Röviddel a szovjet afganisztáni beavatkozás után Muhammad Zia-ul-Haq tábornok, a katonai kormány magas rangú katonai tagjainak és technokratáinak találkozójára hívott. Ezen a találkozón Zia-ul-Haq tábornok felkérte a hadsereg vezérkari főnökét, Khalid Mahmud Arifot (1965-es és 1971-es háború veteránja) és a közös vezérkari főnökök elnöke, Muhammad Shariff admirálist (akiet India hadifoglyul ejtett 1971-ben a bangladesi felszabadítási háború alatt), hogy vezessenek egy specializált polgári-katonai csapatot, hogy geostratégiát dolgozzanak ki a szovjet agresszió elleni küzdelemre. Ebben a találkozón az "ISI" akkori főigazgatója, Akhtar Abdur Rahman hadnagy az iszlám szélsőségesek felfegyverzésével egy titkos afganisztáni művelet ötletét támogatta, és hangosan hallhatta, hogy "Kabulnak le kell égnie! Kabulnak le kell égnie!" Ami Pakisztánt illeti, a szovjet háború az iszlamista mudžaheddinekkel egy teljes bosszú volt a Szovjetunió régióbeli riválisa, India hosszú távú támogatása miatt, különösen az 1971-es háború alatt, ami a veszteséghez vezetett
Kelet-Pakisztán.