Užpildykite šią frazę: Per trisdešimt šešias valandas po rinkimų šešiolika žmonių buvo nužudyti (daugiausia policijos pareigūnų, bandžiusių palaikyti tvarką ar įsikišti į smurtinius susirėmimus), trisdešimt devyni buvo sunkiai sužeisti, o penkiasdešimt bažnyčių ir septyniasdešimt konservatyvių politinių centrų buvo užpulti ar sudeginti. Dešiniosios visose lygmenyse tvirtai tikėjo, kad jos laimės. Beveik iškart po to, kai buvo žinomi rezultatai, grupė monarchikų paprašė Roblso vadovauti perversmui, bet jis atsisakė. Tačiau jis paprašė premjero Manuelo Portela Valladareso paskelbti karo padėtį, kol revoliucijos masės nesisuko į gatves. Franco taip pat kreipėsi į Valladaresą, kad pasiūlytų paskelbti karo padėtį ir atšaukti armiją. Tai nebuvo perversmo bandymas, bet daugiau "policijos veiksmas", panašus į
Astūrija, nes Franco tikėjo, kad po rinkimų aplinka gali tapti smurtaus ir bandė numalšinti suvokiamą kairiųjų grėsmę. Valladaresas atsistatydino dar prieš sudarant naują vyriausybę. Tačiau Liaudies frontas, kuris pasirodė esąs veiksmingas rinkimų įrankis, nesukėlė Liaudies fronto vyriausybės. Largo Caballero ir kiti politinės kairiosios pusės elementai nebuvo pasirengę dirbti su respublikonais, nors ir sutiko palaikyti daug siūlomų reformų. Manuelis Azaña Díazas buvo pašauktas suformuoti vyriausybę dar prieš pasibaigiant rinkimų procesui, ir jis netrukus pakeis Zamorą į prezidentą, pasinaudodamas konstitucine spragą: Konstitucija leido Cortesams pašalinti prezidentą iš pareigų po dviejų ankstyvųjų išardymų, ir nors pirmasis (1933) išardymas buvo iš dalies pateisinamas dėl pirmojo įstatymų leidėjo konstitucinės misijos įvykdymo, antrasis buvo paprastas bandymas išprovokuoti ankstyvus rinkimus.