Po kelių metų jo karinė karjera vėl buvo aktyvi, o 1805 m. jis jau buvo generolas-mažoras. Jis dalyvavo 1806-1807 m. kampanijose Rytų Prūsijoje prieš Prancūziją ir 1810 m. Turkijos dalyje. 1806 m. jis lydėjo savo tėvą Eugeną, kuris buvo Prūsijos rezervo vadas. Jis prisijungė prie rusų generolo Benigseno personalo. 1812 m. jis buvo divizijos vadas (4-asis II korpuso divizija) Barclay de Tolly. Per Prancūzijos invaziją į Rusiją jis dalyvavo Borodino ir Krasnojo mūšiuose. Šeštosios koalicijos kare jis dalyvavo penkiuose dideliuose mūšiuose. Per mūšį
Lutzen, Eugeno korpusas buvo smarkiai įsitraukęs ir patyrė daug nuostolių, atgaudamas kaimus iš prancūzų. Bautzeno mūšyje Eugeno vyrai, veikiantys kaip rusų atsargos, sulėtinė prancūzų artėjimą gindami pozicijas kalvose ir už kaimo. Lėtas prancūzų žygis įniršo patį Napoleoną, kuris asmeniškai perėmė avansinės gvardijos vadovybę - bet jis nepadarė nieko geresnio. Drezdeno mūšyje daug mažesni Eugenas ištvėrė prancūzų generolio Vandamme pajėgas dieną, o vėliau pasitraukė. Kulmo mūšyje Eugenas pergalingoje revanše su Vandamme patyrė daugiau kaip 3000 žalos. Leipcigo mūšyje dauguma Eugeno artilerijos buvo sunaikinta prancūzų. Nepaisant to, ir nepaisant pralaimėjimų prie Kulmo vos prieš kelias savaites, Eugeno pėstininkai herojiškai ir atkakliai pasipriešino. Du trečdaliai jo karių ir visi jo pulko vadai nukentėjo.