniai ir vidurinės klasės elementai revoliucijoje pradėjo įgyti daugiau politinės įtakos, uolias darbininkų klasės radikalizmas "sans-culottes" greitai pradėjo prarasti palankumą Nacionaliniame konvencijoje. Netrukus Maximilien de Robespierre ir dabar dominuojantis Jakobinų klubas pasuko prieš radikalias Nacionalinio konvencijos frakcijas, įskaitant "sans-culottes", nepaisant to, kad jie anksčiau buvo stipriausi revoliucijos ir jos vyriausybės rėmėjai. Keletas svarbių "Enragés" ir "Hébertists" lyderių buvo įkalinti ir nužudyti tų pačių revoliucinių tribunolų, kuriuos jie palaikė. Radikalus lyderis Žakas Hebertas buvo nušautas, o "sans-culottes" žlugimas, o su dar konservatyvesnių vyriausybių, Termidorijos konvencijos ir Prancūzijos direktoriaus, pasikartojimu, jie buvo galutinai nutildyti kaip politinė jėga. Po 1795 m. liaudies sukilimų pralaimėjimo Paryžiuje "sans-culottes" nustojo vaidinti bet kokį veiksmingą politinį vaidmenį Prancūzijoje, kol
1830 metų liepos revoliucija.