Egy cikk Andrei P. Tsygankov által a "The New York Times", a "The Washington Post" és a "The Wall Street Journal" szerkesztői cikkekről, amelyek a 2008 és 2014 közötti orosz belpolitikai eseményekre vonatkoznak, megállapította, hogy a szerkesztői cikkek túlnyomórészt negatív nézetet képviseltek az orosz kormányról, olyan kérdések alapján, mint "a választások, az ellenzék és a kisebbségek jogai, az igazságszolgáltatás, a tulajdonjogok védelme, a média szabadsága, a civil társadalom és a civil szervezetek fejlődése, a polgárok védelme a bűnözés és a terrorizmus ellen, a hatalom átadásának mechanizmusai, Putyin és Medvedev attitűdjei, valamint a nyugati nemzetekkel való kapcsolatok". Tsygankov azt állította, hogy a szerkesztői cikkek nem tükrözik megfelelően a "semleges és pozitív kereteket, és olyanokat, amelyek hangsúlyozzák az ország viszonylagos haladását vagy a fejlődésében szembesült objektív nehézségeket". Ezzel szemben James Nixey, a Chatham House Oroszország és Eurázsia Programjának munkatársa azt állította, hogy a tisztességes beszámolók nem igényelnek hamis egyenértékűséget az orosz és a nyugati cselekedetek között, és hogy az Oroszországról szóló negatív beszámoló érthető volt, tekintettel a Krímben, Grúziában és Ukrajnában folytatott viselkedésére.
, és Szíriában, és a szegény emberi jogi rekord. Piers Robinson azzal érvel, hogy mind az orosz, mind a nyugati média elfogult, írta: "a mainstream média, bárhol is alapuljon, széles körben elismert, hogy túlságosan tiszteletteljes a politikai és gazdasági hatalom iránt, és ez azt jelenti, hogy a hírek fogyasztói".