Lenkijos Kremliaus specialistas Leopoldas Labedzas kritikavo Carrą už tai, kad per daug rimtai vertino sovietų vyriausybės teiginius. Labedzas toliau tvirtino, kad Carro sprendimas 1929 m. užbaigti seriją "Sovietų Rusijos istorija" atspindėjo nesugebėjimą ir nenorą kritikuoti Stalino Tarybų Sąjungos. Labedzas labai kritikuodavo Carro požiūrį į šaltinius, tvirtindamas, kad Carras buvo pernelyg linkęs priimti oficialius sovietų dokumentus, ir nenorėjo pripažinti sistemingo istorinių įrašų falsifikavimo Stalinui. Galiausiai Labedzas apkaltino Carrą dėl to, ką jis laikė Carro tendencija apšviesti sovietinius nusikaltimus "atsakinga formulė, kuri dažnai sujungia "progresyvius" stereotipus su sovietinės terminologijos leksikonu". Normanas Stone'as tvirtino, kad Carras kaltas rašydamas nešvariu stiliumi, kuris buvo skirtas paslėpti jo pro-sovietines simpatijas. Walteris Laqueuras tvirtino, kad "Sovietų Rusijos istorija" buvo abejotinas istorinis šaltinis, iš kurio daugiausia buvo pašalinti nepageidaujami sovietų gyvenimo aspektai, atspindintys Karro pro-sovietines tendencijas. Pagrindinis kritikos šaltinis "Sovietų Rusijos istorijai" buvo Carro sprendimas ignoruoti Rusijos pilietinį karą, nes jis buvo nesvarbus, ir taip pat jis skyrė tik kelias eilutes Kronštado maištinei.
1921 m., nes Carras laikė tai tik nedideliu įvykiu. Laqueur komentavo, kad Carro ignoravimas Rusijos pilietinio karo, tuo pačiu skiriant pernelyg daug dėmesio tokiems dalykams kaip bolševikų ir Švedijos komunistų partijų santykiai ir sovietų diplomatiniai santykiai su išorine Mongolija 1920-aisiais paliko "Sovietų Rusijos istoriją" labai nesubalansuotą.