Ez a brigádszervezés, többek között a különböző mozgási sebességgel a tankok és a páncélozott gyalogos zászlóaljak között (a fő része katonai kerékpárokon) csökkentette a brigád támadó erejét, és gyorsan felülmúlta a nemzetközi fejlődést a magasabb színvonal, a mobilitás és a folyamatos megosztás követelményeivel a csatatéren. Már a háború végén
, Svédország nem járult hozzá a technikai fejlesztéshez. Ezért 1953-ban nagy számú nehéz harckocsit (Centurion) vásároltak, és a Pbrig 58 átszervezése vegyes zászlóaljakkal kezdődött, amelyek egy harckocsit és két kerékpáros szállító gyalogsági társaságot tartalmaztak, amelyek közül az egyik KP-bil-en szállítható volt. A támadásokat gyalog hajtották végre, és a tankoknak támogató szerepet kaptak. A támadás sebessége 5 km/h-ra volt korlátozva. A régebbi harckocsik tornyait a kikötőkben és a repülőtereken használták, és a Stridsvagn m/41 és a Stridsvagn m/42 átalakították Pansarbandvagn 301-re és Stridsvagn 74-re.