Rašykite šio skyriaus tęsinį - Po Didžiojo Sirijos sukilimos pabaigos
, Prancūzija sutiko surengti rinkimus abiejose šalyse. Nors sukilimas įvyko Sirijoje, jis paveikė ir Libano, ir Sirijos konstitucijas. Prancūzija atsisakė pakeisti Libano sienas, nors keli sunitų musulmonų lyderiai vis dar tikėjosi susivienijimo su Sirija. Sunitų musulmonai palaikė nesekteriškumą Libano politikoje, todėl jų atsisakymas dalyvauti leido prancūzams lengviau sukurti konfesionalų politinę sistemą. Konfesinės politikos naudojimas, kuris leido musulmonams dalyvauti Libano vyriausybėje, sumažino jų troškimą susijungti su Sirija. Tačiau musulmonai vis dar siekė, kad Libanas būtų arabų tauta, o krikščionys - Viduržemio jūros šalis. Vis dar egzistavo balsų, kritikuojančių Prancūzijos sienas; Sirijos socialinių nacionalistų partijos įkūrėjas ir krikščionis iš Libano Antunas Sa'adah kritikavo Prancūziją už Didžiosios Sirijos padalijimą. Tačiau jis vis tiek rašė, kad Sirija, turinti išskirtinę regioninę istoriją, turėtų likti atskira. Tokie rašytojai kaip Sati' al-Husri manė, kad vienintelė priežastis, kodėl arabų kraštai liko atskiri, buvo užsienio kišimasis. Kiti rašytojai, įskaitant Nabih Amin Fares, George Antonius ir Michel <unk>Aflaq, tvirtino, kad kolonijinės galios padalino arabų žemę, nes vienybė kelia grėsmę kolonijinei valdžiai. Sirijos arabų nacionalistai iš pradžių laikė Libano vyriausybę nekonstitucine ir nereprezentatyvia dėl konfesijų sistemos; tačiau jie atsisakė šių požiūrių, tikėdamiesi įgyti nepriklausomybę bendradarbiaudami su Libano nacionalistiniais judėjimais.