John Halder yra Frankfurto literatūros profesorius ir gerų žmonių pavyzdys: jis, matyt, yra atsidavęs žmonai ir vaikams, ir jis daro viską, kad pasirūpintų savo senyva motina. Jis netgi sako savo geriausiam draugui, žydui psichiatrui, kad nacionalsocialistų antisemitizmas yra "tik balionas, kurį jie išmeta į orą, kad atitrauktų mases". Bet tai Vokietija 1933 metais, ir žmonės gali pasikeisti. Cecil P. Taylor, ištyręs savo herojaus pažangą per aštuonerius metus link SS viršutinių echelonų, įtikinamai paaiškina privačius trūkumus, kurie lemia viešų monstrų patvirtinimą. Po Halderio paviršiniu "gerumu" slypi bauginantis moralinis atsiribojimas: jis gali palikti savo susimąstžiusią žmoną už atsidavusią studentę, jis parašė romaną už eutanaziją, jis girdi savo galvoje nuolatinį muzikinį partiturą, kuris padeda ištrinti kasdienybę. Tayloro teigimu, nacizmas griebėsi asmeninių charakterio trūkumų ir to, kad išsilavinusiems ir protingiems žmonėms trūko moralinio matmens. Iš pradžių Halderis tiki, kad jis gali padėti "stumti nacistus į žmoniją". Palaipsniui jis pasiduoda tuštumui, karjerizmo ir lengvo gyvenimo troškimui. Visų pirma, jis išlieka keistai atskirtas nuo tikrovės. Galų gale Halderis ne tik tampa nacių partijos nariu, bet ir tiesiogiai dalyvauja SS knygų deginime, eutanazijos eksperimentuose,
, ir, galiausiai, Adolfo Eichmano genocido Aušvico, kur Maurice, vienintelis šaltinis žydų perspektyvos spektaklyje ir originalus jėga "geras" Halder, baigiasi deportuoti.