1977 m. Raudonieji khmerai pradėjo vidinius valymus, nukreiptus prieš tuos, kurie buvo įtariami neištikimybe. Hun Senas, kuris buvo pakeltas į bataliono vadas, tapo paranojiškas ir pabėgo su savo pasekėjais į Vietnamą, kur jie prisijungė prie sukilėlių armijos ir Vietnamo pakeičiančios vyriausybės, kurią organizavo vietnamiečiai, prieš bandydami nuversti
Raudonųjų khmerų režimas. Bun Rany, kuri liko, buvo įkalinta Raudonųjų khmerų ir vėl nematė savo vyro beveik dvejus metus vėliau, kai vietnamiečiai įsiveržė į Kambodžą 1979 metais. Nugalėję Raudonųjų khmerus ir okupavus Kambodžą, vietnamiečiai paskyrė Hun Seną vicepremjeru ir išlaisvino Bun Rany, kuris tada pradėjo organizuoti našlaičių namus ir mokyklas našlaičiams, paliktiems dėl genocidinės Khmerų Raudonųjų politikos. 1985 m. Hun Senas buvo paskirtas premjeru, suteikdamas Bun Rany geresnę platformą plėsti savo ekonominę veiklą ir humanitarinį darbą. Po 1988 m. Tailando ir Kambodžos susitaikymo proceso metu ji užmezgė glaudžius asmeninius santykius su Tailando premjero Chatichai Choonhavan žmona ir giliai įsitraukė į sparčiai augančią teisėtą ir neteisėtą prekybą tarp Kambodžos ir Tailando. Būdama pirmoji ponia, ji pradėjo atkreipti dėmesį į ŽIV / AIDS užsikrėtusių žmonių padėtį, vargšų ir moterų problemas. 1994 m. Balandžio mėn. Per pirmąjį Kambodžos Raudonojo Kryžiaus kongresą ji buvo išrinkta viceprezidentu, o tuometinio premjero princo Norodomo Ranariddh žmona princesė Eng Marie buvo išrinkta prezidentu. 1998 m. Antrame kongrese Bun Rany buvo išrinktas prezidentu, kai Hun Senas sustiprino savo galią smarkiai nušalinus ir ištremdamas Ranariddh.