Užbaigiu šią frazę: 1914 m. spalio pabaigoje visas frontas Belgijoje ir Prancūzijoje buvo sutvirtintas į tranšėjų linijas, kurios tęsėsi iki paskutinių karo savaičių. Masiniai pėstininkų puolimas buvo beprasmiškas prieš artilerijos ugnį, taip pat greitą šautuvų ir kulkosvaidžių ugnį. Abi pusės sutelkė dėmesį į priešo puolimą ir savo karių apsaugą, giliai kasdami žemę. 1915 m. susikaupus pajėgoms, Vakarų frontas tapo aklavietės kova tarp lygiateisių, kuri buvo sprendžiama išnaudojimu. Frontaliai puolimas ir su jais susiję nuostoliai tapo neišvengiami, nes nuolatinės tranšėjų linijos neturėjo atvirų šonų. Apsaugotojų žalos buvo tokios pat, kaip ir užpuolimo, nes didžiuliai rezervai buvo išleidžiami brangiai kainuojančiuose atakuose arba buvo veikiami užpuolimo artilerijos. Buvo laikotarpių, kai nepavyko kovoti, pavyzdžiui, Somės mūšyje, tačiau linijos niekada toli nesikėlė. Karą laimės ta pusė, kuri sugebės paskutinis rezervas perduoti Vakarų frontui. Vakariniame fronte vyravo bedugnų karas, kol vokiečiai pradėjo savo
1918 m. kovo 21 d. pavasario puolimas. Kariai grotyse vyko ir kituose frontuose, įskaitant Italiją ir Gallipoli.