Lewis ir Tolman (1909) apibūdino laiko dilatacijos abipusiškumą, naudodami du šviesos laikrodžius A ir B, keliaujančius su tam tikru santykiniu greičiu vienas į kitą. Laikrodžiai susideda iš dviejų plokščių veidrodžių, lygiagrečių vienas kitam ir judėjimo linijai. Tarp veidrodžių šviesos signalas atšoka, o stebėtojui, esantiam toje pačioje atskaitos vietoje kaip A, A laikrodžio periodas yra atstumas tarp veidrodžių, padalintas šviesos greičiu. Bet jei stebėtojas žiūri į B laikrodį, jis mato, kad laikrodis ištraukia signalą, B laikrodį, B laikrodį ir B laikrodį, taip pat analizuoja Lorzo dilatacijos paradoksą (1912) ir taip atskleidžia, kad vienas iš jų yra lėtesnis nei kitas, o vienas iš jų yra lėtesnis nei kitas.
Tarp veidrodžių