Parašykite šio skyriaus tęsinį. Tarptautinis frankoizmo kontekstas 1942-aisiais ir 1944-aisiais metais dramatiškai pasikeitė. 1940-ųjų pradžioje sąjungininkai daugiausia siekė užkirsti kelią Ispanijai prisijungti prie Ašies; nors jie buvo nepatenkinti fašistiniu režimo pobūdžiu, jie negalėjo sau leisti sugadinti savo santykių su Madridu, užginčydami Franko vidaus politiką. 1942-1943 m. karo įvykiai, ypač anglo-amerikietiškas iškrovimas Šiaurės Vakarų Afrikoje
, Vokietijos karinės nelaimės Stalingrade ir Tunise bei Mussolini kritimas padarė Ispanijos įstojimą į karą ne klausimu. 1943 m. oficialioje sąjungininkų propagandoje jau buvo skelbiama priešiška Ispanijos vizija; Amerikos naujienlaiškis pristatė ją kaip fašistinę šalį, o BBC transliacijų anti-Franko tonas sukėlė protestą net iš britų spaudos atašė Madride. Tačiau didėjantis sąjungininkų spaudimas buvo nukreiptas į Ispanijos tiekimo Vokietijai užkirstymą kelią, o ne į režimo nuvertimą. 1943 m. pabaigoje sąjungininkų reikalavimai dėl pervežimų į nacius nutraukimo tapo galutiniais ir išreiškė grėsmę dėl visiško degalų embargo, kuris iš tiesų kitų metų pradžioje įrodytų savo veiksmingumą, užklupdamas Ispanijos ekonomiką ant kelių vos per du mėnesius. Britų ir JAV visuomenės nuomonė ir politikai tvirtai pasuko prieš Franką. 1943 m. pabaigoje diktatorius pradėjo galvoti, kad sąjungininkų invazija yra labiau tikėtina grėsmė nei vokiečių invazija, ir netrukus įsakė atitinkamai pertvarkyti Ispanijos armiją.