Walter Cannon ir Hans Selye naudojo gyvūnų tyrimus, kad sukurtų ankstyviausią streso tyrimo mokslinį pagrindą. Jie išmatavo gyvūnų fiziologinius atsakus į išorinį spaudimą, pvz., karštumą ir šaltį, ilgą susilaikymą ir chirurgines procedūras, o po to iš šių tyrimų ekstrapoliavo į žmones. Vėlesni R. Rahe ir kitų žmonių streso tyrimai nustatė, kad stresą sukelia atskiri, išmatuojami gyvenimo stresoriai, ir toliau, kad šie gyvenimo stresoriai gali būti klasifikuojami pagal streso, kurį jie sukelia, vidutinį laipsnį (gaunant Holmeso ir Rahe streso skalę). Taigi, stresas tradiciškai buvo konceptualizuotas kaip išorinių įžeidimų, kurių nekontroliuoja stresą patiriantieji, rezultatas. Tačiau neseniai buvo teigiama, kad išorinės aplinkybės neturi jokio vidinio gebėjimo gaminti stresą, o jų poveikis yra tarpininkavimas individualių gyvūnų suvokimų ir gebėjimų.
kad išorės aplinkybės neturi jokio vidinio gebėjimo sukelti stresą, o jų poveikis yra tarpininkuojamas individo suvokimo, gebėjimų ir supratimo