1915 m. rugpjūčio 13 d. generolas seras Džonas Niksonas, vadovavęs Indijos ekspedicinės pajėgos D Mesopotamijoje, paprašė vienos iš Indijos pėstininkų divizijų Prancūzijoje, kad sustiprintų jo puolimą į Bagdadą. Beje, tą pačią dieną Indijos valstybės sekretorius Ostenas Čemberlenas Indijos vicekaraliui pasakė, kad jis trokšta, kad Indijos pėstininkų pajėgos būtų išvesti iš Prancūzijos, kol jiems dar neišgyvens dar vienos žiemos. Draftų tiekimo sistema buvo sugedo, o indų batalionai po didelių nuostolių, kuriuos patyrė, tapo labai silpni. Nors karo sekretorius Lordas Kitcheneris nepritarė jų pasitraukimui iš Vakarų fronto, spalio 31 d. du Indijos korpuso (3-oji (Lahore) ir 7-oji (Meerut) divizijos) diviziams buvo duoti įsakymai įplaukti į Marselį į Mesopotamiją. Jie turėjo palikti savo pridėtus teritorinių pajėgų ir specialiųjų rezervo batalionus bei tris RFA brigadas, turinčias 18-kilogramų ginklus iš 3-osios (Lahore) divizijos. Šios dvi divizijos lapkričio 6 d. buvo pakeistos ant fronto linijos ir turėjo pasiekti Basrą gruodį, tačiau jų išvykimas iš Marselio buvo atidėtas, nes buvo baiminamasi povandeninių laivų ataka. 3 (Lahore) divizija pagaliau atvyko į Mesopotamiją 1916 m. Balandį ir prisijungė prie Tigro korpuso, per vėlai, kad galėtų atleisti 6 (Poona) diviziją
Kut-al-Amara.