Az iszlám antiszemitizmus ugyan nőtt az arab-izraeli konfliktus nyomán, de a közel-keleti országokban zsidók elleni lázadások voltak Izrael megalapítása előtt, beleértve a Casablanca, Shiraz és Fez zavargásait az 1910-es években, mészárlásokat Jeruzsálemben, Jaffában, Safedben és Hebronban az 1920-as években, pogromokat Algéria, Törökország
és Palesztinában az 1930-as években, valamint az iraki és a tunéziai zsidók elleni támadásokban az 1940-es években. Amikor a palesztin arab vezető, Amin al-Husseini úgy döntött, szövetséget köt Hitler Németországgal a második világháború alatt, 180 zsidót öltek meg, és 700 zsidó sérült meg a náci ihletésű 1941-es zavargásokban, amelyek a Farhud néven ismertek. A közel-keleti zsidókat is érintette a holokauszt. Észak-Afrika nagy része náci ellenőrzés alá került, és sok zsidót megkülönböztettek és rabszolgaként használtak, amíg a tengely nem vereséget szenvedett. 1945-ben zsidók százai sérültek meg az erőszakos tüntetések során Egyiptomban, és a zsidó tulajdonokat tönkretették és kifosztották. 1945 novemberében 130 zsidót öltek meg Tripoliban egy pogrom során. 1947 decemberében, röviddel az ENSZ felosztási tervének végrehajtása után, az arab zavargások több száz zsidó áldozatot okoztak Aleppóban, köztük 75 halottat. Adenben 87 zsidót öltek meg és 120-at sebesítettek meg. Egy muzulmán tengerészcsoport kifosztotta a zsidó házak és üzletek Manama-ban. 1948 folyamán újabb lázadások zajlottak a zsidók ellen Tripoliban, Kairóban, Oujdában és Jeradában. Amikor az első arab-izraeli háború véget ért 1949-ben, egy gránátos támadás a Damaszkusz Menarsha zsinagógájánál elvette egy tucat életét és harminc sebesültet. Az 1967-es hatnapos háború további üldöztetést idézett elő a zsidók ellen az arab világban, ami a zsidó kivándorlás növekedéséhez vezetett, amely Izrael megalapítása után kezdődött. A következő években az arab országok zsidó lakossága az 1948-as 856 000-ről a 2009-es 25 870-re csökkent a kivándorlás eredményeként, főleg Izraelbe.