A fegyverszünet után Gorresio nagyon rövid ideig visszatért a Il Popolo di Roma munkájához, amíg az új uralkodók szemében el nem nyomták, kompromittálták, a Mussolini kormányokkal való kapcsolatának mértékével. A
A háború végén Európában két testvére eltűnt, feltételezhetően meghalt, a németek oldalán harcolt az orosz fronton. Gorresio most elindult egy "Cursus honorum"-ra, amihez eleget tett. A demokratikus kormányzás visszatérésével saját politikai filozófiája láthatóbbá vált. Sosem volt kommunista, de nem is lehetne egy olasz "kereszténydemokratának" tekinteni. Egy politikai párthoz való csatlakozás veszélyeztethette volna újságírói függetlenségét, és ez nem volt valami, amit valaha is tett, de a hozzáállása hajlamos volt összehangolni a liberális baloldalon, vagy a szociáldemokráciával, amely most felbukkant vagy visszatért, mint jelentős politikai erő másutt Nyugat-Európában. Visszatekintve Gorresiót egy közép-baloldali "harmadik erő" részeként lehet látni, amely a háború utáni időszakban kezdte meghatározni magát, és az 1950-es években valamiféle "etikus" szerepet vállalt a közvélemény intellektuálisan hajlamosabb elemeinek növekvő fellebbezésével. Olaszország újonnan feltámadt média-establishmentjében a tendencia további képviselői, széles körben meghatározva, olyan barátokat és kollégákat is magukban foglaltak, mint Mario Pannunzio, Arrigo Benedetti, Ennio Flaiano és Eugenio Scalfari. A demokrácia utáni korszakban számos új, laza liberális irányzatú folyóirat és újság jelent meg, köztük a L'Europeo, az Il Mondo és a La Stampa. Vittorio Gorresio rendszeresen közreműködött mindegyikben.