Ez a hatalmas földragadás a XIX. században hamarosan seregnyi parasztfelkelést váltott ki egész Mexikóban az 1840-es évektől a
1910-es mexikói forradalom". Florencia Mallon tudós úgy véli, hogy ennek válaszul az őslakos közösségek kifejlesztették "a saját népszerű liberalizmusukat, amely elismeri a közösségi intézményeket és tulajdonokat, és az állampolgárságot olyan fogalmakkal határozza meg, amelyek nem zárják ki a kulturális szempontból eltérő csoportokat". A XIX. század második felében és a XX. század elején, a nemzeti kapitalista gazdaság és az iparosítás növekvő fejlődésével "az őslakos közösségeket arra kényszerítették, hogy a városokba" és a "nagy gazdaságokba" vándoroljanak. Ennek a folyamatnak a következménye, hogy sokan elkülönültek a törzseiktől, mivel "a spanyol nyelv lett a fő nyelvük, és lemondtak a hagyományos etnikai identitásukról, és hűségüket a [mexikói] állam által kialakított nemzeti identitás felé irányították". Ebben a folyamatban "az egész [indigenus] közösségek is megváltoztatták a nyelvüket, és az etnikai önazonosságukat is, az indiánoktól a mestizokig". Ez tükröződik a kor statisztikáiban. Míg 1808-ban a becslések szerint az indiánok és a mestizok a lakosság 60%-át és 23%-át tették ki, 1885-re ez 38% és 43% volt, 1921-re pedig 29% és 59%. 1808 és 1921 között körülbelül 3 millió ember élte át ezt a kulturális és etnikai átalakulást az indiánoktól a mestizokig, ami akkoriban az ország teljes népességének körülbelül 1/3-a vagy 1/4-e volt.