"Le Cour Grandmaison" teigia, kad Prancūzijos kariuomenės 1954-1962 m. Alžyro karo metu naudojamos technikos
buvo įsišakniję istorijoje. Jis mano, kad karo istorija neturėtų apsiriboti ginklų techninėmis pažangomis, bet turėtų apimti "teisminį, administracinį ir koncepcinį arsenalą", kuris jį lydi: "Mes galime suprasti tik 1848 m. Pilietinio karo smurtą - kurį daugelį laiko kvalifikuojame kaip "kraujingą represiją" - jei juos įkelsime į ilgesnę genealogiją, beje, išorę ir sugrąžinsime tai, kas buvo išbandyta anksčiau, ypač per Alžyro karą [1830 m. Alžyro invazija] "Tame pačiame interviu LeCour Grandmaison, atskiria kolonijinės prievartos kritiką ir kolonizacijos principo kritiką, remdamasis savo argumentais Zola, Victor Hugo, Lamartine, Darwin, André Gide, Londres, Albert Verne, Jules Maupassant, Foucault, Barthes ir Joseph Conrad. Jis teigia, kad Marksas, Engelsas ir jų amžinai nebuvo imuni XIX a. rasinei ideologijai, nes jie taip pat laikė kolonizaciją neišvengiama ir pateisinama, o ne europiečius - "primityviais" ir "barbarais". Tik Trečiojo Internacionalio metu socialistinis judėjimas priešinosi kolonijalizmui ir rėmė nacionalinius išsivadavimo judėjimus.