Reima Pietilä taip pat aktyviai dalyvavo Suomijos architektūros muziejaus veikloje, taip pat leidė teorinius straipsnius "Le Carré Bleu" ir "Arkkitehti". Pietilä netgi dalyvavo 1972 m. Kornelo universitete JAV vykusiame architektų grupės "Team X" susitikime, kuriame buvo labai svarstomi architektūros strukturalizmo klausimai, t. y. pabrėžiami kultūros elementai, šiek tiek reaguojant į universalizuojančias modernizmo tendencijas, ypač kaip tai iš pradžių skatino "Team X" iniciatoriai, senesnė CIAM karta. Pietilä laikėsi racionalistinės mokyklos požiūrio, ir nors darbai (suprojektuoti kartu su jo žmona Raili Pietilä) turėjo daug Aalto organinių idiosinkrazijų, jie buvo daug abstraktesni ir neryški. Teigdamas, kad gamta yra plastiškumo apoteozė, jis reikalavo morfologinės architektūros produktų analizės, laikydamas Euklido geometriją netinkamu analizės instrumentu. Jo pirmasis didelis darbas, Suomijos paviljonas 1958 m. Briuselio parodoje
iš tikrųjų ėmėsi moduliarų metodą, panašų į Blomstedto teorijas; tačiau mediniai stačiakampiai dėžutės formos vienetai kaip visuma davė Pietilės vėlesnių paviršių, visiškai pagrįstų laisva forma, pradžią; žymiausi iš šių organinių darbų yra Kaleva bažnyčia, Tampere (1959<unk>1966), Dipoli studentų susirinkimo pastatas, Espoo (1961<unk>66), Metso biblioteka, Tampere (1978<unk>1986) ir baigiasi jo paskutiniais darbais, Suomijos prezidento oficiali rezidencija, Mäntyniemi, Helsinkiai (1983<unk>1993). Visi šie pastatai buvo atviro architektūros konkursų rezultatas.