Írj egy folytatást erre a bekezdésre - A Plitvici-tavak incidensével
1991 márciusának vége/áprilisának elején a horvát függetlenségi háború kitört a horvát kormány és a lázadó etnikai szerbek között a SAO Krajina (a jelenleg szerbek által ellenőrzött Jugoszláv Népi Hadsereg által erősen támogatott). 1991. április 1-jén a Krajina SAO bejelentette, hogy elválasztja magát Horvátországtól. Közvetlenül Horvátország függetlenségi nyilatkozatát követően a horvát szerbek létrehozták a Nyugat-Szlavóniát és a Kelet-Szlavóniát, Baranját és Nyugat-Srijemet. Ez a három régió 1991. december 19-én egyesült a Szerb Krajina Köztársasággal (RSK). Az idegengyűlölet és az etnikai gyűlölet hatása Jugoszlávia összeomlásában nyilvánvalóvá vált a horvát háború alatt. A horvát és a szerb fél propagandája félelmet keltett, azt állítva, hogy a másik fél elnyomásba fog keveredni ellenük, és eltúlozza a halálos áldozatok számát, hogy növelje a lakosságuk támogatását. A háború első hónapjaiban a szerbek által dominált jugoszláv hadsereg és haditengerészet szándékosan lőtte le Split és Dubrovnik civil területeit, amelyek az UNESCO világörökségi listáján szerepelnek, valamint a közeli horvát falvakat. A jugoszláv sajtó azt állította, hogy a tettek a fasiszta ustaše erők és a nemzetközi terroristák jelenléte miatt történtek a városban. Az ENSZ nyomozásai azt találták, hogy ilyen erők nem voltak abban az időben Dubrovnikban. A horvát katonai jelenlét később nőtt. A montenegrói miniszterelnök, Milo Đukanović, akkoriban Milošević szövetségese, fellebbezett a montenegrói nacionalizmushoz, és megígérte, hogy a Dubrovnik elfoglalása lehetővé teszi Montenegró terjeszkedését a városba, amely szerint történelmileg Montenegró része volt, és elítélte Montenegró jelenlegi határait, mint "az öreg és rosszul képzett bolsevik térképészek által rajzoltakat".