1940 metų birželį ar liepos mėnesį Gertrud Isolani ir jos dukra buvo tarp tų, kurie pabėgo iš Gurs stovyklos. Jiems pavyko susisiekti su jos vyru, ir atrodo, kad jie gyveno "požeminėje" Vichy Prancūzijoje. Gyvendami po žeme, jie neturėjo būti registruoti miesto valdyboje. 1940-1942 m. Vokietijos valdžia leido marionetinei vyriausybei, vadovaujamai maršalo Pétain, laipsniškai mažinti ribotą autonomiją. 1942 metų lapkritį vokiečių pajėgos okupavo pietų Prancūziją, iš dalies atsakydami į amerikiečių pajėgų atvykimą.
prancūzų Šiaurės Afrikoje. Tuo metu Prancūzijos žandarmai miestuose, ypač didžiuosiuose miestuose, vis dažniau buvo papildomi ar pakeičiami uniformuotais Gestapo pareigūnais. 1942 m. taip pat prasidėjo didelio masto vokiečių žydų deportavimas iš Prancūzijos: skubūs pranešimai parodė, kad atrasti ir sugauti buvo siunčiami traukiniu į vokiečių mirties stovyklas rytuose. Pavojus vokiečių žydams (ir kitiems vokiečių "politiniams" ištremtiesiems), gyvenantiems slėptoje pietinėje Prancūzijoje, padidėjo dėl didėjančio valdžios institucijų pavojaus bet kuriam prancūzų piliečiui, kuris jiems padeda. 1942 m. lapkričio 11 d. Ursula Isolani su savo dukra, kuri tuo metu buvo sunkiai traumatizuota, ir po dviejų nesėkmingų bandymų kirsti sieną, pavyko kirsti sieną į Šveicariją. Šaltiniai iš esmės tyli apie Isolani buvimo vietą ir veiklą tarp jos pabėgimo iš Gurs stovyklos ir jos atvykimo į Šveicariją, ir ta tyla apima jų pabėgimo iš okupuotos Prancūzijos būdus. 1969-aisiais Isolani interviu gavėjui pasakė, kad išgyveno dėl "sėkmingo atsitiktinumo, gudrumo ir, svarbiausia, dėl daugelio gerų žmonių pagalbos".