1969 m. "McLaren" su nepakitusia vairuotojų grupe suprojektavo naują keturių ratų varomą automobilį, M9A, bet kol jis buvo paruoštas, tęsė senąjį automobilį. Galiausiai M9A nesėkmingai pasirodė tik vieną kartą, jo vairuotoju buvo Derekas Bellas Didžiojoje Britanijoje. Pietų Afrikos Grand Prix Hulme užėmė podiumą su M7A; Bruce naudojo M7B versiją, o Basil van Rooyen prisijungė prie kitos M7A. Pietų Afrikoje, gamybiniai automobiliai naudojo galinius sparnus, pritvirtintus tiesiai prie pakabos ant aukštų stūmoklių; "Race of Champions" Bruce'o McLareno M7B treniruotėse buvo įrengtas panašus stūmoklinio priekinis sparnas, tačiau jis nebuvo naudojamas lenktynėse. Hulme buvo trečias Čempionų lenktynėse, o vėliau Tarptautiniame trofelyje Bruce McLarenas perėjo į M7C variantą. Ispanijos GP kvalifikacijoje "McLaren" užėmė 13-ąją vietą, bet pasinaudojo priešininkų avarijomis ir sutrikimais ir baigė antrą vietą. Monako treniruotėse
, aukšti priekiniai sparnai buvo pridėti prie automobilių, bet prieš lenktynes CSI visiškai uždraudė sparnus. Tai paliko komandą su mažu "ducktail" galiniu spoileriu, o "McLaren" ir "Hulme" lenktynėjosi į atitinkamai penktą ir šeštą vietą. Vėliau buvo vėl leista naudoti sparnus, nors ir ne ant pakabos, o komandos, ieškodamos geriausio sprendimo, "McLaren" iš pradžių pasirinko galinį sparną su "arbatos dėžutė", o vėliau - labiau įprastą, žemai montuojamą aerofoilą.