Kai 1958 m. į valdžią sugrįžo Prancūzijos prezidentas Charlesas de Gaulle'as, Prancūzija jau buvo labai susilpnėjusi dėl Antrojo pasaulinio karo ir konfliktų Indokinoje ir Alžyre.
- Taip. 1960 m. jis pradėjo suteikti nepriklausomybę likusioms Prancūzijos kolonijoms Afrikoje į pietus nuo Sacharos, siekdamas palaikyti glaudžius kultūrinius ir ekonominius ryšius su jomis ir išvengti brangesnių kolonijinių karų. Palyginus su prancūzų Indokinos ir Alžyro dekolonizacija, galios perdavimas į pietus nuo Sacharos buvo daugiausia taiki. Vis dėlto de Golui buvo svarbu išsaugoti Prancūzijos statusą kaip pasaulinės galios (arba) ir kaip britų ir amerikiečių įtakos postkolonijinėje pasaulyje tvirtovės. Todėl glaudžius ryšius su buvusiomis Prancūzijos kolonijomis Afrikoje jis matė kaip galimybę sustiprinti Prancūzijos įvaizdį pasaulinėje arenoje, kaip didžiosios galios ir kaip priešpusiausvyros jėgos tarp Jungtinių Valstijų ir Sovietų Sąjungos Šaltojo karo metu. Jungtinės Valstijos palaikė Prancūzijos buvimą Afrikoje, kad šis regionas nepatektų į Sovietų Sąjungos įtaką. Be to, Jungtinė Karalystė mažai domėjosi Vakarų Afrika, todėl Prancūzija liko vienintelė didžioji jėga šiame regione.