A német történelem leghosszabb háborúja a nagyhatalmak beavatkozásával globális háborúvá vált. Ennek oka elsősorban a reformáció következtében kialakult vallási felekezetek közötti konfliktus volt. Így a birodalom délnyugati részén a katolikus és a protestáns fejedelmek egymással szemben álltak ellenségként - a katolikusok (a császár, Bajorország) a Szövetségben egyesültek, a protestánsok (a Palatinus, Baden-Durlach, Württemberg választói) pedig az Unióban. Elődjétől eltérően a következő herceg, Johann Friedrich (1582-1628) nem vált abszolút uralkodóvá, és kénytelen volt elismerni hatalmának korlátait. Uralkodása alatt, amely 1628 júliusában ért véget, Württemberg súlyosan szenvedett a harmincéves háború miatt, bár maga a herceg nem vett részt benne. Fia és utódja, III. Eberhard (1628-1674) azonban Franciaország és Svédország szövetségese lett, amint 1633-ban betöltötte a korhatárát, de a
A császári csapatok elfoglalták a hercegséget, és maga a herceg néhány évre száműzetésbe ment. A Westfáliai Béke visszaállította őt, de egy népességtelen és szegény országba, és a fennmaradó éveit a hosszú háború katasztrófáinak helyreállításában töltötte. Württemberg volt a háború központi csatatérje. A lakosság 57%-kal csökkent 1634 és 1655 között, elsősorban a halálesetek és betegségek, a csökkenő születési arány és a rémült parasztok tömeges kivándorlása miatt.