Rašyti tęsinį šiam punktui - Šaltasis karas (1947<unk>1991) suteikė pasaulinį materialinės ir ideologinės paramos tinklą, kuris dažnai padėjo tęsti pilietinius karus, kurie daugiausia buvo kovojami silpnoje buvusioje kolonijoje, o ne santykinai stipriose valstybėse, kurios buvo suderintos su Varšuvos paktu ir Šiaurės Atlanto sutarties organizacija. Kai kuriais atvejais supervalstybių šaltojo karo ideologija buvo pritaikyta vietiniams konfliktui, o kai kuriais atvejais vietiniai veikėjai, naudodamiesi šaltojo karo ideologija, pritraukdavo supervalstybių dėmesį, kad gautų paramą. Naudojant atskirą statistinį vertinimą, nei naudojamas aukščiau intervencijoms, pilietiniai karai, kuriuose dalyvavo pro- arba antikomunistinės jėgos, truko 141% ilgiau nei vidutinis ne Šaltojo karo konfliktas, o Šaltojo karo pilietinis karas, kuris pritraukė supervalstybių intervenciją, sukėlė karus, kurie paprastai truko daugiau nei tris kartus ilgiau nei kiti pilietiniai karai. Priešingai, Šaltojo karo pabaiga, kurią 1989 m. pažymėjo Berlyno sienos griūtis, sumažino Šaltojo karo pilietinių karų trukmę 92% arba, kitaip tariant, maždaug dešimt kartų padidino Šaltojo karo pilietinių karų sprendimo greitį. Ilgai trukus Šaltojo karo pilietiniai konfliktai, kurie buvo sustabdyti, yra Gvatemalos karai (1960-1996), Salvadoras
(1979-1991) ir Nikaragva (1970-1990).