1860-ųjų pradžioje Maykovo populiarumas augo: jis dažnai grodavo viešai ir jo darbus skelbė pagrindiniai Rusijos žurnalai. 1860-ųjų viduryje jis vėl pasuko į konservatorių stovyklą ir liko ten visą likusį gyvenimą. Jis pasmerkė jaunus radikalus ir išreiškė solidarumą su Michailo Katkovo nacionalistinėmis pastabomis dėl Lenkijos sukilimo.
ir Rusijos nacionalinę politiką apskritai. Jo eilėraščiuose "Laukai" (kurie Gogolo metafora apie Rusiją kaip troiką, bet taip pat išreiškė siaubą kylančiam kapitalizmui), "Niva" ir "Sketas" jis pagyrė 1861 m. reformas, sukeldamas griežtą Saltykovo-Šedrino ir Nikolajo Dobrolyubovo kritiką. Priimdamas Pochvennichestvo doktriną, Maikovas tapo artimas Apolonui Grigorievui, Nikolajui Strakhovui ir Fiodoriui Dostojevskiui; jo draugystė su pastaruoju pasirodė ypač tvirta ir ilgalaikė.