Kim Hong-il (1898 m. rugsėjo 23 d. - 1980 m. rugpjūčio 8 d.) buvo Korėjos nepriklausomybės aktyvistas ir Antrosios Kinijos-Japonijos karo ir Korėjos karo generolas, vėliau tapęs Pietų Korėjos diplomatu ir politiku. Gimęs Šiaurės Pjongane, jis mokėsi Kinijoje ir Korėjoje ir trumpai dirbo mokytoju, kol jo ryšiai su kylančiu Korėjos nepriklausomybės judėjimu privedė prie jo įkalinimo. 1918 m. jis pabėgo į Kiniją ir tarnavo Kuomintango Nacionalinėje revoliucinėje armijoje 1926-1948 m., po to persikėlė į naujai nepriklausomą Pietų Korėją, kad prisijungtų prie Korėjos Respublikos armijos. Jis vadovavo Pietų Korėjos I korpusui per pirmuosius Korėjos karo metus, o vėliau buvo išsiųstas į Taipei kaip Pietų Korėjos ambasadorius Kinijos Respublikoje, kuri tuo metu
atsitraukė į Taivaną. Jis ten tarnavo devyniems metams. Jis sugrįžo į Pietų Korėją 1960 m. po balandžio revoliucijos, kuri užbaigė Syngman Rhee valdymą, ir trumpai tarnavo užsienio reikalų ministru Park Chung-hee juntos metu. Jis kandidatavo į Nacionalinę Asamblėją, pirmą kartą nesėkmingai 1960 m. ir 1963 m., o vėliau buvo išrinktas 1967 m. ir tapo pagrindine opozicinės Naujosios demokratinės partijos figūra.