Töltse ki a következő mondatot:
1934-ben a nyugati part part menti sztrájkban Bridges volt a Nemzetközi Tűzállók Szövetségének (International Longshoremen's Association, ILA) vezetője. 1937-re a CIO-hoz kapcsolódó, elszakadt International Longshore and Warehouse Union (ILWU) elnöke lett. Már csak az a folyamat, hogy Bridges közelebb került a CIO-hoz és megalapította az ILWU-t, elegendő volt ahhoz, hogy a "TIME" magazin 1937. július 19-i számának borítójára kerüljön. A "CIO to Sea" címlapjában a "TIME" megjegyezte, hogy a Kis acélsztrájk kudarcával John L. Lewis, mind az Egyesült Bányamunkások, mind az Ipari Szervezetek Kongresszusának vezetője a tengeri szakszervezetekhez fordult, hogy segítsen felépíteni a még mindig új CIO-t. A CIO kezdeti vezetői közé tartozott: Philip Murray az acélmunkások szervezőbizottsága (SWOC); Sidney Hillman az Amalgamated Clothing Workers; Harvey Fremming az olajmező, a gázkutak és a finomítói munkások; és Charles P. Howard a Tipográfiai Szakszervezetből. Lewis már több tengerészeti szakszervezeti vezetőt is összegyűjtött: Joseph Curran-t a felkelő keleti parti tengerészekből (National Maritime Union; E. T. Pinchin kapitány a Masters, Mates &amp; Pilots of America-ból; Vincent Malone a Marine Firemen, Oilers, Watertenders &amp; Wipers Association-ból; és Mervyn Rathborne elnök az American Radio Telegraphists-ból. A "TIME" szerint Lewish azt akarta, hogy Bridges, aki akkor még az ILA Csendes-óceán part menti kerületének elnöke volt, vezesse a CIO tengeri részlegét. A "TIME" Bridgesről azt írta, hogy "a Csendes-óceán boggy embere". Azonban a "TIME" megjegyezte: "Ez az a tény, hogy bár Harry Bridges nem forradalmár, emberek milliói úgy gondolják, hogy ő az", és ezt a tényt potenciális problémaként emelte fel Lewis számára és a kommunista vezetésű szakszervezetek vonzására. Bridges ellenségei (és így Lewis problémái) között a "TIME" William Randolph Hearst kiadót nevezte ki főnek. 1939 júliusában Bridges a CIO "nyugati parti igazgatójaként" szolgált.