Aleksandras pasuko į užsienio politiką ir 1867 m. pardavė Alaską Jungtinėms Valstijoms, bijodamas, kad tolima kolonija pateks į britų rankas, jei kils dar vienas karas. Jis siekė taikos, nuo karingos Prancūzijos pasitraukė, kai 1871 m. žuvo Napoleonas III, o 1872 m. prisijungė prie Vokietijos ir Austrijos Trijų imperatorių lygoje, kuri stabilizavo padėtį Europoje. Nepaisant savo taikos politikos, jis 1877-78 m. kovojo trumpą karą su Osmanų imperija, dėl kurio tapo nepriklausoma Bulgarijos, Juodkalnijos, Rumunijos ir Serbijos valstybė, toliau plėtėsi į Sibirą ir Kaukazą, užkariavo Turkestaną ir taip pat patvirtino planus, kurie leido įvykdyti cirkų genocidą. Nors 1878 m. Berlyno kongreso rezultatai jį nusivylė, Aleksandras laikėsi šio susitarimo. Tarp jo didžiausių vidaus iššūkių buvo sukilimas Lenkijoje
1863 m., į kurį jis atsakė atėmęs šią žemę nuo atskiros konstitucijos ir įtraukdamas ją tiesiai į Rusiją. Aleksandras pasiūlė papildomų parlamentinių reformų, kad būtų užkirstas kelias kylančioms revoliucinėms ir anarchistinėms judėjimams, kai jis buvo nužudytas 1881 metais.