Nors vis dar buvo Prancūzijos Respublikos šalininkas, Tissot tapo pirmojo konsulo ir tada Napoleono, kaip Prancūzijos imperijos vadovo, gerbėju. Jis eilėraščiuose šventė keletą imperatoriaus pergalių ir Marijos Liuzės atvykimą į Prancūziją (1810 m.). Iki to momento jis gyveno už pajamas, gautas iš garso žibintų fabriko Faubourg Saint Antoine; galiausiai gana patogomis aplinkybėmis jis paskyrė save literatūrai. Jacques Delille jį paėmė į savo padėjėją Collège de France, o Tissot tapo jo vadovu (1813); Napoleonas pasirašė paskyrimą kaip atlygį už Tissot parašytą poemą apie jo pergalę Lutzeno mūšyje
- Taip.