A francia felszabadítás idején Zyromski csatlakozott a Nemzeti Front ellenállási mozgalmához. Az SFIO kongresszusát követően, amely a PCF által javasolt Egység Chartát írta alá, csatlakozott a PCF-hez. Első választási megbízatását 1946-ban kapta, mint a Lot-et-Garrone-i minisztérium köztársasági tanácsosaként, amelyet két évig tartott, és nem indult újra 1948-ban. A PCF-ben Zyromski meglepően tolerált függetlenséget mutatott, még akkor is, amikor 1959-ben aláírta egy tribünt, amelyben kritizálta a párt belső demokráciájának hiányát. A
1968-ban Csehszlovákia megszállása után azonban megállította a párt minden tevékenységét. Feleségének 1962-es halála után Melunba költözött, ahol 1975-ben halt meg.