Tačiau šis renginys tapo populiarus tik 1891 metais, kai pirmoji Niujorko šešių dienų šventė buvo surengta Niujorko Medisono aikštėje
- Taip. Iš pradžių šios lenktynės buvo grynos ištvermės varžybos, kuriose vienas lenktynininkas varžėsi kuo daugiau ratų. Iš pradžių lenktynės vyko mažiau nei 24 valandas per dieną. Vairuotojai naktimis miegojo, o ryte galėjo laisvai prisijungti, kai tik norėjo. Greitesni vairuotojai pradeda važiuoti vėliau nei lėtesni, kurie, norėdami kompensuoti savo neskubumą, paaukoja miegą. Netrukus lenktynininkai pradėjo varžytis 24 valandas per parą, ir tik jų gebėjimas išlikti budrūs buvo ribotas. Daugeliui jų, kaip ir bokso žaidime, reikėjo sekundarų, kad jie išsilaikytų. Antrieji, prancūziškai vadinami "soigneurs", kaip sakoma, naudojo dopingą, kad jų raiteliai nuolatos važinėdavo. Vairuotojai tapo beviltiškai pavargę. Laikraštyje rašoma, kad majoras Tayloris: