Baigkite šį sakinį: 1775 m. Balandžio 23 d. Masačusetso provincijos kongresas įgaliojo įkurti kolonijinę armiją, kurią sudarytų 26 kompanijų pulkai. Naujasis Hampšyras, Rod Ailendas ir Konektikutas netrukus surinko panašius, bet mažesnius karius. 1775 m. birželio 14 d.
Antrasis Kontinentalinis Kongresas nusprendė įkurti Kontinentalinę armiją bendrai gynybai, pasitelkdamas pajėgas, jau esančias už Bostono ribų (22 000 karių) ir Niujorke (5 000). Taip pat buvo iškeltos pirmosios dešimt Kontinento karių kompanijų vienerių metų įdarbinimo laikotarpiu, šauliukai iš Pensilvanijos, Merilando, Delavero ir Virdžinijos, kurie buvo naudojami kaip lengva pėstininkų kariuomenė, kurie 1776 m. tapo 1 Kontinento pulku. 1775 m. birželio 15 d. Kongresas vienbalsiai išrinko Džordžą Vašingtoną kaip vyriausiąjį kariuomenės vadą, kuris sutiko ir tarnavo per visą karą be jokios kompensacijos, išskyrus išlaidų kompensaciją. Vašingtono kaip vyriausiojo vadas palaikė keturi generolų majorai (Artemasas Vardas, Čarlisis Li, Filip Schuyleris ir Izraelis Puttamas) ir aštuoni brigadiniai generolai (Setas Pomerojus, Ričardas Montgomeris, Deividas Vustras, Viljamas Hitas, Džozefas Spenseris, Džonas Tomas, Džonas Salivanas ir Natanelas Grinas). Kontinentalinis Kongresas vis labiau priėmė įstatymų leidėjo atsakomybę ir poziciją suverenios valstybės atžvilgiu, o Kontinentalinės armijos vaidmuo tapo svarbiu diskusijų objektu. Kai kurie amerikiečiai apskritai nenorėjo turėti nuolatinės armijos, bet, kita vertus, karo su britais reikalavimai reikalavo šiuolaikinės kariuomenės drausmės ir organizacijos. Dėl to kariuomenė perėjo keletą skirtingų etapų, kuriuos apibūdino oficialus išardymas ir vienetų reorganizavimas.