2002 m. Seyfert vizija kurti filmus be kartelų pradėjo formuotis, kai tyrinėjo Lotynų Amerikos nelygybę išvarytų žmonių akimis: Gvatemalos etnocido našlės, žinomos kaip tylusis holokaustas netoli Rabinalo, kur buvo įvykdytos vienos kruviniausių žudynės
Gvatemalos pilietinis karas, kokainmedžių ūkininkai ir palikti volframo kasyklų darbuotojai Bolivijos Anduose, Amazonės gentis, kurią iš atogrąžų miškų išvarė miškininkai ir naftos kompanijos, Jamaikos vergų palikuonys, parduodantys seksą vidutinio amžiaus moterims, ir atsiskyręs rastafarai Bobo Ashanti iš Bull Bay, ragina repatriaciją į Afriką, "perdirbėjai", gyvenantys 150 hektarų Meksikoje esančioje didžiulėje šiukšlių sąvartyje, ir atsparūs kubiečiai, kasdien kovojantiems dėl išgyvenimo Havanos centrinio miesto griuvėsiuose, 10 metų amžiaus gatvės vaikai, gyvenantys tarp deportuotų Amerikos Mara Salvatrucha gaujos narių, sunaikintame Salvadore, ir sunkiai ginkluoti Brazilijos gangsteriai, ieškodami žmoniškumo. Seyferto filmai yra visiškai savarankiškai finansuojami ir gaminami su primityviais įrankiais ir išliko aktualūs ilgai po jų sukūrimo. Jie cituojami akademiniuose straipsniuose ir disertacijose.