2002 m. Seyfert vizija apie be kartelių kino gamybos įmonę pradėjo formuotis, tyrinėdama Lotynų Amerikos nelygybę išvarytų žmonių akimis: Gvatemalos etnocido našlės, žinomos kaip tylus holokaustas, netoli Rabinalo, kur buvo įvykdyta viena kruviniausių Gvatemalos pilietinio karo žudynių.
, kokainų augintojai ir palikti volframo kasyklų darbuotojai Bolivijos Anduose, Amazonės gentis, kurią iš atogrąžų miškų išvarė miškininkai ir naftos kompanijos, Jamaikos vergų palikuonys, parduodantys seksą vidutinio amžiaus moterims ir atsiskyręs rastafarai Bobo Ashanti iš Bull Bay, ragina repatriaciją į Afriką, "perdirbėjai", gyvenantys 150 hektarų Meksikoje esančioje didžiulėje šiukšlių sąvartyje, ir atsparūs kubiečiai, kasdien kovojantiems dėl išlikimo Havanos centriniame miestuje, 10 metų gatvės vaikai, gyvenantys tarp deportuotų amerikiečių Mara Salvatrucha gaujos narių apleistoje El Salvadore, ir sunkiai ginkluoti Brazilijos favelos gangsteriai, ieškanti žmoniškumo. Seyferto filmai yra visiškai savarankiškai finansuojami ir gaminami su primityviais įrankiais ir išliko aktualūs ilgai po jų sukūrimo. Jie cituojami akademiniuose straipsniuose ir disertacijose.