Parašykite šio skyriaus tęsinį - Pilipinų sukilimas
buvo užgniaužta, salos dabar buvo taikios, ir po Vašingtono karinio jūrų laivyno sutarties, garnizonas buvo sumažintas. Kai kuriuos žmones įžeidė Makarturo draugystė su tokiais filipiniečiais kaip Manuelis Kezonas. Vėliau jis pripažino, kad "senos kolonijinės išnaudojimo idėjos dar turėjo stiprių šalininkų". 1923 m. vasario ir kovo mėnesiais MacArthuris grįžo į Vašingtoną aplankyti savo motinos, sergančios širdies liga. Mama pasveiko, bet tai buvo paskutinis kartas, kai jis matė savo brolį Artūrą, kuris 1923 metų gruodį staiga mirė nuo apendicito. 1923 m. birželį MacArthuris perėmė Filipinų divizijos 23-osios pėstininkų brigados vadovybę. 1924 m. liepos 7 d. jam buvo pranešta, kad tarp Filipinų skautų kilo maištas dėl skundų dėl atlyginimo ir išmokų. Daugiau kaip 200 žmonių buvo areštuoti ir buvo baiminamasi sukilimo. MacArthur sugebėjo nuraminti situaciją, bet jo tolesnės pastangos pagerinti Filipinų karių atlyginimus buvo sutrukdytos dėl finansinio griežtumo ir rasinio nusistatymo. 1925 m. sausio 17 d., būdamas 44 metų, jis buvo paaukštintas, tapdamas jauniausiu armijos generoliu.