Indijos pralaimėjimas Kinijos-Indijos kare buvo didelis šokas, palyginti su jos pasauliniais siekiais ir pripažinimu. Didelio masto priešiškumas ir karinės nesėkmės smarkiai pakenkė jos pasitikėjimui savimi ir pasididžiavimui. Indija buvo priversta kreiptis į Vakarus dėl karinės ir politinės paramos. Po konflikto su Kinija Indija įsitraukė į du karus su Pakistanu ir įžengė į politinio nestabilumo, ekonominės stagnacijos, maisto trūkumo ir beveik bado sąlygų laikotarpį. Indijos vaidmuo Jungtinėse Tautose sumažėjo dėl jos įvaizdžio ir sąmoningo post-Nehru politinės vadovybės sprendimo laikytis mažo profilio Jungtinėse Tautose ir kalbėti tik apie gyvybiškai svarbius Indijos interesus. Šis politikos pasikeitimas buvo įgyvendintas per 1965 m. diskusijas dėl Kašmyro Saugumo Taryboje, kai Indijos užsienio reikalų ministras Swaranas Singh dramatiškai išėjo iš sesijos, atsakydamas į Pakistano užsienio reikalų ministro Zulfikaro Ali Bhutto nepakeliamą kalbą. Knygoje "Indijos keičiantis vaidmuo Jungtinėse Tautose" Stanley Kochanek parodo, kaip "dvišališkumas tapo pagrindiniu Indijos užsienio politikos principu", paverčiant JT tik "arena, kurioje palaikomi tokie ryšiai". Be to, Sovietų Sąjungos parama tapo daug svarbesnė nei lėta ir neapibrėžta JT Saugumo Taryba, kai Indija laimėjo didžiausią strateginę pergalę.
1967 m. karo metu nugalėjus Kiniją ir padalinus Pakistaną į du ir 1971 m. įkūrus nepriklausomą Bangladešą.