Palestiniečių arabai, kaimyninės arabų valstybės, pažadas išplėsti teritoriją ir tikslas užkariauti Jeruzalę galiausiai privertė Abdullah prisijungti prie jų "visų arabų karinėje intervencijoje" 1948 m. Gegužės 15 d. Jis pasinaudojo karine intervencija, kad atkurtų savo prestižą arabų pasaulyje, kuris ėmė įtarti jo santykinai gerus santykius su Vakarų ir žydų lyderiais. Abdullah ypač norėjo užimti Jeruzalę kaip kompensaciją už Mekos globos praradimą, kurią tradiciškai turėjo Hašimitai, kol Ibn Saudas užėmė Hejaz
1925 metais. Abdullah vaidmuo šiame kare tapo reikšmingas. Jis nepasitikėjo kitų arabų tautų lyderiais ir manė, kad jie turi silpnas karines pajėgas; kiti arabai atsako nepasitikėdami Abdullahu. Jis save laikė "aukščiausiu arabų pajėgų vadu" ir "įtikino Arabų lygą paskirti jį" į šią pareigą. Jo pajėgos, vadovaujamos britų vadas Glubbas Paša, nepasiekė žydų valstybei skirtos teritorijos, nors ir susidūrė su Yishuv pajėgomis aplink Jeruzalę, kuri turėjo būti tarptautinė zona. Pasak Abdullah el-Tell, karaliaus asmeninis įsikišimas paskatino Arabų legioną įžengti į Senąjį miestą prieš Glubbo norus.