Az I. világháború végén a Kongresszus 1020 embert engedélyezett a tengerészgyalogság légierőjének, és állandó légi állomások létesítését Quantico-ban, Parris-szigeten és San Diegóban. Az Egyesült Államok átvette a globális hatalom szerepét, és a tengerészgyalogság lett a katonai beavatkozás kedvenc erője; ahová a tengerészgyalogság ment, ott ment a tengerészgyalogság légiforgalma is. A banánháborúk idején, miközben banditákkal és lázadókkal harcolt olyan helyeken, mint
Haitin, a Dominikai Köztársaságban és Nicaraguában a tengerészgyalogság pilótái elkezdtek kísérletezni a földi-légi taktikákkal, és elsődleges feladatuknak tekintették a földi tengerészgyalogság tagjainak támogatását. A tengerészgyalogság Haitin kezdte kifejleszteni a merüléses bombázás taktikáját, és Nicaraguában, ahol elkezdték tökéletesíteni. Míg más nemzetek és szolgálatok már kipróbálták ennek a technikának a változatait, a tengerészgyalogság pilótái voltak az elsők, akik átvették és a taktikai doktrínájuk részévé tették. A tengerészgyalogság légiereje Nicaraguában kifejlesztette a járőrállomások légi ellátásának képességét, a Fokker F.VII tri-motorokból szállított csomagokat. Még a Karib-térségben történt események előtt is, az úttörő tengerészgyalogság pilótái, mint például Alfred Cunningham megjegyezték 1920-ban, hogy "...az egyetlen kifogás a légiközlekedés számára bármely szolgálatban az, hogy hasznos a földön lévő csapatok segítésében, hogy sikeresen teljesítsék küldetésüket. ""