Nors Suffolk gavo minimalų finansinį pranašumą iš naujojo režimo, jis vis tiek dalyvavo visose pagrindinėse valstybinėse ceremonijose. Tokie renginiai svyravo nuo 1465 m. karališkosios vestuvių iki tokių turnyrų kaip 1467 m. tarp lordo Scales ir Burgundijos bastardo. Tuo metu karaliaus santykiai su galingu Warwicko grafu buvo taip pablogėję, kad nepatenkintas grafas ėmė kurstyti maištą prieš Edvardą. Suffolkas išliko ištikimas savo švagrui ir, atrodo, nedalyvavo Neville/Woodville nesutarimuose, kurie vyko didžiąją dešimtmečio antrąją pusę. Suffolk dalyvavo Empingamo mūšyje 1470 m. ir ypač padėjo karaliui sutriuškinti Linkolnšyro sukilimą tais pačiais metais. Tačiau vėliau Edvardas buvo priverstas išvykti, o atrodo, kad Lankasterio valdžia nepasitiki Suffolko, galbūt todėl, kad jis atsisakė atvykti į Londoną susitikti su kancleriu, net jei atrodo, kad jis greitai susitaikė su nauja valdžia asmeniškai. Jo žmona palaikė ryšį su savo ištremtais broliais Burgundijoje. Kai 1471 m. kovo mėn. Edvardas IV grįžo į Angliją, de la Pole prisijungė prie jo, ir Edvardas atgavo sostą. Taigi Suffolk taip pat dalyvavo Barnet mūšiuose (kuriuose žuvo Warwick) ir Tewkesbury
(Jorkų giminė galiausiai sutriuškino Lancasterų armijos likučius).