Hegelo mąstymas gali būti suprantamas kaip konstruktyvus plėtojimas plačioje tradicijoje, į kurią įeina Platonas ir Immanuelis Kantas. Į šį sąrašą galima pridėti Proclusą, Meister Eckhartą, Gottfriedą Vilhelmą Leibnizą, Plotiną, Jakobą Böhme ir Jean-Jacques Rousseau. Tai, ką visi šie mąstytojai dalijasi, ir kas juos skiria nuo materialistų, tokių kaip Epicuras ir Tomas Hobbesas, ir nuo empiristų, tokių kaip Davidas Hume'as, yra tai, kad jie laiko Kantą laisve arba savarankiškumu kaip realu ir kaip turinčiu svarbią ontologinę reikšmę sielai ar protui ar dievybei. Šis dėmesys į laisvę yra tai, kas generuoja Platono sampratą (Fedonas, Respublika ir Timaeus) apie sielą kaip aukštesnį ar pilnesnį tikrovės rūšį nei negyvi daiktai. Nors Aristoteles kritikuoja Platono "Laisvės laisvę", jis vertina Platono sąvoką apie savarankišką ontologinę reikšmę kaip pagrindinį argumentą
Vilhelmas