Jis buvo parapijos kunigas savo gimtajame mieste, kai 1808 m. prasidėjo Ispanijos nepriklausomybės karas. Po ginčo su prancūzų kariuomene jis pabėgo iš kaimo ir vadovavo partizanų grupei, kuri niekada nebuvo nugalėta. Karalius Ferdinandas VII apdovanojo jį vieta Valensijos katedros skyriuje, tačiau jo žiaurus gyvenimo būdas nepritaikė prie tokio gyvenimo (jis net išmušė kolegą) ir grįžo į savo kaimą. Kai 1820 m. liberali revoliucija pasisekė, jis grįžo vadovauti partizanų grupei iki Prancūzijos absoliutizmo invazijos.
1823 m.