1833 m. rugpjūčio 16 d. jis buvo paskirtas Ispanijos rūmų ministru. Ferdinandas VII mirė per mėnesį po to, kai atvyko į Madridą, o mažylis karalienė Izabelė, tuomet trejų metų amžiaus, buvo įkelta į savo ginčijamą sostą, remdamasi senais ispanų papročiais dėl moteriško paveldėjimo. Don Karlosas, mirusiojo karaliaus brolis, reikalavo karūnos pagal Burbonų rūmų Salijos įstatymą, kurį Ferdinandas atsisakė prieš savo dukters gimimą. Izabelė II ir jos motina Kristina, karalienė regentė, tapo konstitucinės monarchijos, katalikų absoliutizmo don Karlo atstovais. Konfliktas, kuris nuo 1830 m. Prancūzijos revoliucijos skyrė despotines ir konstitucines Europos valdžios
1834 m. balandžio 22 d. pasirašyta Keturių sutartis įpareigojo Prancūziją ir Angliją ginti konstitucinius Ispanijos ir Portugalijos sostus. Šešerius metus Villiersas toliau aktyviai ir protingai palaikė Ispanijos liberaliąją vyriausybę. Jis buvo apkaltintas, nors ir neteisingai, kad palaikė La Granjos revoliuciją, kuri išvarė karalienę motiną Kristiną iš karalystės ir pakėlė Esparterį į regento pareigas. Jis neabejotinai rėmė liberalų partijos vadovus, tokius kaip Espartero, prieš Prancūzijos rūmų intrigas; tačiau britų vyriausybės tikslas buvo įtvirtinti Izabelos sostą tikrai nacionaliniu ir liberaliu pagrindu ir išvengti tų komplikacijų, diktuotų užsienio įtakos, kurios galiausiai pasirodė tokios pražūtingos šiai princesei.