Išskyrus šias sėkmes, atrodė, kad Amono lenktynių karjera dar kartą sustojo. Atrodo, kad atsitiktinis susitikimas su Mo Nunn iš Ensign Racing lėmė Ensign važiavimą, tačiau iš tikrųjų Mo Nunn manė, kad jo naujasis N175 yra labai greitas automobilis ir nematė dviejų olandų vairuotojų, kuriuos palaikė olandų HB Security kompanija, kuri rėmė Ensign pakankamai greitai. Gijs van Lennep, 1973 m. Europos F5000 čempionas Surtees TS11, kuris laimėjo Le Mans 1971 ir 1976 m., buvo labai geras vairuotojas, bet ir vienas iš paskutinių lenktynių aristokratų. Van Lennep, kvalifikuotas automobilį savo debiutą Prancūzijos GP Paul Ricard ir baigė 6 Vokietijos GP
Nürburgringe, ir buvo greitesnis abiejose trasose nei Patrikas Nevas ar Amonas 1976 metais. Amonui pavyko užimti 7-ąją vietą ne čempionatų Šveicarijos GP varžybose Dijon'e, kai jis persekiojo Jamesą Hunt'ą, kuris debiutavo nusivylusį Hesketh 308C ir 12-ąją vietą dviejuose GP varžybose Austrijos ir Italijos GP varžybose. Monzoje, po ilgo pit stopo, jis pagaliau nubėgo konkurencingu tempu, nuvažiavęs keturis ratus žemiau, tačiau keletą ratų išlaikė pėdomis su pirmaujančiu Ferrari 312T Niki Lauda. Progresyvus N175 lėtinimo galimybių vertinimas paskatino Amoną Italijos GP dieną pakeisti oro dėžutės išdėstymą, o tai leido 2 sekundžių pelną (panašiai kaip oro aušintuvo pozicijos pakeitimas, kuris prarado ir įgijo dvi sekundes Hunto "McLaren M23", išspręstą 1976 m. Prancūzijos GP). Ironiška, bet Amonas niekada daugiau nesirengė su N175, o aukštos oro dėžės buvo uždraustos, kai N176 važiavo Jaramoje kitais metais, tačiau bandymų ir vairavimo genijaus žvilgsnio pakako, kad Amonui suteiktų dar vieną šansą. Nors rezultatai buvo nereikšmingi, jis ir Nunas gerai bendradarbiavo, todėl Amonas 1976 m. F1 sezono metu prisijungė prie "Ensign".