Írj egy folytatást erre a bekezdésre - A japán előretörést a Csendes-óceánon megállították 1943 elején az ausztrál csapatok Új-Guineában és az amerikai csapatok Guadalcanalban, azután a szövetségesek támadásba kezdtek, Új-Guineán és a Salamon-szigeteken keresztül a Fülöp-szigetek felé haladva. 1944 folyamán a szövetségesek elkezdték tervezni, hogy visszafoglalják Borneót. Douglas MacArthur tábornok délnyugati csendes-óceáni területének főparancsnoksága volt felelős a művelet tervezéséért, de az amerikai erők elkötelezettségének köszönhetően a Fülöp-szigetek visszafoglalására, a Borneo visszafoglalásának feladatát elsősorban az ausztrál szárazföldi erőkre osztották ki. A szövetséges hadműveletek Borneóban a Labuan-i Tarakan-ban történtek.
, és Balikpapan. Eredetileg MacArthur arra szándékozott, hogy a Borneót a Java visszafoglalásának ugródeszaként használja, de ezt a műveletet később törölték, és a Holland Kelet-Indiaiak felelőssége a brit vezetésű Délkelet-Ázsia Parancsnokságra került. A tervezési szakaszban az ausztrál katonai erők parancsnoka, Thomas Blamey tábornok nem javasolta a Balikpapan-i leszállást, mivel úgy vélte, hogy ez nem szolgálna stratégiai célt. Hosszú átgondolás után az ausztrál kormány beleegyezett, hogy erőt biztosít erre a műveletre. Az Egyesült Államok vezérkarának is aggodalmaik voltak a művelet stratégiai szükségességével kapcsolatban, de Garth Pratten történész szerint MacArthur manipulálta mind az ausztrál kormányt, mind a vezérkar főnökeit, hogy jóváhagyják Balikpapan elfoglalását. Chris Coulthard-Clark történész szerint a hadművelet kijelentett célja az volt, hogy "biztonsággá tegye a kikötőt és az olajmezőket a területen, és létesítsen egy bázist, ahonnan jövőbeli hadműveleteket indítanak". Ezenkívül a Holland Kelet-Indiák kormányzati ellenőrzése is helyreállna.