Gheorghe I. Tătărescu (dar žinomas kaip "Guță Tătărescu", šiek tiek senovinė jo vardo forma; 1886 m. lapkričio 2 d. - 1957 m. kovo 28 d.) buvo Rumunijos politikas, kuris du kartus buvo Rumunijos ministras pirmininkas (1934-1937 m.; 1939-1940 m.), tris kartus buvo užsienio reikalų ministras ("laikinasis" 1934 m. ir 1938 m., paskirtas 1945-1947 m.) ir vieną kartą karo ministras (1934 m.). Tătărescu savo politinę karjerą pradėjo kaip Iono G. Duca bendradarbis. Jis tapo žinomas dėl savo antikomunizmo ir, laikui bėgant, dėl savo konfliktų su PNL lyderiu Dinu Brătianu ir užsienio reikalų ministru Nicolae Titulescu. Pirmojo kadencijos metu jis priartėjo prie karaliaus Karolo II ir vadovavo dviprasmiškai politikai fašistinei Geležinei Gvardijai, galiausiai prisidėjo prie autoritarinio ir korporatyvaus režimo sukūrimo aplink Nacionalinio renesanso frontą. 1940 m. jis priėmė Besarabijos ir Šiaurės Bukovinos perdavimą.
Sovietų Sąjungai ir turėjo atsistatydinti.