Pirmasis šaltinis, kuriame ši konkreti vieta paminėta kaip žydų garbinimo vieta, yra XVII amžius. Ankstesnės vietos, kuriose žydai gedėjo už šventyklos sugriovimą, tuo metu, kai jiems buvo uždrausta patekti į miestą, buvo į rytus, ant Alyvuogių kalno ir Kidrono slėnyje. Nuo XIX a. vidurio įvairiais žydų buvo bandoma nusipirkti teises į sieną ir jos apylinkes, tačiau nė vienam nepavyko. XX a. pradžioje sionistinio judėjimo atsiradimu siena tapo žydų ir musulmonų bendruomenės nesutarimų šaltiniu, nes pastarosios nerimavo, kad siena gali būti naudojama žydų pretenzijoms į Šventyklos kalną ir todėl Jeruzalę. Per šį laikotarpį smurto protrūkai prie sienos pakraščio tapo įprasta, ypač žiauriam riaušėms 1929 m.
Jame žuvo 133 žydai, o 339 buvo sužeisti. Po 1948 m. Arabų ir Izraelio karo Rytų Jeruzalę okupavo Jordanija. Jordanijos kontroliuojami žydai buvo visiškai išvaryti iš Senojo miesto, įskaitant žydų kvartalą, ir žydams buvo uždrausta patekti į Senojo miesto 19 metų, veiksmingai draudžiant žydų maldas Vakarų sienos vietoje. Šis laikotarpis baigėsi 1967 m. birželio 10 d., kai po Šešių dienų karo Izraelis užėmė teritoriją. Praėjus trims dienoms po to, kai buvo užimta Vakarų sienos teritorijos kontrolė, Izraelio valdžia Maroko kvartalą su buldožeriais išgrobė, kad būtų sukurta vieta, kurioje dabar yra Vakarų sienos aikštė.