Autoritarinis Sanation režimas ("sanation" reiškė "pagydymą"), kurį Piłsudski vadovavo iki savo mirties 1935 m. (ir liktų iki 1939 m.), atspindėjo diktatoriaus evoliuciją nuo centro kairiųjų praeities iki konservatyvių aljansų. Politinėms institucijoms ir partijoms buvo leista veikti, tačiau rinkimų procesu buvo manipuliuojama, o tie, kurie nenorėjo paklusniai bendradarbiauti, buvo represija. Nuo 1930 m. nuolatiniai režimo oponentai, daugelis iš kairiųjų, buvo įkalinami ir nukreipti į sąžiningus procesus su griežtais nuosprendžiais, pavyzdžiui, Bresto procesai.
, arba buvo sulaikyta Bereza Kartuska kalėjime ir panašiose politinių kalinių stovyklose. Be teismo 1934-1939 m. Bereza internatoriuje buvo įkalinta apie tris tūkstančius žmonių. Pavyzdžiui, 1936 m. ten buvo nuvežti 369 aktyvistai, tarp jų 342 lenkų komunistai. 1932, 1933 m. ir 1937 m. Lenkijoje sukilo maištininkų riaušės. Kitus neramumus sukėlė streikuojantys pramonės darbuotojai (pvz., 1936 m. "Kraujasis pavasaris"), nacionalistiniai ukrainiečiai ir pradėto Baltarusijos judėjimo aktyvistai. Visi jie tapo negailestingos policijos ir kariuomenės taikos taikos taikininkais. Be politinių represijų, režimas skatino Józefo Piłsudski asmenybės kultą, kuris jau egzistavo seniai prieš jam įsigyjant diktatorių galias.