Írj egy folytatást erre a bekezdésre - Az Armada nem csak egy tengeri hadjárat volt. A szárazföldi erők felépítését, hogy ellenálljanak a spanyol inváziónak, hatalmas adminisztratív teljesítménynek nevezik. Egy 1587. novemberben és decemberben végzett felmérés szerint a milíciában 130 000 férfi volt, akik közül 44 000 a kiképzett bandák tagja volt, akiket tapasztalt kapitányok és őrmesterek képeztek ki és vezettek. 1588 májusában a londoni zenekarok hetente fúrtak. Hogy figyelmeztessék az ellenség közeledését, világítótornyokat építettek, melyeket napi huszonnégy órában négy ember tart. Amint a jelzőtornyok meggyújtottak, 72 000 embert tudtak mozgósítani a déli parton, további 46 000-et London védelmében. A sok angol számára, akiket az Armada elkapott, a tapasztalat nagyon mély és félelmetes lehetett. Néhányan megosztoztak a beacon-figyelés intimitásában, remélve a legjobbat, de készen álltak a figyelmeztető tüzük felgyújtására a legrosszabb esetre. Deloney, egy londoni selyemszövő, a saját (1588) művében játszott a félelmeikre. A politikai filozófus Thomas Hobbes úgy emlékezett vissza, hogy az anyja annyira meg volt rémülve, hogy idő előtt ikreket szült, akik közül ő is egy volt. Mindenki rettegett attól, hogy mi történhet, ha a spanyolok megtámadják. Az Antwerpeni zsák történetei
1576-ban, amikor a Sancho d'Avila vezette spanyolok megerőszakoltak, megkínoztak és meggyilkoltak akár 17 000 polgárt, olyan színházírók és pamfletírók, mint George Gascoigne és Shakespeare. Az előbbi emlékszik, hogy Antwerpenben civileket látott megfulladni, megégni, vagy a belek kihúzódtak, mintha anatómiai leckére használták volna őket. Kevés angol férfi, nő és gyermek kételkedett abban, hogy hasonló sors vár rájuk, ha az Armada partra száll.