Parašykite šio skyriaus tęsinį - 1789 m. Prancūzijos revoliucija buvo kultūrinis perversmas. Tai, kas liko iš senosios Lulio ir Ramo tradicijos, galiausiai buvo išnaikinta, ir buvo iš naujo atrasta tik XX amžiuje. Gluckų mokykla ir "opéra comique" išliko, bet jie iš karto pradėjo atspindėti neramius aplinkinius įvykius. Įkurti kompozitoriai, tokie kaip Greitris ir Dalajrakas, buvo įdarbinti rašyti patriotines propagandines kūrinius naujam režimui. Tipiškas pavyzdys yra Gosseco "Le triomphe de la République" (1793), kuriame švenčiama lemiama Valmy mūšis
praėjusiais metais. Pasirodė nauja kompozitorių karta, kuriai vadovavo Etienne'as Méhulis ir italų kilmės Luigi Cherubini. Jie pritaikė Glucko principus "komikinei operai", suteikdami žanrui naują dramatišką rimtumą ir muzikinę rafinuotumą. 1790-aisiais Méhul'o operų, tokių kaip "Stratonice" ir "Ariodant", audringa aistra suteikė jų kompozitoriui pirmojo muzikalo romantiko titulą. Cherubini kūriniai taip pat atspindėjo savo laikus. "Lodoiska" buvo "išgelbėjimo opera", kuri vyksta Lenkijoje, kur įkalinta heroinė yra išlaisvinta, o jos priespaudėjas nuverstas. Cherubini šedevras "Médée" (1797 m.) per sėkmingai atspindėjo revoliucijos kraujo praliejimą: jis visada buvo populiaresnis užsienyje nei Prancūzijoje. Lengvesnis 1800 m. "Les deux journées" buvo dalis naujos susitaikymo šalies nuotaikos.