Írj folytatást erre a bekezdésre - A pusztító lisszaboni földrengés után
1755. november 1-jén, évtizedekkel az "Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal" (1710) publikálása után Leibniz filozófiai optimizmusát és teodiceáját jelentős kritikával bírálták a társai, a felvilágosodás filozófusai és a keresztény teológusok. Leibniz kritikusai, mint például Voltaire, azzal érvelnek, hogy a világ túl sok szenvedést tartalmaz ahhoz, hogy igazolja az optimizmus. Míg Leibniz azzal érvelt, hogy a szenvedés jó, mert az emberi akaratot ösztönzi, a kritikusok azzal érvelnek, hogy a szenvedés mértéke túl súlyos ahhoz, hogy igazolja azt a hiedelmet, hogy Isten megteremtette a "legjobb minden lehetséges világot". Leibniz is foglalkozik ezzel az aggodalommal, figyelembe véve, hogy Isten mit kíván megtörténni (előzetes akarata) és mit hagy megtörténni (következményes akarata). Mások, mint például a keresztény filozófus Alvin Plantinga, kritizálták Leibniz teodiceáját azzal, hogy valószínűleg nincs olyan, hogy "a legjobb" az összes lehetséges világból, mivel mindig elképzelhető egy jobb világ, például egy olyan világ, ahol egy erkölcsileg igazságos ember van.