A megszállás kezdetétől fogva a párizsi zsidókat különösen durván bántak velük. 1940. október 18-án a német megszállási hatóságok elrendelték, hogy a zsidóknak különleges státusza legyen, és megtiltsák a szabad szakmák, például a kereskedelem, az ipar, így hatással van az ügyvédekre, orvosokra, professzorokra, bolttulajdonosokra, valamint megtiltsák bizonyos éttermek és nyilvános helyek, és hogy vagyonukat lefoglalják. 1942. május 23-án Adolf Eichmann, a Gestapo zsidóellenes részlegének vezetője titkos parancsot adott a francia zsidók Auschwitz-i koncentrációs táborba való deportálására. 1942. május 29-én a megszállt zónában minden hat évesnél idősebb zsidónak viselnie kellett a sárga Dávid-csillag jelvényt. Júliusban megtiltották a zsidóknak az összes főutcát, mozit, könyvtárat, parkot, kertet, éttermet, kávézót és más nyilvános helyet, és a metró utolsó kocsijában kellett utazniuk. 1942. július 16-17-én a németek parancsára 13 152 zsidót (4115 gyermeket, 5 919 nőt és 3118 férfit) gyűjtött össze a francia rendőrség. A páratlanokat és a gyermek nélküli párokat Drancyba vitték, Párizstól mintegy 20 kilométerre északra, míg a családokból álló 8160 férfit, nőt és gyermeket a
A "Vélodrome d'Hiver" ("Vel' d'Hiv") stadion, a "rue Nelaton" a 15. kerületben, ahol a nyár forróságában össze voltak tömörülve, alig volt étel, víz és higiéniai létesítmények öt napig, mielőtt Drancy-be, Compiègne-be, Pithiviers-be és Beaune-la-Rolande-be küldték őket, az auschwitzi elpusztító tábor előzményei. A németek kudarcnak tekintették a körözést, mivel 32 000 személyre készült vonatok voltak. A letartóztatások 1943-ban és 1944-ben is folytatódtak. A felszabadítás idejére becslések szerint 43 000 zsidót a párizsi régióból, vagyis a közösség teljes népességének körülbelül felét, küldtek a koncentrációs táborokba, és 34 000-en haltak meg ott.