Deividas M. Robinsonas tvirtina, kad įvairūs edictai ir įstatymai, kuriuos išleido Ming dinastijos įkūrėjas Hongwu imperatorius, atrodo, atmeta mongolų įtaką Kinijoje, draudžiant mongolų santuokas ir laidotuvių praktiką, drabužius, kalbą ir net muziką. Tačiau Robinsonas pabrėžia, kaip ši retorika prieštarauja Hongwu imperatoriaus Yuan institucijų, tokių kaip paveldima garnizonų sistema ir okupacijos, tęstinumui. Jis inicijavo kampanijas užkariauti vietoves, kurias anksčiau nekontroliavo vietinės kinų dinastijos, įskaitant teritorijas Junnane.
, Liaodong (Mančurija) ir Mongolija. Jis ir toliau verbuodavo mongolus į kariuomenę ir išlaikė Juano epochos tradiciją į imperatoriškąjį rūmus atvesti korėjiečių palydovus ir eunuchus. Robinsonas tvirtina, kad Ming dinastija "daugeliu atžvilgių buvo tikrasis Yuan įpėdinis", nes Ming imperatoriai siekė įteisinti savo valdymą per Yuan paveldą, ypač kai konkurento Šiaurės Yuan dinastija ir toliau egzistavo. Yongle imperatorius buvo kur kas aiškesnis, palygindamas savo valdymą su Kublajaus Chano, kaip matoma jo labai aktyvios užsienio politikos, Ming Kinijos galios projektavimo užsienyje ir ekspansioniškų karinių kampanijų. Po 1449 m. Tumu krizės, Mingų vyriausybė aktyviai atgraso nuo tolesnės mongolų imigracijos (palaikydama retkarčiais persikraustymo politiką tiems, kurie jau gyveno Kinijoje). Mongolų kariuomenė toliau tarnavo kaip Mingų kariuomenės pareigūnai net po to, kai mongolų dalyvavimas nepavyko 1461 m. Sukilti Cao Qin, tačiau jų skaičius pradėjo mažėti, nes paveldimi pareigūnai apskritai buvo palaipsniui pakeičiami žmonių, turinčių kuklesnę kilmę.