A nacionalizmus Hoxha politikájának alapjául szolgált, mivel a háború egy olyan " ostromállapotú nacionalizmust" hozott létre, amely tele volt azzal a mítosszal, hogy az albán katonai bátorság legyőzte a tengelyerők, amelyek az oktatás és a kultúra kontextusában a rezsim középpontjába kerültek. Hoxha nacionalizmusának egyéb témái közé tartozott Skanderbeg tiszteletének tiszteletben tartása, a Prizren-i találkozó (1878), az ábécé kongresszus (1908), az albán függetlenség (1912) és az alapító atyja, Ismail Qemali, az olasz vereség a
Vlora háború (1920) és Hoxha, mint az új Albánia alkotója. A kommunizmus idején számos albániai történész nacionalista szemlélettel (Ramadan Marmallaku, Kristo Frasheri, Skender Anamali, Stefanaq Pollo, Skender Rizaj és Arben Puto) szándékosan hangsúlyozta "a török vadságot" és "a hős keresztény ellenállást" az oszmán állam ellen Albániában. Egyes tudósok, akik ellenálltak az iszlámellenes és törökellenes propaganda irányzatoknak, üldözték őket, miközben a kommunista rezsim a középkori albánokkal kapcsolatos mítoszokra helyezte a hangot, úgy értelmezve őket, mint a "hős illir proletariátust". Ebben az összefüggésben Hoxha megőrizte a nemzeti emlékműveket a városi területeken, egyes településeket "múzeumi városoknak" nevezve, és hangsúlyozta a kulturális örökség, a népi dalok, táncok és jelmezek megőrzésének szükségességét is. Hoxha olyan kulturális környezetet teremtett és generált, amelyet az irodalom, a földrajz, a történelem, a nyelvészet, az etnológia és a folklór területén a nacionalizmust hangsúlyozó doktrinális propaganda uralkodott, hogy az albán emberek megértsék a múltjukat. Az emberek között az volt a hatása, hogy elszigeteltséget, idegengyűlöletet, szlavofóbiát, nyelvi egységességet és etnikai összetettséget keltett.