Užbaigi šį sakinį: 1810-ųjų pabaigoje Ispanijos karalius Ferdinandas VII, būdamas nelaisvėje, buvo pripažintas Kadiso rūmų ir Amerikoje valdančių juntų karaliumi, kuris buvo pavaldus liaudies valdžiai. Sutartyje dėl to tarp rojalistų ir patriotų kilo karinis konfliktas dėl imperijos vienybės ar nepriklausomybės. Tačiau 1814 m., po Napoleono pralaimėjimo po Valençay sutarties, Ferdinandas VII grįžo ir per valstybės perversmą vėl įvedė absoliutizmą. Ferdinandas sugebėjo nugalėti ir slopinti pusiasalyje gyvenančius liberalius ir panaikinti respublikoninę Kadiso konstituciją, nors jis negalėjo nugalėti revoliucionierių, kurie pasipriešino ir suformavo savo nacionalinius kongresus. Ispanijos karinis laivynas žlugo kare su Napoleonu, todėl praktiškai palaikė ekspedicijų pajėgas, kurios atvyko mažomis grupėmis. 1820 m. Ispanijos armija, vadovaujama Rafael Riego, sukilo prieš absoliutizmą, atkūrė vadinamąjį Trienio Liberalą ir nutraukė invazijos grėsmę Rio de la Plata ir Venesuelai, tačiau nepakeitė Ispanijos pozicijos prieš separatizmą, todėl karaliaus gynėjai Amerikoje žlugo. Per ateinančius dešimtmečius patriotų armijos laimėjo dideles pergales ir savo šalyse įgijo nepriklausomybę. Politinis nestabilumas Ispanijoje, kurioje nebuvo jūrų laivyno, kariuomenės ar iždo, įtikino daug ispanų amerikiečių, kad reikia oficialiai įkurti nepriklausomybę nuo motinos šalies. Ispanijoje
Šventosios Aljansos prancūzų kariuomenė užpuolė ir palaikė absoliutizmus, atgaivino Ferdinandą VII ir okupavo Ispaniją iki 1828 metų.