Toulouse jau buvo tapęs vokiečių komunistų pabėgėlių, kurie pabėgo iš stovyklų pietinėje Prancūzijoje, arba tiesiog keliavo į pietus, kai 1940 m. gegužę vokiečių armija užpuolė Prancūziją iš šiaurės. Buvo užmegzti ryšiai su prancūzų komunistais, kurie tapo pagrindiniu pasipriešinimo judėjimo prieš vokiečių karinę okupaciją šiaurėje ir Petaino marionetinę vyriausybę pietuose, elementu. Todėl nuo pabėgimo momento Belingas buvo gerai remiamo požeminio aktyvistų tinklo dalis. Jo partijinis vaidmuo šiuo metu yra įvairiais būdais apibūdinamas: pagal bent vieną šaltinį jis buvo Vokietijos partijos lyderis Tulūzės regione, kurį bendražygiai atpažino partijos pseudonimais "Claude" arba "Clément". 1940 m. rugsėjo mėn. Belingas susitarė su Maurice Tréand (kuris atstovavo Prancūzijos opozicijos centrinį komitetą jų diskusijose), o tai lėmė vadinamąjį Prancūzijos pasipriešinimo organizacijos poskirsnį. Tai buvo svarbus pagrindas glaudesniam bendradarbiavimui tarp vokiečių komunistų, veikiančių okupuotoje Prancūzijoje, ir pasipriešinimo sąjungininkų, mažinant situacijai būdingą tarpusavio įtarimą. Rezistencija sugebėjo suteikti didelę "infrastruktūrinę paramą", įskaitant suklastotų tapatybės dokumentų teikimą, kad Vokietijos komunistai, įgiję reikiamus kalbos įgūdžius, galėtų susimaišyti su aplinkiniu prancūzų kalba kalbančiu gyventojų skaičiumi. Atsparumo bendražygiai taip pat dažnai sugebėjo surengti slėptuves, kai vokiečių okupacija tapo labiau priespaudinė ir, ypač po 1942 m.
, Vokietijos saugumo tarnybų darbuotojai dažnai buvo sutinkami Prancūzijos gatvėse, net ir vadinamose "laisvojoje zonoje".