Užpildykite šią frazę: 1102 m. anksčiau nepriklausoma Kroatijos karalystė ir Vengrijos karalystė įstojo į asmeninę sąjungą ir buvo valdomos to paties karaliaus, Ladislao I. Po Osmanų užkariavimų ir pralaimėjimo Mohács mūšyje 1527 m. Kroatijos kilmingumas išrinko Šventosios Romos imperijos imperatorių Ferdinandą I kaip naują Kroatijos karalių. Vengrų kilmingumas buvo padalintas, tačiau Habsburgai aneksavo Vengrijos karalystę, išlaikydami Kroatiją ir Vengriją vienoje karūnoje. Per
1848 m. Vengrijos revoliucijoje Kroatija stojo į austrų pusę, todėl chorvačių bandas Josip Jelačić padėjo Austrijai 1849 m. nugalėti Vengrijos pajėgas ir pradėjo germanizacijos laikotarpį. 1860-aisiais šios politikos nesėkmė tapo akivaizdi, todėl 1867 m. įvyko Austrijos-Vengrijos kompromisas ir buvo sukurta asmeninė sąjunga tarp Austrijos imperijos ir Vengrijos karalystės karūnų. Kroatijos statuso klausimas buvo išspręstas 1868 m. Kroatijos-Vengrijos susitarimu, kai Kroatijos ir Slavonijos karalystės buvo sujungtos į Kroatijos-Slavonijos karalystę. Po Austrijos-Vengrijos susiskaldymo po pralaimėjimo Pirmuoju pasauliniame kare, 1918 m. spalio 29 d. Kroatijos parlamentas paskelbė nepriklausomybę ir nusprendė prisijungti prie naujai įkurtos Slovėnų, kroatų ir serbų valstybės, užbaigdamas Habsburgų valdžią ir asmeninę sąjungą su Vengrija po 816 metų. Trianono sutartimi Vengrija neteko Medžimuržo apygardos ir pietinės Baranjos dalies Kroatijai. Nuo Antrojo pasaulinio karo iki 1989 m. revoliucijų ir Jugoslavijos žlugimo dvi valstybės santykiai buvo apibrėžti bendradarbiavimu su naciais, sovietais ir Jugoslavija. 1992 m. Vengrija pripažino Kroatijos nepriklausomybę kartu su likusia Europos ekonominės bendrijos dalimi ir palaikė Kroatiją Kroatijos nepriklausomybės karo metu.