Užpildykite šią frazę: Michael Foot ragino surengti specialų tyrimą, panašų į Parlamentinį tyrimą dėl pirmojo pasaulinio karo metu įvykdytos atakos prie Dardanelių, nors Haroldas Wilsonas (darbo partijos ministras pirmininkas 1964-1970 ir 1974-1976 m.) šį klausimą laikė daržovių konservu, kurį geriausia palikti neatidarytą. Šis pokalbis baigėsi po to, kai Izraelio kariuomenė 1967 m. Šešių dienų kare nugalėjo arabų kariuomenę, po to Edenas gavo daug fanų laiškų, kurie jam sakė, kad jis buvo teisus, ir jo reputacija, ypač Izraelyje ir Jungtinėse Valstijose, išaugo. 1986 m. Edeno biografas Robert Rhodes James iš naujo vertino Edeno poziciją dėl Suezo ir 1990 m.
Irako invazija į Kuveitą, Džeimsas paklausė: "Kas dabar gali teigti, kad Edenas buvo neteisus?". Tokie argumentai daugiausia susiję su tuo, ar Sueco operacija buvo iš esmės klaidinga politikos požiūriu, ar, kaip manė tokie "revizionistai", Amerikos paramos trūkumas davė įspūdį, kad Vakarai buvo susiskaldę ir silpni. Anthony Nuttingas, atsistatydinęs iš Užsienio reikalų ministerijos dėl Suezo, išreiškė pirmąjį požiūrį 1967 metais, kai vyko Arabų-Izraelio Šešių dienų karas, kai jis rašė, kad "mes sėjome karštumo vėją ir turėjome pjauti keršto ir maišto audrą". Priešingai, Džonatanas Pjersonas savo knygoje "Sir Anthony Eden and the Suez Crisis: Reluctant Gamble" (2002) teigia, kad Edenas buvo labiau nenori ir mažiau karingas, nei mano dauguma istorikų. D. R. Thorpe'as, dar vienas Edeno biografijos autorius, rašo, kad Suezas buvo "iš tiesų tragiška jo premjerystės pabaiga, ir viena iš tų, kurios tapo neproporcingai svarbios bet kokiame jo karjeros vertinime"; jis teigia, kad jei Suezo operacija būtų sėkminga, " 1967 m. beveik neabejotinai nebūtų buvęs jokio Vidurio Rytų karo, o galbūt ir Jomo Kipuro karo 1973 m".