Írj folytatást erre a bekezdésre - Ahogy a háború előrehaladt, az angliai csata a légi felsőbbrendűségért folytatott harcból London, Coventry és más brit városok stratégiai és légi bombázásává fejlődött. Ennek megtorlásaként a britek felépítették a RAF Bombázó Parancsnokságát, amely képes volt több ezer tonna bombát szállítani egyetlen célpontra, annak ellenére, hogy az 1940-es nehéz kezdeti bombázó áldozatok voltak. Arthur Travers Harris irányította a bombázókat, hogy megtörje a németek lelkesedését és megszerezze a megadás, amit Douhet 15 évvel korábban megjósolt. Az Egyesült Államok csatlakozott a háborúhoz, és az USAAF jelentősen megerősítette a kampányt, a Nyolcadik Légierő bevonásával az európai színtérre. Számos várost, nagyokat és kiseket is, gyakorlatilag lerombolták a szövetségesek. Köln, Berlin, Hamburg
és Dresden a leghírhedtebbek közé tartoznak, az utóbbi kettő tűzvészként fejlődik. W. G. Sebald könyve, "A pusztítás természetes történelméről" megjegyzéseket tesz a német városok szőnyegbombázásáról, és megkérdezi, hogy miért nem játszik nagyobb szerepet a német nemzeti tudatban, és miért gyakorlatilag egyetlen német szerző sem írt az eseményekről. Annak ellenére, hogy nem volt irodalmi lefedettség, a II. Világháború utáni években kialakult egy filmstílus, a romfilm, amely a városi roncsok között készült, és bemutatta azoknak a szürke életét, akiknek újra kellett építeniük a lerombolt városokat.