Prancūzija ir Didžioji Britanija toliau priešiškai elgėsi, ypač dėl Šiaurės Amerikos kolonizacijos. Bijodamasis Prancūzijos įsiveržimo į Hanovrą, Džordžas prisijungė prie Austrijos priešo Prūsijos (kurią valdė jo sūnėnas Frydrichas Didysis). Rusija ir Prancūzija susivienijo su buvusiu priešu - Austrija. Prancūzų invazija į britų kontroliuojamą Menorkos salą
1756 m. prasidėjo Septynerių metų karas. Visuomenės nerimas dėl britų nesėkmės konflikto pradžioje lėmė Niukaslio atsistatydinimą ir Williamo Cavendisho, 4-ojo Devonšyro kunigaikščio, paskyrimą premjeru ir Williamo Pito vyresniojo kaip Pietų departamento valstybės sekretoriaus. Kitų metų balandį Džordžas atleido Pittą, norėdamas sukurti administraciją, kuri labiau atitiktų jo norus. Per ateinančius tris mėnesius bandymai suformuoti dar vieną stabilų ministerijos junginį nepavyko. Birželį lordas Valdegravas buvo karalystės vadovas tik keturias dienas. Liepos pradžioje Pittas buvo atšauktas, o Niukaslas vėl tapo premjeru. Kaip valstybės sekretorius Pittas vadovavo karo politikai. Didžioji Britanija, Hanoveris, Prūsija ir jų sąjungininkai Hessen-Kassel ir Brunsvikas-Wolfenbüttel kovojo su kitomis Europos galybėmis, įskaitant Prancūziją, Austriją, Rusiją, Švediją ir Saksoniją. Karas vyko įvairiuose mūšių teatruose nuo Europos iki Šiaurės Amerikos ir Indijos, kur britų dominavimas padidėjo Robert Clive pergalėmis prieš prancūzų pajėgas ir jų sąjungininkes Arcot mūšyje ir Plassey mūšyje.