Írj egy folytatást erre a bekezdésre - A kommunista forradalom után
1978-ban Afganisztánban, a kommunista rezsim által a lakosságra kényszerített autoriter cselekedetek az afgán polgárháborúhoz vezettek, a mudzsahedinek vezetésével a rezsim elleni népi visszavágás. A Szovjetunió attól félt, hogy elveszíti befolyását Közép-Ázsiában, így miután egy KGB jelentés azt állította, hogy Afganisztán néhány hét alatt elfoglalható, Brezhnev és több vezető párt tisztviselője beleegyezett a teljes beavatkozásba. A kortárs kutatók hajlamosak azt hinni, hogy Brezhnev félre lett informálva az afganisztáni helyzetről. Egészsége romlott, és a közvetlen katonai beavatkozás támogatói átvették a többségi csoportot a Politbüro-ban csalással és hamis bizonyítékok felhasználásával. Egy viszonylag mérsékelt forgatókönyvet támogattak, amely 1500-2500 fős szovjet katonai tanácsadók és technikusok karját tartotta fenn az országban (akik már az 1950-es évek óta nagy számban voltak ott), de nem értettek egyet a rendszeres hadsereg egységének küldésével több százezer katonában. Néhányan úgy vélik, hogy Brezhnev aláírását a rendeletre anélkül szerezték, hogy elmondták volna neki a teljes történetet, különben soha nem hagyta volna jóvá egy ilyen döntést. Az Egyesült Államok szovjet nagykövete, Anatolij Dobrynin úgy vélte, hogy a támadás mögött álló igazi mester, aki félreinformálta Brezhnev-et, Mihail Suslov volt. Brezhnev személyes orvosa, Mikhail Kosarev később emlékeztetett arra, hogy Brezhnev, amikor józan eszében volt, valójában ellenállt a teljes körű beavatkozásnak. Az Állami Duma alelnöke, Vladimir Zhirinovsky hivatalosan kijelentette, hogy annak ellenére, hogy a katonai megoldást némelyek támogatják, a keményvonalas védelmi miniszter, Dmitrij Ustinov volt az egyetlen politikai hivatal tagja, aki ragaszkodott a rendszeres hadsereg egységek küldéséhez. A szovjet katonai intézmény egyes részei ellenezték a szovjet katonai jelenlétet Afganisztánban, mivel úgy vélték, hogy a Szovjetuniónak békén kell hagynia az afgán politikát.