1880-aisiais vyko intensyvi Europos valstybių konkurencija dėl teritorijų Afrikoje. Procesas baigėsi 1884 m. Berlyno konferencijoje, kurioje atitinkamos Europos tautos susitarė dėl savo atitinkamų teritorinių pretenzijų ir tolesnių įsitraukimų taisyklių. Dėl to Prancūzija užėmė Nigerio upės viršutinį slėnį (maždaug lygiavertį šiuolaikinių Malio ir Nigerio teritorijoms). Prancūzija jau buvo užkariavusi
1830-1847 m. Didžioji dalis šiaurės Alžyro buvo įtraukta į Prancūzijos sudėtinę dalį. Prancūzija okupavo šiuolaikinio Nigerio teritoriją 1900 m., paskelbusi ją karine teritorija, kuri iš pradžių buvo valdoma iš Zinderio. Nigeris iš pradžių buvo įtrauktas, kartu su šiuolaikiniais Mali ir Burkina Faso, į viršutinę Senegalo ir Nigerio koloniją, tačiau jis buvo atskirtas 1911 m. ir tapo Prancūzijos Vakarų Afrikos (Afrique occidentale française, sutrumpinta AOF) federalinės kolonijos sudedamąja dalimi. Tuo tarpu Alžyre Prancūzija stumia į pietus nuo pakrantės ir 1902 m. užkariavo didelę dalį Alžyro Sacharos. 1905 m. birželio 7 d. viršutinės Senegalo ir Nigerio komandantas ir Prancūzijos Alžyro departamento de l'Oasis karinis vadas susitarė dėl sienos tarp Prancūzijos Vakarų Afrikos ir Prancūzijos Alžyro (t. y. dabartinės Alžyro sienos su Mauritanija, Mali ir Nigeriu). 1909 m. birželio mėn. Niamejos konvencija buvo toliau apibrėžta sienos.