Po Antrojo pasaulinio karo keli kariniai jūrų laivynai išlaikė esamus kovinius laivus, tačiau jie nebebuvo strateginiu požiūriu dominuojantys kariniai ištekliai. Greitai paaiškėjo, kad jų statyba ir techninė priežiūra nebeužtenka didelių išlaidų, ir po karo buvo įkurtas tik vienas naujas karinis laivas,. Per karą buvo įrodyta, kad mūšinių laivų mūšiniai mūšiai, tokie kaip Leyte įlanka
Tai buvo išimtis, o ne taisyklė, o didėjant orlaivių vaidmeniui, jų taikos diapazonas tapo vis ilgesnis ir ilgesnis, todėl sunkiųjų ginklų ginkluotė tapo nereikšminga. Kovos laivo šarvas buvo lygiai toks pat nereikšmingas prieš branduolinį puolimą, kaip sovietų ir sovietinių laivų taktiniai projektiliai, kurių atotrūkis buvo 100 km ar daugiau. Iki 1950 m. pabaigos mažesnės klasės laivai, tokie kaip naikintuvai, kurie anksčiau nebuvo rimtai priešingi karo laivams, dabar galėjo pašalinti karo laivus, esančius už sunkių laivų ginklų diapazonų.