Po Vokietijos ir Sovietų Sąjungos jungtinės invazijos į Lenkiją, 1939 m. rugsėjo mėn. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, miestą okupavo Vokietija.
iki 1945 m. 1939 m. rugsėjį į miestą įžengė vokiečių "Einsatzgruppe I", kad įvykdytų įvairius žiaurumus gyventojams. Per okupaciją buvo nužudyta beveik visa Čelado žydų bendruomenė. Žydų buvo apie 1000, apie 5% gyventojų, karo pradžioje. Vokiečių įsiveržimas iškart lėmė žydų gyventojų išnaudojimą, apiplėšimą ir nužudymą. 22 Lenkijos policininkai ir 15 Lenkijos kariuomenės pareigūnų iš Čeladzės buvo nužudyti rusų per didelę Katyno žudynę 1940 m. balandžio-gegužės mėn. 1940-ųjų birželį tiek lenkai, tiek lenkų žydai buvo priversti eiti į miesto aikštę, kur buvo mušami ir kankinami už vokiečio nužudymą. Policijos ir Gestapo kaliniai buvo mušami per visą dieną trunkantį smurtinį orgiją, per kurią kraujas tekdavo be apribojimų. Po to 20 žydų buvo suimti ir nužudyti. Lenkijos įkaitai iš Čeladzės buvo tarp 20 lenkų, kuriuos vokiečiai 1940 m. liepos 16 d. nužudė Olkuže. 1941 metais vokiečiai privertė žydus į getą. Kartais kai kurie buvo siunčiami į priverstinių darbų stovyklas. 1942 metų gegužę 200 geto gyventojų buvo išsiųsti į Aušvico kalėjimą. Dauguma jų buvo iškart nužudyti arba vėliau mirė nuo bado, ligų ir žiaurumo. 1943 m. gegužę getas buvo "likviduotas", o paskutiniai žydai buvo išsiųsti į Bendziną, o po to - į Aušvicą. Manoma, kad Aušvico, darbo stovyklų, ar pasislėpusių netoliese, išgyveno tik 40 Čelado žydų. Vokiečiai taip pat įkūrė ir valdė tris priverstinio darbo pakopos (E580, E587, E754) Stalag VIII-B/344 karo belaisvių stovykloje mieste. 1944 m. vokiečiai iš Čelado pagrobtus lenkų vaikus išsiuntė į Potuličių koncentracijos stovyklą.