Parašykite šio skyriaus tęsinį - Po pražūtingų 40-ųjų pabaigos partijos sudėtis patyrė rimtų pokyčių. Labai susilpnėjusi organizacija buvo palaikoma per 50-ųjų pradžią augančia kurdų parama ir 1949-1950 metais partija buvo vadinama iš Kurdistano, o ne iš Bagdado. Beveik visi senieji, daugiausia Bagdadai, vadovai buvo įkalinti, sukuriant tuštumą, kurį kurdai greitai užpildė. Per šį laikotarpį taip pat smarkiai sumažėjo žydų narių skaičius, be abejo, susijęs su masiniu maždaug 120 000 žydų išvykimu iš Irako tuo metu. 1952-1954 m. sukilėlių serija privedė prie karo įstatymo įvedimo, visų politinių partijų, kultūrinių grupių, profesinių sąjungų ir nepriklausomų žiniasklaidos priemonių uždraudimo bei jų lyderių arešto. Ši politika buvo sukurta per vieną iš daugelio Nuri al-Saido valdymo laikotarpių. ICP, kuri visada buvo nelegali organizacija, 1953 m. priėmė naują nacionalinę chartiją, kuri skiriasi nuo 1944 m. chartijos tuo, kad ji priėmė galimą kurdų žmonių atsiskyrimą. Pasak vieno šaltinio, tuo metu partijos narių buvo apie 500. 1953 m. birželį ir rugsėjį prasidėjo riaušės dėl kalėjimo sąlygų, pirmiausia Bagdade, o paskui Kutyje, dėl kurių policija nužudė daug komunistų politinių kalinių. Tai sukėlė nacionalinį pasipiktinimą ir pritraukė daug simpatizuojančiųjų į komunistų pusę. Antrame partijos kongrese 1956 m. partija oficialiai priėmė panarabinę poziciją. Tai buvo įkvėpta ne tik 1955 m. liepos mėn. Egipto ir SSRS sudarytu ginklų susitarimu, bet ir Egiptas kitais metais nacionalizavo Sueco kanalą, dėl ko Anglija, Prancūzija ir Izraelis atakavo Egiptą.
- Taip. Ši pro-Nasseristinė pozicija galiausiai tapo konflikto tašku po 1958 m. revoliucijos. 1958 m. partija palaikė revoliuciją ir naują Abd al-Karimo Kasimo vyriausybę, kuri labai pasikliavo partijos parama.