Írj folytatást erre a bekezdésre - A lengyel-litván husárok elsődleges harci taktikája a támadás volt. Átvitték a támadást az ellenség felé, és keresztül. A támadás lassan indult, és viszonylag laza formációban. A csapat fokozatosan felgyorsult, és a közelgő ellenséghez közeledve lezárta a sorokat, és közvetlenül a harc előtt elérte a legmagasabb sebességét és a legközelebbi formációját. Többször megismételték a támadást, amíg az ellenséges formáció meg nem szakadt (kiegészítő kocsijuk volt tartalék lándzsákkal). A súlyosan páncélzott huszárok és lovak támadási taktikája közel két évszázadig hatékony volt. A huszárok hosszú lándzsákkal (a huszár lándzsája általában 4,5 és 6,2 méter hosszú volt), egy "koncerz" (dugó kard), egy "szabla" (sabre), egy vagy két pisztoly és gyakran egy karabin vagy arquebus, lengyelül "bandolet" néven ismert. A szárnyas husarok más fegyvereket is hordoztak, mint például a "nadziak" típusú háborús kalapácsot és a harci fejszéket. A könnyebb, török stílusú nyereg lehetővé tette, hogy több páncélt használjanak a lovak és a harcosok. Ráadásul a lovakat úgy tenyésztették, hogy nehéz terhelés mellett nagyon gyorsan futjanak, és gyorsan felépüljenek. Ezt a régi lengyel lovak keleti lovakkal, általában tatár törzsekből származó lovakkal való tenyésztésével érték el. Ennek eredményeképpen ezek a lovak több száz kilométert tudtak járni, több mint 100 kilogramm terheléssel, és még mindig képesek voltak egy pillanat alatt feltölteni. A huszárlovak szintén nagyon gyorsak és manőverezhetőek voltak. Ez lehetővé tette a husárok számára, hogy harcoljanak bármilyen lovassal vagy gyalogos erővel, a nyugati nehéz "kissaierektől" a gyors tatárokra. Széles körben a világ legerősebb lovassága volt. A Lubiszew-i csatákban 1577-ben, Byczyna
(1588), Kokenhausen (1601), Kircholm (1605), Kłuszyn (1610), Chocim (1621), Martynów (1624),