Írj folytatást erre a bekezdésre - Annak ellenére, hogy a radikális anti-imperializmus a bolsevizmus eredeti alapvető értéke volt, a Szovjetuniót 1940 óta széles körben úgy tekintették, mint egy de facto birodalmi hatalmat, amelynek ideológiája nem engedte meg, hogy elismerje a saját imperializmusát. A szovjet ideológiai nézőpontból a szovjetpárti frakciók minden országban az "nép" egyetlen törvényes hangja voltak, függetlenül attól, hogy kisebbségek voltak-e. Minden más frakció egyszerűen a "nép" osztályellensége volt, eredendően illegitim uralkodók, függetlenül attól, hogy többségi frakció volt-e. Így, ezen nézet szerint, bármelyik ország, amely szovjet vagy szovjet szövetséges lett, természetes módon jogos önkéntes vággyal tette, még akkor is, ha a kérelmezőknek szovjet segítségre volt szükségük ahhoz, hogy ezt megvalósítsák. A legfőbb példa a finnországi szovjet invázió volt.
Káréliának finn részei, Lengyelország szovjet megszállása, a balti államok szovjet megszállása, és a háború utáni de facto uralom a keleti blokk szatellit államain a teljes függetlenség ürügyén. A szovjetunió utáni időszakban még sok ukrán, grúz és örmény is úgy érezte, hogy országait erőszakkal annektálták a bolsevikok, de ez problémás nézet volt, mert a szovjetpárti frakciók ezekben a társadalmakban egykor szintén jelentősek voltak. Mindkét frakció úgy érezte, hogy a másik nem képviseli az igazi nemzeti érdekeket. Ez a polgárháborúhoz hasonló paradoxon a Krím Orosz Föderáció általi annektálásában is megfigyelhető volt, mivel az oroszbarát krímeket illegitimnek tekintették az ukránbarát krímek, és fordítva.