Per Antrąjį pasaulinį karą jis buvo vienas iš pagrindinių kairiųjų lyderių Bendruomenių rūmuose, priešinantis karo koalicijos vyriausybei. Bevanas priešinosi griežtai cenzūrai, taikomai radijui ir laikraščiams, ir karo laikų gynybos reglamentui 18B, kuris suteikė vidaus reikalų sekretoriui įgaliojimus internuoti piliečius. Bevanas paragino nacionalizuoti anglies pramonę ir pasisakė už antrosios fronto atidarymą Vakarų Europoje, kad padėtų Sovietų Sąjungai kovoti su Vokietija. Vienoje iš jo žinomiausių kalbų prieš Čerčilį jis ištarė, kad premjeras "laimi diskusijas po diskusijų ir pralaimi kovą po kovos". Vėliau Čerčilis pavadino Bevaną "šlykštu vargu". Čerčilis buvo dažnas Bevano taikinys, kuris jam jau nepatiko po jo įsikišimo į Tonypandy riaušes ir 1926 m. Jungtinės Karalystės visuotinį streiką.
Bevanas manė, kad tai sunkus darbas. Bevanas manė, kad svarbiausia buvo Rusijos įsitraukimas į karą ir manė, kad Čerčilis buvo per daug susikoncentravęs į JAV įsikišimą. Bevanas taip pat bijojo, kad Čerčilui leistina likti neprieštaraujančiam ir neprieštaraujančiam parlamente per karą, o ateinančiuose rinkimuose jis bus beveik nepakartojamas Leiboristų partijai. Istorikas Maksas Hastingsas apibūdino Bevano vaidmenį parlamente karo metu kaip "jo skaičiai buvo tikslūs, bet jo panieka buvo priešinga to momento dvasiai - pilna dėkingumo, kaip ir premjeras". Jo žiaurus pasipriešinimas padarė jį nepopuliarų kai kurių visuomenės dalių tuo metu, jo žmona vėliau pasakojo, kaip pora dažnai gaudavo siuntinius, užpildytus išmatomis jų namuose.