Prancūzų dalyvavimas Tunise prasidėjo praėjus penkiems dešimtmečiams po kaimyninės Alžyro okupacijos.
, kai prancūzai vis dar buvo nepatyrę ir neturėjo žinių apie tai, kaip plėtoti koloniją. Abi šios šalys tris šimtmečius priklausė Osmanų imperijai, tačiau kiekviena jau seniai gavo politinę autonomiją iš sultono Istanbule. Prieš atvykstant prancūzams, Tunise buvo pradėtas modernių reformų procesas, tačiau finansiniai sunkumai padidėjo, kol buvo įkurta Europos kreditorių komisija. Po jų okupacijos Prancūzijos vyriausybė prisiėmė Tuniso tarptautinius įsipareigojimus. Prancūzai ėmėsi didelių pokyčių ir tobulinimų keliose srityse, įskaitant transportą ir infrastruktūrą, pramonę, finansų sistemą, visuomenės sveikatą ir administraciją. Vis dėlto prancūzų verslui ir piliečiams buvo suteikta palankesnė padėtis, o tunisiečiams tai nepatiko. Jų jau buvusi nacionalinė sąmonė buvo iš anksto išreikšta kalba ir spausdintomis knygomis; po to sekė politinė organizacija. Nepriklausomybės judėjimas jau buvo aktyvus iki Pirmojo pasaulinio karo ir toliau stiprėjo prieš mišrią Prancūzijos opoziciją. Galutinis jo tikslas buvo pasiektas 1956 metais.