Louis XIV naudojo Bastiliją kaip kalėjimą aukštesnės klasės Prancūzijos visuomenės nariams, kurie jam priešinosi arba supykdė, įskaitant, po Nantes edikto panaikinimo, prancūzų protestantus. Nuo 1659 m. Bastilija veikė daugiausia kaip valstybinė kalėjimas; 1789 m. per jos vartus buvo įkalinti 5 279 kaliniai. Liudvikui XV ir XVI valdant, Bastilija buvo naudojama kaliniams, turintiems įvairesnį kilmės statusą, laikyti ir remti Paryžiaus policijos operacijas, ypač vyriausybės cenzūros spaudai. Nors kaliniai buvo laikomi santykinai geromis sąlygomis, XVIII amžiuje Bastilijos kritika išaugo dėl buvusių kalinių parašytų autobiografijų. Buvo įgyvendintos reformos ir buvo gerokai sumažintas kalinių skaičius. 1789 m. karališkosios vyriausybės finansinė krizė ir Nacionalinės Asamblėjos įkūrimas paskatino respublikonų nuotaiką tarp miesto gyventojų. Liepos 14 d. Bastilija buvo užgrobta revoliucinės minios, daugiausia Faubourg Saint-Antoine gyventojų, kurie siekė užimti vertingą kulkos smūgį, saugomą tvirtovėje. Septyni likę kaliniai buvo surasti ir paleisti, o Bastilijos gubernatorius Bernard-René de Launay buvo nužudytas minia. Bastilija buvo nugriauta Vilniaus rūmų komiteto įsakymu. Įsimintinukai apie tvirtovę buvo vežami po visą Prancūziją ir demonstruojami kaip despotizmo nuvertimo ikonos. Kitame amžiuje Bastilijos vieta ir istorinis paveldas buvo svarbus Prancūzijos revoliucijos metu.
, politinius protestus ir populiarią literatūrą, ir jis išliko svarbiu Prancūzijos respublikonų judėjimo simboliu.