1740 m. į sostą atėjo karalius Frederikas II (Frederikas Didysis). Naudodamasis 1537 m. sutarties (kuriam imperatorius Ferdinandas I padarė veto) pretekstu, pagal kurią dalis Silezijos turėjo būti perduota Brandenburgijai po valdančiosios Piastų dinastijos išnykimo, Frederikas įsiveržė į Sileziją, taip pradėdamas Austrijos įpėdinio karą (1740-48). 1744 m. Frederikas vėl įsiveržė, kad išvengtų atsakomųjų veiksmų ir šįkart užimtų Čechijos provinciją. Jam nepavyko, tačiau Prancūzijos spaudimas Austrijos sąjungininkės Didžiosios Britanijos atžvilgiu privedė prie daugybės sutarčių ir kompromisų, kurių kulminacija buvo 1748 m. Akso-la-Šapelės sutartis, kuri atkurė taiką ir paliko Prūsijai didžiąją dalį Šilezijos. Kai 1756-57 m. Frederikas per keletą mėnesių iš anksto įsiveržė į Saksoniją ir Čekiją, jis pradėjo Septynerių metų karą. Prūsijos kariuomenei šis karas buvo beviltiška kova, o tai, kad jai pavyko kovoti su didele dalimi Europos, liudija Frederiko karinius įgūdžius. Situacija tapo vis siaubingesnė iki Rusijos imperatorės Elžbietos mirties (Brandenburgo rūmų stebuklas). Prusofilų Petro III įstojimas į valdžią sumažino spaudimą rytiniame fronte. Austrijos kariuomenės nugalėjimas Burkersdorfo mūšyje
ir pasikliaudama britų sėkmėmis prieš Prancūziją karo kolonijiniuose teatruose, Prūsija galiausiai sugebėjo įvesti "status quo ante bellum" žemyne. Šis rezultatas patvirtino Prūsijos pagrindinį vaidmenį Vokietijos valstybėse ir įtvirtino šalį kaip Europos didžiąją galią. Tai davė pradžią Prūsijos ir Austrijos varžyboms dėl Vokietijos lyderystės, vadinamoms vokiečių dualizmu.