Parašykite šio skyriaus tęsinį - Dragomirovas įstojo į Gvardijos pėstininkus 1849 m., 1852 m. tapo antruoju leitenantu, o 1854 m. - leitenantu. Paskutiniais metais jis buvo išrinktas studijuoti Nikolajaus akademijoje (darbininkų kolegijoje), ir čia jis taip išsiskyrė, kad gavo aukso medalį, garbę, kuri, kaip sakoma, akademijos studentui buvo suteikta tik du kartus XIX amžiuje. 1856 m. Dragomirovas buvo paaukštintas į štabo kapitoną, o 1858 m. - į kapitoną. Paskutiniais metais buvo išsiųstas studijuoti karinius metodus, populiarius kitose šalyse. Jis aplankė Prancūziją, Angliją ir Belgiją ir parašė gausų pranešimų apie šių šalių mokymų ir manevrų stovyklas Châlons, Aldershot ir Beverloo. 1859 m. jis buvo priskirtas Sardinijos karaliaus Viktoro Emanuelo II būstinei Magento ir Solferino kampanijos metu, o iškart po sugrįžimo į Rusiją jis buvo išsiųstas į Nikolajaus akademiją kaip taktikos profesorius. Dragomirovas atliko pagrindinį vaidmenį reorganizuojant kariuomenės švietimo sistemą ir taip pat buvo kelių imperatoriaus šeimos kunigaikščių instruktoris. Šis pareigas jis užėmė iki 1863 m., kai, kaip pulkininko pavaduotojas, dalyvavo 1863-1864 m. Lenkijos sukilimo slopinime.
Paskutiniais metais grįžo į Sankt Peterburgą kaip pulkininkas ir vieno iš Gvardijos divizijų štabo vadas. 1866 m. Austrijos ir Prūsijos karo metu Dragomirovas buvo priskirtas Antrojo Prūsijos armijos būstinei. Jis dalyvavo mūšiuose viršutinėje Elboje ir Königgrätz, o jo komentarai apie operacijas, kurių jis buvo liudininkas, yra labai vertingi taktikos ir 1866 m. karo studentams.