Užpildykite šį sakinį:
1925 m. viduryje Druzų šeichas (vadas) sultonas Paša al-Atrašas pradėjo sukilimą prieš Prancūzijos valdžią pietiniuose Jabal al-Druze kalnuose. Al-Atrašo vyrai laimėjo lemiamas pergales prieš Prancūzijos Levanto armiją, Sirijos nacionalistai buvo įkvėpti ir sukilimas išplito į šiaurę į Damasko kaimą ir už jos ribų. Al-Bakri buvo pagrindinis ryšys tarp al-Atrash ir besivystančio sukilėlių judėjimo Damaske ir Guta. Guta yra derlingas lygumas, apsupantis Damaską, o jo vaisių sodų sodų ir plačių vandenų šaltiniai suteikė sukilėliams slėptuvę ir bazę, iš kurios jie galėjo įsiveržti į Damaską. Rugpjūčio mėnesį al-Bakri įtikino al-Kharrat prisijungti prie sukilimo. Pasak Provanso, al-Kharratas buvo "idealus" šiam darbui, turėdamas "vietinių jaunų vyrų pasekėjus, nepažymybę už kvartalo ribų, gerus ryšius ir tvirtumo reputaciją". Jo vadovaujama kovotojų grupė buvo žinoma kaip "isabat al-Shawaghirah" (al-Shaghour grupė). Nors grupė buvo pavadinta al-Kharrato kvartalo vardu, jos sudėtyje buvo dvidešimt "qabadayat" ir jų ginkluotų sekėjų iš kitų Damasko rajonų ir netoliese esančių kaimų. Jo pagrindinės veiklos sritys buvo šalia al-Shaghour ir al-Zur miško Rytų Ghoutoje. Per savo aljansą su sufių religiniu lyderiu, al-Kharrat įnešė islamo šventojo karo dimensiją į daugiausia pasaulietinį sukilimą, o tai kai kurie dalyvaujantys dalyviai nepatikėdavo.