Amerikiečių revoliucija (1765-1783) buvo paveikta naujomis Šviesovės idėjomis ir paprastai laikoma revoliucijos amžiaus pradžios tašku. Jis savo ruožtu įkvėpė 1789 m. Prancūzijos revoliuciją, kuri per karus greitai išplito į likusią Europą. 1799 m. Napoleonas užėmė valdžią Prancūzijoje ir tęsė Prancūzijos revoliucijos karus, užkariaudamas didžiąją dalį Europos žemyninės dalies. Nors Napoleonas savo užkariavimuose primetė keletą šiuolaikinių sąvokų, tokių kaip lygybė prieš įstatymą ar civilinį kodeksą, jo griežta karinė okupacija sukėlė nacionalinius maištus, ypač Ispanijoje ir Vokietijoje. Po Napoleono pralaimėjimo 1814-1815 m. Vienos kongrese Europos didžiosios galios sudarė Šventąjį aljansą, siekdamos užkirsti kelią ateities revoliucijoms ir atkurti ankstesnę monarchiją. Nepaisant to, Napoleono karų Ispanija buvo labai susilpnėjusi ir negalėjo kontroliuoti savo Amerikos kolonijų, kurių beveik visos paskelbė nepriklausomybę nuo 1810 iki 1820 metų. 1820 m. revoliucija vėl išplito į pietų Europą, sukilėjant Portugalijoje, Ispanijoje, Italijoje ir Graikijoje. Kontinentalinę Europą sukrėtė dvi panašios revoliucijos bangos 1830 ir 1848 metais, dar vadinamos Tautų pavasariu. Revoliucionierių demokratiniai reikalavimai dažnai susiliejo su nepriklausomybės ar nacionalinio susivienijimo judėjimais, pavyzdžiui, Italijoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Vengrijoje
, ir t. t. Įnirtingos tautų pavasario represijos pažymėjo eros pabaigą.