Mongolų valdymas Galicijoje baigėsi 1349 m., kai jį užkariavo Lenkijos karalystė (1025<unk>1385). 1359 m. mirus Berdi Begui, Auksinė Orda smarkiai žlugo, ir prasidėjo dvejus dešimtmečius trukusi politinė krizė. 1363 m. Didžioji Lietuvos kunigaikštystė laimėjo Mėlynųjų vandenų mūšį
prieš Auksinę Ordą ir užkariavo Kijevą bei Podoliją. Po 1360 m. Rusijos pavaldinių mokėjimai aukso ordai žymiai sumažėjo. 1374 m. Nižnij Novgorodas sukilo ir nužudė Mamai pasiųstą ambasadą. 1380 m. po Dimitrijus Donskojus pergalingojo Kulikovo mūšio prieš Mamai, trumpai Maskvos Didžioji Kunigaikštystė buvo laisva nuo mongolų kontrolės, kol Tokhtamišas atgavo mongolų suverenumą Maskvoje po dvejų metų, per Maskvos apgultį (1382). Tokhtamišas taip pat sutriuškino Lietuvos kariuomenę prie Poltavos kitąmet. Vladislavas II Jagiełło, Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius, pripažino jo viršenybę ir sutiko mokėti dovaną už Rusijos teritorijos suteikimą. 1395 m. Timuras vėl sunaikino Tokhtamišo armiją Tereko mūšyje, sunaikino jo sostinę, apiplėšė Krymo prekybos centrus ir deportavo įgudriausius amatininkus į savo sostinę Samarkandą. Timūro pajėgos pasiekė Rjazaną prieš grįždami atgal. Tokhtamišas pabėgo į Didžiąją Lietuvos kunigaikštystę ir paprašė Vytauto pagalbos susigrąžinti Auksinę Ordą mainais į suverenitetą Rusijos žemėse. 1399 m. Vytautas ir Tokhtamišas užpuolė Temurą Qutlugh ir Edigu Vorskla upės mūšyje, bet buvo nugalėti. Auksinės Ordos pergalė užtikrino jai Kijevą, Podoliją ir dalį žemyninės Bug upės baseino teritorijos. Tokhtamišas mirė Tjumene apie 1405 m. Jo sūnus Džalalas al-Dinas pabėgo į Lietuvą ir dalyvavo Grunvaldo mūšyje prieš Teutonų ordą.