Jei Bonapartas per Montenottės kampaniją nugalėjo Beaulieu, rašykite šio straipsnio tęsinį. Po to, kai prancūzai sudaužė jo dešinį sparną mūšiuose prie Montenotte ir Dego,
, Beaulieu stebėjo, kaip prancūzai išmoko Sardiniją iš karo Millesimo, Ceva ir Mondovì mūšiuose. Beaulieu savo armiją pasitraukė už Po upės, tikėdamasis, kad upė sustabdys prancūzų puolimą. Tačiau Bonapartas žygiojo į vakarus, kad peržengtų upę prie Piacencos, už austrijos kairiojo sparno. 1796 m. gegužės 7-9 d. prancūzai nugalėjo Antoną Lipthay de Kisfalud Fombio mūšyje. Beaulieu skubiai pasitraukė į rytus, palikdamas kariai, vadovaujami Karlo Filipo Sebottendorfo, kad išlaikytų tiltą per Ados upę Lodyje. Bonapartas perėmė tiltą Lodi mūšyje gegužės 10 dieną, atgaivindamas Sebottendorfą su 2000 aukų ir 14 ginklų nuostoliais. Austrijos kariai paliko Milano kunigaikštystę ir pasitraukė prie Mincio upės. Mažas pralaimėjimas Borgeto mūšyje gegužės 30 d. privertė Beaulieu atsisakyti Mincio linijos ir pasitraukti į šiaurę į Tirolą. Prieš išvykdamas iš Po slėnio, Mantuos tvirtovėje jis paliko tvirtą garnizoną. Mantūvos apgultis tapo daugelio mūšių centras likusioje 1796 m. Atsitraukiant, Beaulieu atleidė Lipthay nuo komandos užpėdiniu už tai, kad jis per greitai atsitraukė. Tomas Grahamas, Habsburgų armijos anglas stebėtojas, pažymėjo, kad Beaulieu, regis, per daug tikisi iš savo karių, buvo erzinamas ir linkęs kaltinti kitus dėl jo planų nesėkmės, nes jie netinkamai vykdė jo įsakymus. Grahamas taip pat apgailestavo dėl "mažų intrigų" tarp Austrijos pareigūnų.