Kad ir kaip Š. Sadoveanu vėliau palaikė autoritarinį karalių Karolį II ir jo korporacinę jėgą, Nacionalinį renesanso frontą, jis dalyvavo monarcho asmenybės kulte. 1940 m. per oficialų žurnalą "Revista Fundațiilor Regale" jis pasiūlė prieštaringai vertinamą valdovo pagyrimą, dėl kurio Karolo politinis priešininkas, psichologas Nicolae Mărgineanu, nusprendė, kad Sadoveanu ir jo kolegos yra "žlugdžiai". Jo atnaujintas mandatas Senate buvo Carol malonė, taip pat suteikta George Enescu, filosofas Lucian Blaga, mokslininkai Emil Racoviță ir Iuliu Hațieganu, ir keletas kitų visuomenės veikėjų. Iono Antonescu diktatūros metu Sadoveanu nesikreipė į politiką. Tačiau, rašė Cioroianu, jis palaikė Sovietų Sąjungos invaziją ir Rumunijos bendradarbiavimą su Ašies galybėmis rytiniame fronte, matydamas tai kaip galimybę susigrąžinti Besarabiją ir šiaurinę Bukovinos dalį (prarastą 1940 m. Sovietų okupacijos metu).
) 1944 m. pavasarį, likus keliems mėnesiams iki karaliaus Michaelo perversmo, jis buvo kreiptas į slaptą Rumunijos komunistų partiją ir jos simpatizuotojus akademinėje aplinkoje, kad pasirašytų atvirą laišką, kuriame smerkiama Rumunijos sąjungos su nacių Vokietija. Pasak komunistų aktyvisto Belu Zilbero, kuris dalyvavo šiame veiksme, Sadoveanu, kaip ir jo kolegos intelektualai Dimitrie Gusti, Simion Stoilow ir Horia Hulubei, atsisakė pasirašyti dokumentą. Be to, Zilberis teigia, kad Sadoveanu savo atsisakymą motyvavo tuo, kad laiškas turi būti skirtas ne Antonescu, o karaliui Michaeliui I. Tačiau, be pagrindinės temos, "Păuna-Mică" buvo pažymėta kaip viena iš nedaugelio 1940-ųjų prozės kūrinių, paminanti karo metu Rumunijos žydų deportaciją Antonescu režimo; "Kaleidoskopas" taip pat kalba apie 1941 m. Iași pogromą kaip "mūsų gėdą" ir pagyrė tuos, kurie priešinosi.