Kai prasidėjo Antrasis pasaulinis karas, Italija jau buvo pagrindinė Viduržemio jūros valstybė, valdžiusi centrinės jūros baseino šiaurinius ir pietinius krantus. Po Prancūzijos žlugimo, kai buvo pašalinta pagrindinė grėsmė iš vakarų, Didžiosios Britanijos Viduržemio jūros laivynas su bazėmis Didžiosios Britanijos kontroliuojamuose Gibraltare, Maltoje, Kipre, Egipte ir Mandato Palestinoje liko vienintelė grėsmė Italijos karinei jūrų galiai Viduržemio jūroje. Albanijos įsiveržimai
, Graikijoje ir Egipte, ir Maltos apgulė siekė išplėsti Ašies kontrolę jūroje. Ši politika buvo tokia plati ir potencialiai įsibrovusi, kad jai grėsė neutralios šalys, tokios kaip Turkija, o karo metu Turkijos prezidentas İsmet İnönü pažadėjo įvesti karą tik tuo atveju, jei Sovietų Sąjunga prisijungtų prie sąjungininkų.