A történészek szerint a Qing-dinasztia sebezhetősége a nyugati imperializmusnak a 19. században elsősorban a tengeri gyengeségének köszönhető; az évszázadokon át tartó szándékos elszigeteltség azt jelentette, hogy a Qing tengeri erői szomorúan felülmúlták európai társaikat. Ezzel ellentétben a Csing némi katonai sikert ért el a nyugatiakkal szemben, akik szárazföldön harcoltak. Edward L. Dreyer történész kijelentette: "Kína tizenkilencedik századi megalázásai erősen kapcsolódtak a gyengeségéhez és a tengeri kudarcához. Az ópiumháború kezdetén Kínának nem volt egységes haditengerészete, és nem tudta, hogy mennyire sebezhető a tengeri támadásokkal szemben. A brit erők bárhová hajóztak és hajóztak, ahová akartak... A nyíl háborúban
(1856-60), a kínaiaknak nem volt módjuk megakadályozni az 1860-as angol-francia expedíciót, hogy a Zhili-öbölbe hajózzanak, és a lehető legközelebb érkezzenek Pekinghez. Eközben az új, ha nem éppen modern kínai hadseregek elfojtották a középkori lázadásokat, blöfföltek Oroszországot a vitatott határok békés rendezésébe Közép-Ázsiában, és legyőzték a francia erőket a szárazföldön a kínai-francia háborúban (1884-85). De a flotta veresége, és a tajvani gőzhajó-forgalmat fenyegető következmény, arra kényszerítette Kínát, hogy kedvezőtlen feltételekkel kössön békét".