Užbaigiu šią frazę. Iš pradžių Europos valdovai Prancūzijos revoliuciją laikė vidiniu ginču tarp Prancūzijos karaliaus ir jo pavaldinių. Revoliucijos retorika tapo vis ryškesnė, o Europos monarchai paskelbė, kad jų interesai yra tokie patys kaip ir Liudvikui XVI bei jo šeimai. Pillnitzo deklaracija (1791 m. rugpjūčio 27 d.) grasino dviprasmiškomis, bet gana rimtomis pasekmėmis, jei kas nors atsitiktų karališkosios šeimos nariams. Revoliucionierių padėtis vis sunkėjo, o jų problemos tarptautiniuose santykiuose dar labiau pablogėjo, nes prancūzų emigrantai toliau agitavo, siekdami pritarti kontrrevoliucijai. 1792 m. balandžio 20 d. Prancūzijos nacionalinė konvencija paskelbė karą Austrijai,
Pirmos koalicijos karas (1792-98). Prancūzija stojo prieš daugumą Europos valstybių, kurios dalijosi sausumos ar vandens sienomis, taip pat Portugaliją ir Osmanų imperiją. Nepaisant kai kurių pergalių 1792 m., 1793 m. pradžioje Prancūzijos pajėgos buvo išvarytos iš Belgijos, Vende vyko vidinis sukilimas dėl šaukimo, plačiai paplitęs visuomenės pasipiktinimas Civiline dvasininkų konstitucija, o Prancūzijos karalius buvo ką tik nužudytas. Prancūzijos Respublikos kariuomenė buvo sutrikusi; problemos dar labiau padidėjo po to, kai buvo įvestas masinis šaukimas, "levée en masse", kuris jau sunerimusioje armijoje užpildė tūkstančius neraštingų, neišmokytų vyrų. Prancūziams 1795 m. Reino kampanija buvo ypač pražūtingas, nors jie pasiekė tam tikrą sėkmę kituose karo teatruose (žr., pavyzdžiui, Pirėnų karą (1793-95).