Töltse ki a következő mondatot: Az 1984-es választásokon, a Munkáspárt és a Likud, a területi kompromisszum vitájának ellentétes oldalain, koalícióba kényszerültek, és minden gondolatot a földért a békéért terjesztettek. Az 1980-as években Sharon kényszerintézkedéseket alkalmazott a népesség ellenőrzése érdekében, mint például a "kijárási tilalom, az otthonok lerombolása és a fák kiirtása", egy olyan politikát, amelyet Rabin 1985-ben megerősített, miközben az izraeli települések "csúszó de facto annektációt" jelentettek, amely táplálta a palesztin elégedetlenséget. 1985-ben az Egyesült Államok fekete jogászainak nemzeti konferenciája összeállított egy jelentést, amelynek címe "Bantustánok a Szentföldön" volt, és analógiát hozott létre azzal, ami a Ciszjordániában történt. A kifejezést akkoriban nagyon rossz néven emelték, de 15 évvel később egy amerikai összehasonlító jogi tudós és afrikanista, Adrien Wing azt írta, hogy a következő másfél évtizedben a terület szabályozásával kapcsolatos események úgy tűntek, hogy alátámasztják az analógia meggyőzőségét. 1987 végére a feszültség fokozódott, és népi felkelés kezdődött. 1988-ban Jordánia lemondott Palesztináról, és a Palesztin Nemzeti Tanács Palesztin Államot hirdette ki. Sharon 1991-ben bejelentette a Hét Csillag tervét, amely a zöld vonal mentén településeket szorgalmazott, "a következetes felszámolásának szándékával". Az 1992-es Meretz-Sheves terv négy palesztin kantont tervezett, amelyeket zsidó települési zónák osztottak meg, és később egy olyan tervként fejlődött ki, amely minden nagyobb települési blokkot annektált három "autonóm palesztin enklávéval" együtt, amelyet "önrendelkezési egység" "bantustanizálásának" nevezett. Az Intifáda elvesztette lendületét a
A 1991-es madridi konferencia, amely 1949 óta először hozta össze az izraeli és a palesztin képviselőket, és 1992-ben Rabin megígérte, hogy megállítja a települések terjeszkedését, és titkos tárgyalásokat kezdett a PLO-val.