Ferdinand'o absolutistinė valdžia apdovanojo tradicinius valdžios turėtojus - prelatus, kilmingus ir tuos, kurie buvo valdžioje iki 1808 m., bet ne liberalus, norėjusius matyti konstitucinę monarchiją Ispanijoje, arba daugelį, kurie vadovavo karo pastangoms prieš prancūzus, bet nebuvo prieškarinės vyriausybės dalis. Dėl šio nepasitenkinimo per penkerius metus po Ferdinando restauracijos buvo keli nesėkmingi bandymai atkurti Konstituciją. Galiausiai 1820 m. Sausio 1 d. Rafael del Riego, Antonio Quiroga ir kiti pareigūnai inicijavo kariuomenės pareigūnų maištą Andaluzijoje, reikalaudami įgyvendinti Konstituciją. Judėjimas sulaukė palaikymo šiaurės Ispanijos miestuose ir provincijose, o kovo 7 d. karalius atkūrė Konstituciją. Per ateinančius dvejus metus kitos Europos monarchijos ėmė nerimauti dėl liberalų sėkmės ir 1822 m. Veronos kongrese pritarė prancūzų rojalistų pajėgų intervencijai.
Ispanijoje palaikyti Ferdinand VII. Po to, kai 1823 m. rugpjūčio mėn. Trocadero mūšyje Ferdinandas buvo išlaisvintas nuo Cortes kontrolės, jis su pykčiu pasuko į liberalus ir konstitucionalistus. Po Ferdinando mirties 1833 m. Konstitucija vėl buvo galiojanti trumpai 1836 ir 1837 m., kol buvo rengiama 1837 m. Konstitucija. Nuo 1812 m. Ispanija turėjo iš viso septynias konstitucijas; dabartinė konstitucija galioja nuo 1978 m.