1939 m. balandžio 7 d. Italija, vadovaujama Benito Mussolinio, po ilgo susidomėjimo ir visapusiškos įtakos tarpukario laikotarpiu, įsiveržė į Albaniją
- Taip. Italijos fašistinio režimo nariai, tokie kaip grafas Galeazzo Ciano, siekė albanų atpirkimo su nuomone, kad tai užsitarnautų italų paramą tarp albanų, tuo pat metu sutinkant su Italijos karo tikslais užkariauti Balkanus. Dauguma katalikų albanų, kurie juos laikė savo tikėjimo draugais, palankiai priėmė 1939-aisiais okupacines Italijos pajėgas. Italijos valdžios institucijos šiaurinių genčių vadus laikė politiškai nereikšmingais ir suteikė jiems laisvę tvarkyti savo reikalus, kurie pakenkė kylančiam albanų nacionalizmui, atšaukdami Zogo bandymus pakeisti vietos lojalumą valstybės lojalumu. Italijos Kosovo aneksija Albanijai buvo laikoma abiejų sričių albanų populiariu veiksmu. Naujausiose teritorijose nealbėnai turėjo lankyti albanų mokyklų, kuriose buvo mokoma nacionalistinių ir fašistinių pamokų, ir buvo priversta priimti albanų pavardes ir pavardes. Žemės savininkų elito nariai, liberalieji nacionalistai, priešinantysis komunizmui, su kitais visuomenės sluoksniais suformavo "Balli Kombëtar" organizaciją ir kolaborantinę vyriausybę, vadovaujamą italų, kurie visi, kaip nacionalistai, siekė išsaugoti Didžiąją Albaniją. Tuo tarpu italai išreiškė didesnį susirūpinimą dėl valdžios suteikimo jiems. Laikui bėgant, Italijos okupacija tapo nemalonus dalis albanų gyventojų, tokių kaip intelektualai, studentai, kitos profesinės klasės ir miesto gyventojai, kurie toliau sukūrė naują albanų nacionalizmą, kuris buvo puoselėtas Zog metais.