1943 m. pradžioje Italija buvo nugalėta. Afrikos fronto žlugimas 1942 m. lapkričio 4 d. ir sąjungininkų iškrovimai Šiaurės Afrikoje
Lapkričio 8-12 d. Italija pateko į sąjungininkų invaziją. Italijos ekspedicinės pajėgos (ARMIR) pralaimėjimas Rusijoje, dideli bombardavimai miestuose ir maisto bei degalų stoka demoralizavo gyventojus, kurių dauguma norėjo užbaigti karą ir pasmerkti sąjungą su Vokietija. Italijai reikėjo Vokietijos pagalbos, kad išlaikytų kontrolę Tunise, paskutinėje Ašies valstybių tvirtovėje Afrikoje. Italijos ducas Benitas Mussolini buvo įsitikinęs, kad karas gali būti išspręstas Viduržemio jūros regione. 1943 m. balandžio 29 d. susitikime Klessheime Hitleris atmetė Mussolini pasiūlymą siekti atskiros taikos su Rusija ir perkelti didžiąją Vokietijos armijos dalį į pietus. Vermachtas atmetė prašymą suteikti pastiprinimą, kad būtų galima apginti Tuniso tilto galvą, nes jie nebepasitikėjo italų valią išlaikyti pasipriešinimą. Mussolini sveikata buvo dar vienas pagrindinis netikrumo veiksnys. Jis buvo prislėgtas ir sirgo, kai jam buvo diagnozuotas gastritas ir duodenitas. Dėl ligos dučė dažnai buvo priverstas likti namuose, todėl Italija neturėjo veiksmingos valdžios.