Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  A korai középkori alkimisták Zosimosz munkájára épültek a Bizánci Birodalomban és az arab birodalmakban. A bizánci és arab alkimistákat lenyűgözte a fém átalakítás koncepciója, és megpróbálták végrehajtani a folyamatot. A 8. századi muszlim alkimista, Jabir ibn Hayyan (latinizálva Geber-nek) elemezte az egyes klasszikus elemeket a négy alapvető tulajdonság szempontjából. A tűz forró és száraz volt, a föld hideg és száraz, a víz hideg és nedves, a levegő pedig forró és nedves. Elmélete szerint minden fém ezeknek a négy alapelvnek a kombinációja, közülük kettő belső és kettő külső. Ebből az előfeltételezésből arra következtettek, hogy az egyik fém másik fémré történő átalakulását befolyásolhatja az alapvető tulajdonságainak átrendezése. Ezt a változást egy olyan anyag közvetítette, amelyet görögül xerionnak, arabul pedig al-iksirnek neveztek el (iből származik az elixír szó). Gyakran úgy gondolták, hogy egy száraz piros por (más néven al-kibrit al-ahmar, vörös kén), amelyet egy legendás kőből - a bölcsek kőjéből - készítettek. A későbbi arab alkimisták az elixírporot a transzmutáció döntő összetevőjeként tekintették. A 11. században a muzulmán kémikusok között vita zajlott arról, hogy lehetséges-e az anyagok transzmutációja. A legjelentősebb ellenzője Avicenna (Ibn Sina) volt, aki letagadta az anyagok transzmutációjának elméletét, és kijelentette: "A kémiai szakmában dolgozók jól tudják, hogy a különböző anyagfajokban nem lehet változásokat végrehajtani, bár ezek képesek ilyen változás megjelenésére". A legenda szerint a 13. századi tudós és filozófus, Albertus Magnus állítólag fedezte fel a bölcsek kövét. Magnus nem erősíti meg, hogy ő fedezte fel a követ az írásaiban, de feljegyezte, hogy tanúja volt az arany létrehozásának "átváltozással".  Kérdés: Hány tulajdonságot használt Jabir ibn Hayyan, hogy elemezze az egyes klasszikus elemeket?
négy