Tuo tarpu prancūzų revoliucija sukėlė nerimą Europos valdantiems monarchams, ir 1791 m. rugpjūčio mėn. Frederikas Vilhelmas, susitikęs Pilniko pilyje, sutiko su imperatoriumi Leopoldu II prisidėti prie Prancūzijos karaliaus Liudviko XVI tikslo. Tačiau karaliaus charakteris ir Prūsijos finansų sumaištis negalėjo palaikyti veiksmingų veiksmų šiuo atžvilgiu. 1792 m. vasario 7 d. iš tiesų buvo pasirašytas oficialus aljansas, o Frederikas Vilhelmas asmeniškai dalyvavo 1792 ir 1793 m. kampanijose.
, tačiau karaliui trukdė lėšų trūkumas, o jo patarėjai buvo nukreipti į prastėjančios Lenkijos reikalus, kurie žadėjo turtingesnį grobį, nei tikriausiai būtų gauta antirevoliuciniu kryžiaus žygiu į Prancūziją. Subsidijų sutartis su jūrų galybėmis (Didžioji Britanija ir Nyderlandai, pasirašyta Hagoje, 1794 m. balandžio 19 d.) pripildė Prūsijos iždą, tačiau už tai sumokėjo pažadą tiekti koalicijai 64 000 sausumos karių. Po 1793 m. Lenkijos padalijimo įvykęs sukilimas ir Rusijos vienašališko įsikišimo grėsmė privertė Frydrišką Vilhelmą pasirašyti atskirą Bazelio sutartį su Prancūzijos Respublika (1795 m. balandžio 5 d.), kurią kitos didžios monarchijos laikė išdavystė, ir paliko Prūsiją moraliai izoliuotą kovojant tarp monarchijos principo ir naujojo respublikoninio revoliucijos credo. Nors Prūsijos valstybės žemės plotas pasiekė naują viršūnę jo valdymo metu po trečiojo Lenkijos padalijimo 1795 m., naujose teritorijose buvo Lenkijos dalys, pavyzdžiui, Varšuva, kurioje praktiškai nebuvo vokiečių gyventojų, dėl įvairių pro-Lenkijos sukilimų smarkiai apsunkinant administracinius išteklius; ji taip pat pašalino paskutinę liekančią buferinę valstybę tarp Prūsijos ir Rusijos.