1832 m., kai grafas de Mornay keliavo į Maroką, kad sudarytų sutartį, remiančią neseniai prancūziškai aneksuotą Alžyrą.
, jis pasiėmė su savimi romantišką dailininką Eugène Delacroix. Delacroix'as ne tik džiaugėsi orientalizmu, bet ir laikė jį nauju ir gyvu modeliu savo darbams apie klasikinę senovę: "Graikai ir romėnai yra čia prie mano durų, arabai, kurie apsivilko baltais antklodėmis ir atrodo kaip Katonas ar Brutas... " Jis nuolatos piešė akvarelę ir rašė: "Esu kaip žmogus sapne, matydamas dalykus, kurių bijo, kad išnyks iš jo". Jis grįžta į savo eskizus ir prisiminimus apie Šiaurės Afriką likusį savo karjeros, su 80 aliejaus paveikslų, kaip "Fanatikų Tangerio" ir "Moterys Alžyro" tampa legendinis ir įtakingas menininkų, tokių kaip Van Gogas, Gauguinas, ir Picasso. Ypač juos sužavėjo šviesos kokybė: Cesanui "Visa ši šviesi spalva... atrodo... kad ji patenka į akį, kaip vynas, kuris patenka į gerklę, ir tuoj pat išgėrsi". Vėliau Tangeris tapo privalomu sustojimu menininkams, norintiems patirti spalvas ir šviesą, apie kurias jis kalbėjo, su įvairiais rezultatais. Matisas keletą kartų apsilankė Tangere, visada apsigyvenęs Grand Hotel Villa de France. "Maroke radau kraštovaizdžius, - tvirtino jis, - lygiai tokius, kokius Delakroujaus paveiksluose aprašė". Jo mokiniai savo ruožtu turėjo savo; Kalifornijos menininkas Richardas Diebenkornas buvo tiesiogiai paveiktas Matisse'o Maroko paveikslų įsimintinančių spalvų ir ritminių modelių.