Po to, kai 1938 m. laimėjo rinkimus į Senatą prieš dabartinį demokratą Robertą J. Bulkley, Taftas ne kartą siekė Respublikonų prezidento nominacijos, dažnai kovodamas dėl partijos kontrolės su nuosaikiomis respublikonų frakcijomis, kurias vadovavo Tomas E. Dewey. Jis taip pat pasirodė kaip žinomas neintervencionistas ir priešinosi JAV įsitraukimui į Antrąjį pasaulinį karą iki 1941 m. Japonijos atakos prieš Pearl Harborą. Taft'o neintervencinė pozicija pakenkė jo kandidatūrai 1940 m., o 1940 m. Respublikonų nacionaliniame kongrese buvo nominuotas Wendell Willkie. 1948 m. Taftas vėl bandė tapti prezidentu, bet 1948 m. Respublikonų nacionaliniame susirinkime pralaimėjo Dewey
- Taip. Jis priešinosi NATO įkūrimui ir kritikavo prezidento Harry Truman'o Korėjos karo tvarkymą.