Pasyvus pasipriešinimas prasidėjo iš karto po 1848-1849 m. Nepriklausomybės karo
1849 m. rugpjūčio mėn. Austrijos ir Rusijos kariuomenė buvo sutriuškinta ir tapo judėjimu, vadovaujamu Ferenc Deák, buvusio moderato reformistų partijos lyderio, 1840-aisiais. 1850 m. Austrijos teisingumo ministras Antonas vonas Schmerlingas paprašė Deako dalyvauti teisės aktų komitete, kad Austrija ir Vengrija susivienytų. Deako atsakymas ("Po apgailėtinų įvykių artimiausioje praeityje, esant vis dar vyraujančioms aplinkybėms, mano bendradarbiavimas viešuosiuose reikaluose yra neįmanomas") buvo plačiai platintas slapta ir tarnavo raginimu kitiems žymiejams prisijungti prie Deako pasyvaus pasipriešinimo. Žurnalas "Pesti Napló", kurį redaguodavo rašytojas Zsigmondas Kemény, tapo pagrindiniu judėjimo organu, kuris padėjo išlaikyti viltį ir dvasią Vengrijoje, visiškai įtrauktoje į Austriją ir pasižymėjusia politinių disidentų keršto, tūkstančių išdavystės procesų, karinio valdymo, centralizacijos, absoliutizmo, cenzūros ir tiesioginės Vienos kontrolės visais viešojo gyvenimo aspektais.