794 m. Karolis Didysis davė keturias buvusias galų-romėnų vilas Liudvikui, manydamas, kad jis kiekvieną iš jų paims kaip žiemos rezidenciją: Doué-la-Fontaine šiandienos Anžū, Ebreuil Allier, Angeac-Charente ir ginčijamas Cassinogilum. Karolas Didysis norėjo, kad visi jo sūnūs būtų auklėti kaip vietiniai gyventojai, dėvėdami vietinių kostiumų ir vadovaudamiesi vietiniais papročiais. Taigi vaikai buvo siunčiami į savo kraštovaizdį dar būdami maži. Maršai - periferiniai kunigaikštystės - vaidino gyvybiškai svarbų vaidmenį, kaip tvirtovės prieš išorės grėsmes imperijai. Liudvikas valdė Ispanijos maršą. 797 m. didžiausią "Markos" miestą Barseloną frankai užėmė, kai jos gubernatorius Zeidas sukilo prieš Kordobą ir, nesėkmingai, atidavė ją jiems. 799 m. jį vėl užėmė omejų valdžia. Tačiau Liudvikas su visa savo karalystės kariuomene, įskaitant gaskonus su jų kunigaikščiu Sancho I iš Gaskonijos, provansalus su Leibulfu ir gotus su Bera, peržengė Pirenejus ir septynis mėnesius juos apgulė.
, žiemos ten nuo 800 iki 801, kai jis kapituliavo. Karalius Liudvikas buvo oficialiai apsirengęs savo šarvu 791 metais, būdamas keturiolikos metų amžiaus. Tačiau kunigaikščiams nebuvo suteikta nepriklausomybė nuo centrinės valdžios, nes Karolis Didysis norėjo įsodinti jiems imperijos ir vienybės sampratų, siųsdamas juos į tolimas karines ekspedicijas. Louis bent kartą prisidėjo prie savo brolio Pipino Mezzogiorno kampanijoje Italijoje prieš Benevento kunigaikštį Grimoaldą.