Nors Metternichas buvo pavargęs, iš jo kanclerijos vis tiek skriejo memorandumai. Nepaisant to, jis nenumatė pastato krizės. Naujasis popiežius Pijus IX įgijo liberalaus nacionalisto reputaciją, subalansuodamas Metternichą ir Austriją; tuo pačiu metu imperijoje dėl prastos derliaus kilo nedarbas ir kainų augimas. 1847 m. vasarą Metternichas, įsakydamas užimti popiežiaus kontroliuojamą Ferarą, buvo nustebintas italų, popiežiaus ir Palmerstono protestu. Nepaisant to, kad Prancūzija pirmą kartą po daugelio metų susitarė su Francois Guizot dėl Šveicarijos pilietinio karo, Prancūzija ir Austrija buvo priversti remti atsiskyrusius kantonus. Jie pasiūlė surengti konferenciją, tačiau vyriausybė sukilėlius sutriuškino. Tai buvo didelis smūgis Metternicho prestižui, o jo oponentai Vienoje tai pavadino jo nekompetencijos įrodymu. 1848 metų sausį Metternichas išpranašavo, kad Italijoje ateinančiais metais kils problemų. Jis ėmėsi veiksmų siųsdamas pasiuntinį Karlą Ludvigą von Ficquelmontą į Italiją; atgaivindamas savo 1817 m. Italijos kanclerystės planus; ir sudarydamas įvairius nenumatytų atvejų planus su prancūzais. Vasario pabaigoje Austrijos feldmaršalas Josephas Radetsky Austrijos Italijoje (Lombardija-Venecija) paskelbė karo įstatymą, nes neramumai plėtėsi. Nepaisant to ir girdėti apie atnaujintą revoliuciją Prancūzijoje
Meternichas buvo atsargus, vis dar galvodamas, kad vidaus revoliucija yra mažai tikėtina. Vienas saksonų diplomatas apibūdino jį kaip, biografo Musulino žodžiais tariant, "sumažėjusį iki savo buvusio pavidalo šešėlio".