Az 1940 november 11-i éjszakán a "Giulio Cesare" és a többi olasz csatahajó Taranto kikötőjében horgonyzott, amikor 21 Fairey Swordfish torpedó-bombázó támadta meg őket a brit repülőgép-hordozótól, több más hadihajóval együtt. Az egyik torpedó a Conte di Cavour-t sekély vízben süllyesztette el, de a Giulio Cesare-t nem érte el a támadás során. 1940. november 27-én részt vett a Spartivento-fok csatájában, de soha nem jutott elég közel a brit hajókhoz, hogy tüzet lőjön rájuk. A hajót 1941 januárjában sérült meg egy közelgő baleset töredéke, amikor a Royal Air Force Vickers Wellington bombázói Napolon támadtak; a javítás Genoa-ban február elején fejeződött be. Február 8-án elindult a Bonifacio-szorosba, hogy elfogja azt, amit az olaszok Máltai konvojnak hittek, de valójában Genova elleni rajtaütés volt. Nem tudott kapcsolatba lépni a brit erőkkel. Részt vett az első Sirté-i csatában.
1941. december 17-én távolról fedezte a Líbiába tartó konvojot, és rövid ideig szembeszállt egy brit konvoj kísérő erőjével. 1942 január elején egy másik, Észak-Afrikába tartó konvojnak is távoli fedezetet nyújtott. A "Giulio Cesare" később Taranto-ban és később Pola-ban kiképzőhajóvá lett. Az 1943. szeptember 9-i olasz kapituláció után Tarantoba indult, elfojtva a lázadást, és útközben öt német repülőgép hatástalan támadását szenvedte el. Ezután Máltára hajózott, ahol szeptember 12-én megérkezett, hogy internálják. A hajó ott maradt 1944 június 17-ig, amikor visszatért Tarantóba, ahol a következő négy évben maradt.