Zulfikar Ali Bhutto, az intézményesítés egyik alapító tagja új identitást keresett Pakisztánnak, főleg olyanot, amelyet nem osztott meg a szomszédos rivális Indiával. Ennek megfelelően Pakisztán "segítségért, ideológiáért és stratégiai együttműködéséért" a Közel-Keletre tekintett, miközben hátat fordított a Dél-Ázsiában Indiával közös történelmének. Tovább építve az Ayub Khan-kor politikájára, Kasmír továbbra is fontos volt a létesítmény számára számos okból; leginkább a stratégiai jelentőségének köszönhetően Pakisztán számára. Továbbá, ez egy esélyt jelentett Pakisztán számára, hogy teljesítse alapító elképzelését, a kétnemzet elméletét, hogy "az elnyomott indiai muszlimok hazája" legyen. (Bár nagyon kevesen, egyre többen akarják, hogy Pakisztán kijusson az indiai Kasmír-konfliktusból.) A kasmír konfliktuson kívül Indiát mint nemzetet minden tekintetben létező fenyegetésnek tekintették Pakisztán számára, különösen a
1971-ben a muszlim többségű Banglades (korábban Kelet-Pakisztán) elszakadása, és az utóbbi meggyőződése, hogy India nem jelent egzisztenciális fenyegetést, hatékonyan veszélyezteti a kétnemzet elméletét.