Jis buvo jauniausias prancūzų generolas. Jis vadovavo savo divizijai per Prancūzijos mūšį, Rethelo, Šampanos-Ardeno ir Loiros mūšiuose ir iki 1940 m. birželio 22 d. paliaubų. Višės režimo metu jis išliko paliaubų armijoje, pirmiausia regioniniuose vadovybiniuose postuose, o vėliau - vyriausiuoju karių vadu Tunise. Po sąjungininkų pajėgų išsilaipinimo Šiaurės Afrikoje 1942 m. lapkričio 11 d. vokiečiai įsiveržė į laisvąją zoną; 16-osios karinės divizijos Montpeljėje vadas de Latras atsisakė įsakymų nekovoti su vokiais ir buvo vienintelis aktyvus generolas, įsakęs savo kariams priešintis įsiveržėliams. Jis buvo suimtas, bet 1943 m. pabaigoje pabėgo ir perėjo į Šarlio de Golės Laisvąją Prancūziją. 1943-1945 m. jis buvo vienas iš išlaisvinimo armijos vyresniųjų vadų, vadovavęs pajėgoms, kurios 1944 m. rugpjūčio 15 d. išsilaipino Pietų Prancūzijoje.
, tada kovojo iki Reno ir Dunojaus upės. Jis buvo vienintelis Antrojo pasaulinio karo Prancūzijos generolas, vadovavęs dideliam amerikiečių karių skaičiui, kai JAV XXI korpusas buvo pridedamas prie jo pirmosios armijos Kolmaro kišenės mūšyje. Jis taip pat buvo Prancūzijos atstovas Berlyne 1945 m. gegužės 8 d. su Eisenhaueriu, Žukovu ir Montgomeri.