Az I. világháború végén a Kongresszus 1020 embert engedélyezett a tengerészgyalogság légierőjének, és állandó légi állomások létesítését Quantico-ban, Parris Island-en és San Diegóban. Az Egyesült Államok átvette a globális hatalom szerepét, és a tengerészgyalogság lett a katonai beavatkozás kedvenc erője; ahová a tengerészgyalogság ment, oda ment a tengerészgyalogság légiereje is. A banánháborúk idején, miközben banditákkal és lázadókkal harcoltak olyan helyeken, mint Haiti
A Dominikai Köztársaságban és Nicaraguában a tengerészgyalogság pilótái elkezdtek kísérletezni a levegő-föld taktikaival, és elsődleges küldetésüknek tekintették a tengerészgyalogság földi tagjainak támogatását. A tengerészgyalogság Haitin kezdte kifejleszteni a merüléses bombázás taktikáját, és Nicaraguában, ahol elkezdték tökéletesíteni. Míg más nemzetek és szolgálatok már kipróbálták ennek a technikának a változatait, a tengerészgyalogság pilótái voltak az elsők, akik átvették és a taktikai doktrínájuk részévé tették. A tengerészgyalogság légiereje Nicaraguában kifejlesztette a járőrállomások légi ellátásának képességét, a Fokker F.VII tri-motorokból szállított csomagokat. Még a Karib-térségben történt események előtt is, az úttörő tengerészgyalogság pilótái, mint például Alfred Cunningham megjegyezték 1920-ban, hogy "...az egyetlen kifogás a légiközlekedés számára bármely szolgálatban az, hogy hasznos a földön lévő csapatok segítésében, hogy sikeresen teljesítsék küldetésüket. ""