Dinastijos įkūrimas į valdžią prasidėjo 1510 m., kai Muhammad al-Qa'im buvo paskelbtas Sous slėnio gentys, pasipriešinančios portugalams, kurie užėmė Agadirą ir kitus pakrantės miestus, lyderiu. Al-Qai'm sūnus Ahmad al-Araj 1525 m. užėmė Marakešą, o po tam tikro varžybų laikotarpio jo brolis Muhammad al-Shaykh užėmė Agadirą iš portugalų ir galiausiai užėmė Fezą iš Wattasydų, užimdamas beveik visą Maroką. 1557 m. Osmanų nužudžius Muhammad al-Shaykh, jo sūnus Abdallah al-Ghalib valdė santykinai ramiai. Tačiau jo įpėdiniai kovojo tarpusavyje, o 1578 m. Ksar el-Kebiro mūšyje
(arba "Trijų karalių mūšis"), kai Saadijos pajėgos visiškai nugalėjo Portugalijos karinę intervenciją Muhammado II al-Mutawakkil vardu. Po šios pergalės Ahmadas al-Mansuras tapo sultonu ir vadovavo Saadijos galios apogejui. Vėlesnėje savo valdymo pusėje jis sėkmingai įsiveržė į Songhai imperiją, dėl to buvo įkurtas Timbuktu centrinis Pashalik. Tačiau po al-Mansuro mirties 1603 m. jo sūnūs ilgai kovojo dėl paveldėjimo, kuris padalino šalį ir pakirto dinastijos galią ir prestižą. Saadų karalystė buvo suvienyta 1627 m. Konflikto pabaigoje, tačiau regione atsirado naujų frakcijų, kurios ėmė ginčyti Saadų valdžią. Paskutinis Saadių sultonas Ahmadas al-Abbasas buvo nužudytas 1659 metais, ir dinastija baigėsi. Vėliau 1668 m. M. al-Rashidas užkariavo Marakešą ir privertė Alauitų dinastiją valdyti Maroką.