A második muszlim polgárháború idején a dzsziriai Qays törzsek támogatták a szíriai Umayyads ellenfeleit, Abd Allah ibn al-Zubayr-t. Nem voltak különösebb kötődéseik az omejjákhoz, akiket azért haragudtak, mert megnyitották a Dzszira-t a bevándorlás előtt, és talán abban reménykedtek, hogy Ibn al-Zubayr helyreállítja autonómiájukat. A Qays-okat az Umayyads és arab törzsi szövetségeseik, köztük a Banu Kalb, a
Marj Rahit csatája Damaszkusz közelében 684-ben. A Qays egyik vezetője, Zufar ibn al-Harith al-Kilabi később összefogta a törzs ellenállását az omejják ellen a Qarqisiya (Circesium) erődített Jaziran városából, amely az Eufrátesz és a Khabur folyók találkozója közelében található. Körülbelül 686 és 689 között Zufar és Qaysi szövetségese, Umayr ibn al-Hubab al-Sulami a Kalb-t a Palmyrene-i sztyeppén és a Taghlib-t és a Rabi'a szövetségeseit a Dzszira egész területén támadások és ellentámadások sorozatában támadta meg, amelyek az arab forrásokban az "ayyam" ([harci] napok) néven ismertek. A taglibok, akiknek konfliktusuk a Qays-szal az utóbbiak által a legelőre és a vízforrásokra irányuló behatolásából eredt, ezekben a csatákban általában legyőzték, de 689-ben megölte Umayr-t, míg a Kalb-ot a Palmyrene-i sztyeppéből űzték ki, ahol a Qays lett a domináns hatalom.