Parašykite šio skyriaus tęsinį - Paryžiaus meras Žanas Silvenas Beilis priverstas paskelbti karo padėtį po to, kai Dantonas ir jo šalininkai susirinko Marse. Iš pradžių išsiskyrę, 1791 m. liepos 17 d. jie grįžo, surinkę suvenyrus, vėliavas ir vėliavas. Tačiau grįžo ir Nacionalinė gvardija, ir po įspėjamųjų šūvių minios į karius meta akmenis. Paimdamas tai kaip priešiškumo ženklą, Beilis įpareigoja savo karius atverti ugnį, nepaisant Lafajetės pastangų palaikyti taiką tarp abiejų pusių. Dėl to įvyko žudynės.
yra kraujo puota, su dešimtimis žuvusiųjų ar sužeistų. Išgyvenusieji greitai išsiskleidžia. Po kelių savaičių Liudvikas XVI ir Nacionalinė Asamblėja paskelbia karą didžiosioms Europos galybėms, bet Robespierre žino, kad kampanija bus katastrofa. Prancūzijos kariai žygiuoja prie Belgijos sienos, bet greitai yra sunaikinti Prūsijos ir Austrijos pajėgų. Jean-Paul Marat reikalauja, kad "dešimt tūkstančių galvų turi nukristi čia, Prancūzijoje". Braunsviiko kunigaikštis skelbia, kad Prancūzija turi pasiduoti, arba jis "sudegs Paryžių iki žemės". Nacionalinėje asamblėjoje vėl raginama imtis veiksmų, o Robespierre'as vėl įsitikinęs, kad sekanti kampanija bus katastrofa. Kai prancūzų kariai išvyksta į frontą, jiems duodama atsargų miesteliuose, į kuriuos jie eina.