A 19. és 20. században, mielőtt a magas vérnyomás hatékony farmakológiai kezelése lehetséges lett volna, három kezelési módot használtak, amelyek mindegyike számos mellékhatással járt: szigorú nátrium-korlátozás (például a rizs-diéta), szimpatektómia (a szimpatikus idegrendszer részei sebészeti eltávolítása) és pirogénterápia (a láz okozó anyagok injekciója, közvetett módon csökkentve a vérnyomást). Az első vegyi anyag a magas vérnyomás kezelésére, a nátrium-tiocianát, 1900-ban használták, de sok mellékhatása volt, és nem volt népszerű. A második világháború után számos más szer került kifejlesztésre, amelyek közül a legnépszerűbb és ésszerűen hatékony tetramethylammonixamid, a hexametrium-klór, a renátrium-hidralazín és a szulfin (a szubszulfin szervesztől származó).
tartalék