Piteris tradiciškai buvo laikomas silpnu valdovu, kuris prarado žemes ir prestižą, leido savo karinėms pajėgoms nykti, o jo šalis buvo nuniokota užsienio įsibrovėlių, ir pavertė Bulgariją Bizantijos palydove, kurią valdė Bizantijos agentai, jo imperatorė ir jos palydovai. Šią nuomonę abejoja naujausi moksliniai tyrimai, kurie pabrėžia turtingumą ir vidaus taiką, kurį Bulgarijos visuomenė turėjo jo ilgo valdymo metu, iš naujo vertina Bulgarijos ir jos pusiau nomadinių kaimynų (magarų ir pečėnų) santykius ir abejoja tariamai baisiais Romanoso anūkos ir jos palydovo vaidmeniu. Nors Petro valdžia buvo Bogomilo erezijos plitimas, jo kilmė buvo labiau demografinė (galbūt įkvėpta pauličių, kuriuos Bizantijos imperatoriai anksčiau apsigyveno Trakijoje), o ne socialinė, ir Bulgarijos ortodoksų bažnyčia jį kanonizavo kaip šventuosius. Viduramžiais Petras buvo laikomas geru valdovu, o kai Bulgarija pateko į Bizantijos valdžią,
(1018-1185), Bulgarijos nepriklausomybės atkūrimo bandymų lyderiai priėmė jo vardą, kad pabrėžtų teisėtumą ir tęstinumą (ir Petras Delianas, ir Konstantinas Bodinas priėmė karališkojo Petro vardo bandydami susigrąžinti sostą iš Bizantijos).