Šiuolaikinis anarchizmas buvo reikšminga darbininkų judėjimo dalis, kartu su marksizmu XIX amžiaus pabaigoje. Modernizavimas, industrializacija, reakcija į kapitalizmą ir masinė migracija padėjo anarchizmui klestėti ir plisti visame pasaulyje. Pagrindinės anarchizmo mąstymo mokyklos atsirado, kai anarchizmas išaugo kaip socialinis judėjimas, ypač anarcho-kolektyvizmas, anarcho-komunizmas, anarcho-sindikalizmas ir individualistinis anarchizmas. Darbininkų judėjimas augo, taip pat augo anarchistų ir marksistų atotrūkis. 1872 m. Pirmojo Internaciono penktame kongrese abi srovės oficialiai išsiskyrė, o po to įvykę įvykiai nepadėjo užpildyti atotrūkio. Anarchistai entuziastingai dalyvavo Rusijos revoliucijoje, bet kai tik bolševikiai įkūrė savo valdžią, anarchistai buvo griežtai slopinti, ypač Kronštate.
ir Ukrainoje.