Írj egy folytatást erre a bekezdésre - 1958 egy vízválasztó volt egy másik döntő módon a Forma-1-ben. A Ferraris és a Maseratis kis mezőnyével szemben, Stirling Moss megnyerte az Argentín Nagydíjat egy középmotorú Cooper vezetésével, amelyet Rob Walker magáncsapata vett be, és egy 2 literes Coventry-Climax Straight-4 hajtotta. Ez volt az első győzelem egy olyan autó számára, amelynek a motorja a versenyző mögé volt szerelve a Forma-1-ben. Ez volt az első világbajnokság győzelme egy magán versenyzőnek (kivéve az Indianapolis 500-at, ahol az összes bejegyzés technikailag magán versenyző volt, vásárolt alváz használatával). A következő nagydíj Monacóban
ugyanaz a Cooper autó nyerte meg, ezúttal Maurice Trintignant vezette, és nagyobb ellenállással szembesült. A kisebb méretű motorok által hajtott Cooperek 1958-ban kívülállók maradtak, de amint az új 2,5 literes Coventry-Climax motor elérhetővé vált, a kis brit autók uralkodtak a Forma-1-ben. Az 1959-es szezon a középmotoros forradalom kezdete volt, és ebben a szezonban heves verseny volt az ausztrál Jack Brabham és Moss között a Walker csapatának Cooperében. A Getrag-módosított Citroën Traction Avant transaxle a Coopers Achilles sarka volt, így Walker átváltott egy ex-Maserati mérnök Valerio Colotti által gyártott transaxle-re. A speciális sebességváltó megbízhatatlanabbnak bizonyult, mint a szabványos, és Brabham Moss másodikával vette el a címet.