1944-1945 m. politinę sceną valdė pasipriešinimas, tačiau jis turėjo daug frakcijų. Šarlzas de Gollas ir Laisvos Prancūzijos elementas buvo įsikūrę už Prancūzijos ribų, bet dabar dominavo, susivieniję su socialistais, krikščionių demokratų (MRP) ir likusi Radikalų partija. Komunistai daugiausia dominavo pasipriešinimo judėjime Prancūzijoje, bet 1944-1945 m. glaudžiai bendradarbiavo su vyriausybe Kremliaus įsakymu. Buvo bendras sutarimas, kad svarbios jėgos, kurios buvo atvirai bendradarbiaudamos su vokiečiais, turėtų būti nacionalizuotos, pavyzdžiui, "Renault" automobiliai ir pagrindiniai laikraščiai. Buvo reikalaujama naujos socialinės apsaugos sistemos, taip pat svarbių naujų nuolaidų profesinėms sąjungoms. Savarankiškai sąjungos buvo padalintos į komunistines, socialistines ir krikščioniškosios demokratinės frakcijas. De Golė, nusivylęs nesugebėjimu kontroliuoti visų dominuojančių jėgų, 1946 metų pradžioje atsistatydino. 1946 m. spalio 13 d. nauja konstitucija įkūrė Ketvirtąją Respubliką. Ketvirtoji respublika buvo parlamentinė vyriausybė, kurią kontroliavo kelios koalicijos. Prancūzija bandė atgauti Prancūzijos Indokinijos kontrolę, bet 1954 m. Vietminhas ją nugalėjo. Vos po kelių mėnesių Prancūzija susidūrė su kitu antikolonialistiniu konfliktu Alžyre.
ir diskusijos dėl to, ar išlaikyti kontrolę Alžyro, tada namų daugiau nei milijonas Europos kolonistų, sukrėtė šalį ir beveik lėmė perversmą ir pilietinį karą. Šarlui de Golui pavyko išlaikyti šalį vieninga, tuo pačiu žengdamas žingsnius, kad užbaigtų karą. Alžyro karas baigėsi 1962 m. Eviano susitarimais, dėl kurių Alžyras tapo nepriklausomas.