Ezt a bekezdést -, amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy segítsenek minden olyan tagállamnak, amely fegyveres támadás áldozata lett, először és csakis a szeptember 11-i támadások után használták fel, amely után a NATO által vezetett ISAF alatt csapatokat telepítettek Afganisztánba. Azóta a szervezet számos további szerepet töltött be, többek között oktatókat küldött Irakba, segített a kalózkodás elleni műveletekben, és 2011-ben légi tilalom zónáját érvényesítette Líbia felett.
az ENSZ Biztonsági Tanácsának 1973. évi határozatával összhangban. A 4. cikket, amely csupán a NATO tagjai közötti konzultációra hivatkozik, ötször alkalmazták az iraki háború, a szíriai polgárháború és a Krím orosz annektálása során. Ez a megszállás a NATO-tagállamok határozott elítéléséhez vezetett, és létrehozta az 5.000 fős új "lövfej" erőt Észtországban, Litvániában, Lettországban, Lengyelországban, Romániában és Bulgáriában. A következő, 2014. évi walesi csúcstalálkozón a NATO tagállamai vezetői először vállalták hivatalosan, hogy 2024-ig a bruttó hazai termékük legalább 2%-ának megfelelő összeget költenek a védelemre, ami korábban csak egy informális iránymutatás volt. 2014-ben a 30 NATO-tag közül csak 3 érte el ezt a célt (beleértve az Egyesült Államokat is); 2020-ra ez a szám 11-re emelkedett. Összességében 2020-ban a 29 nem amerikai tagállam hat egymást követő év alatt növelte a védelmi kiadásait, ami átlagosan a GDP 1,73%-át tette ki. A NATO nem ítélte el a 2016-ban és a mai napig folytatott törökországi tisztogatásokat. A szíriai kurd lakott területek török inváziójának, a líbiai török beavatkozásnak és a ciprusi-török tengeri övezetek vitájának eredményeként a Törökország és más NATO-tagok közötti szakadás jelei jelennek meg. A NATO tagjai ellenálltak az ENSZ nukleáris fegyverek tilalmáról szóló szerződésének, amely több mint 120 nemzet által támogatott, kötelező erejű megállapodás a nukleáris fegyverek teljes megszüntetésére irányuló tárgyalásokhoz.