- Miután Jacques Chirac elnök elismerte a francia állam felelősségét az együttműködés során 1995-ben, a Vel' d'Hiv razzia évfordulóján
Judt a "New York Times" véleménycikkében azt írta, "olyan emberek, mint Jean-Paul Sartre és Michel Foucault furcsa módon csendben voltak. Az egyik ok az volt, hogy szinte megszállottjaik voltak a kommunizmusnak. Miközben kihirdették, hogy "be kell vonulni", hogy ki kell állniuk, a értelmiségiek két generációja elkerült minden olyan etikai kérdést, amely nem tudna előmozdítani, vagy bizonyos esetekben visszatartani a marxista ügyet. Vichy-t néhány szenile fasiszta munkájának tekintették. Senki sem vizsgálta alaposan, mi történt a megszállás alatt, talán azért, mert nagyon kevés értelmiségi, bármilyen politikai irányból, mondhatta, hogy "jó" háború volt, mint Albert Camus. Senki sem állt fel, hogy felkiáltson a magas rangú tisztviselőkre, mint Émile Zola a Dreyfus-ügyben. Amikor Simone de Beauvoir, Roland Barthes és Jacques Derrida a nyilvánosság színterébe lépett, általában egy messzi, Madagaszkárban, Vietnamban vagy Kambodzsában bekövetkezett válságot jelentette. Még ma is, a politikailag elkötelezett írók cselekvésre szólítanak fel Boszniában, de csak ritkán avatkoznak be a francia múltra vonatkozó vitákba".