Patikrinkite žemiau pateiktą eilutę ir atsakykite į klausimą, pateiktą toje pačioje kalba, kaip ir eilutė:  Perėjimas: J79 varikliai išskyrė pastebimą juodojo dūmų kiekį (viduriniame spinduliuotumo ir greitosios važiavimo režime), o tai buvo didelis trūkumas, nes priešas galėjo aptikti orlaivį. Tai buvo išspręsta su F-4S varikliu -10A variantu, kuris naudojo dūmų neturinčią degiklę. Didžiausias F-4 trūkumas, kaip jis buvo iš pradžių suprojektuotas, buvo jo trūkumas vidiniame kanonu. Trumpai laikui doktrinoje buvo teigiama, kad viršgarsiniu greičiu neįmanoma apsisukti, ir mažai buvo stengiamasi mokyti pilotų oro mūšio manevrų. Realybėje mūšiai greitai virto subsoniniais, nes pilotai sulėtindavo tempą, norėdami užlipti už priešininkų. Be to, santykinai naujos karščio ieškančios ir radaru valdomos raketos tuo metu buvo dažnai praneštos kaip nepatikimos, o pilotai turėjo paleisti kelias raketas (taip pat žinomas kaip spinduliuotė), tik kad pasiektų vieną priešo naikintuvą. Problemą dar labiau apsunkino tai, kad Vietname taikytos kovos taisyklės daugeliu atvejų neleidžia vykdyti didelio nuotolio raketų atakų, nes paprastai reikėjo vizualiai identifikuoti. Daugelis pilotų buvo priešo orlaivio uodega, tačiau per arti, kad galėtų šaudyti "Falcons" ar "Sidewinders". Nors iki 1965 m. JAV karinių pajėgų F-4C lėktuvuose buvo SUU-16 išoriniai šautuvai, kuriuose buvo 20 mm M61A1 Vulcan Gatling šautuvas, JAV karinių pajėgų pilotuo kabinos nebuvo aprūpintos švino skaičiavimo šautuvais iki SUU-23 įvedimo, praktiškai užtikrinant praleidimą manevravimo mūšyje. Kai kuriuose jūrų pėstininkų korpusų lėktuvuose buvo dvi bombos. Be praradimo dėl atspaudimo, mūšyje buvo įrodyta, kad išorėje montuojamas šautuvas yra netikslus, nebent jis dažnai buvo užblokuotas, tačiau jis buvo daug ekonomiškesnis nei raketos. Kanonų trūkumas pagaliau buvo išspręstas įtaisant F-4E viduje montuotą 20 mm M61A1 Vulcan.  Klausimas: kur buvo pilotai?
priešo orlaivio uodega