1866 m. Austrija pralaimėjo karą su Prūsija ir keliomis Italijos valstybėmis. Pranciškus Juozapas I buvo paragintas išspręsti vidines savo karalystės problemas ir buvo gerai patariamas suteikti didelį padidėjimą Vengrijos kilmingumui, kuris pasiliko pasyvų pasipriešinimą jam po sutriuškinto
1848 ir 1849 m. Vengrijos revoliucija. 1867 m. Austrijos-Vengrijos kompromisas ("Ausgleich"), Vengrijos Karalystė ir Austrijos imperija, kaip du atskiri subjektai, susijungė vienodomis sąlygomis, kad suformuotų Austrijos-Vengrijos dvigubą monarchiją. Taigi buvusios Habsburgų valdomos žemės buvo pertvarkytos į dvigubą sąjungą, kurioje buvo monarchas ir bendra kariuomenė, laivynas ir užsienio politika. Transilvanija vėl tapo neatsiejama Vengrijos dalimi, o Kroatija-Slavonija buvo pripažinta Šventojo Stefano karūnos žemėmis, kurias vyriausybės pareigūnai pavadino Transleithania, kad jas atskirtų nuo Cisleithania, Austrijos imperijos dalies nuo 1867 m. Pastarosios vidaus administracijoje buvo žinomos kaip "karalijos ir kraštai, atstovaujami imperinėje taryboje" ("Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder"). Nuo to laiko neoficialiai šios teritorijos oficialiai buvo vadinamos "Austrija" tik nuo 1915 iki 1918 m., nepaisant to, kad nuo 1867 m. visi piliečiai turėjo bendrą Austrijos pilietybę.