Amikor a Condottieri-k korszaka véget ért olasz földön, a katonai parancsnokok, mint Ottavio Piccolomini és Raimondo Montecuccoli katonáit az osztrák császár rendelkezésére bocsátották, egy vallási háborúban, amely pusztította Németországot és népének 30% -ának elvesztését okozta, talán a legnagyobb tragédiát, amelyet Németország valaha is elviselt. Az olasz erők bátran harcoltak (bár a vesztes oldalon) a Lutzen-i csatában, és segítettek nagy győzelmet szerezni a Nordlingen-i csatában.
1634-ben a svédek ellen. Ambrogio Spinola és emberei közben segítettek Spanyolországnak meghódítani Hollandiát olyan csatákban, mint a Breda ostroma. Ez volt talán az utolsó háború, ahol a kardok, tőrök és lándzsák fontos szerepet játszottak a csatában, mivel a lőfegyverek technológiája egyre megbízhatóbbá vált. A rövid kardokkal és tőrökkel felfegyverzett olasz kardforgatók rendkívül sikeresek voltak az ellenfeleik lándzsáira való beszivárgásban, és a hosszú lándzsákkal felfegyverzett védtelen lándzsásokat a kegyetlen "lándzsák nyomásánál" legyőzték. A csatatéren az úgynevezett "Spada da Lato" vagy oldalkard lett a domináns kardtípus. Ugyanakkor Olaszország városaiban az oldalkard egy új típusú karddá fejlődött, amelyet polgári körülmények között használtak párbajban. Ezt a polgári kardot "La Striscia"-nak vagy angolul Rapier-nek nevezik. A franciák átvették az olasz duelláló kardot és elsajátították, és úgy tartják, hogy 1600 és 1700 között jóval több mint 70 000 francia halt meg párbajban, sokan közülük halálosan megsebesültek egy Rapier által. A 16. század végétől az olasz vívókerítés jelentős népszerűségre tett szert egész Európában, különösen Salvator Fabris 1606-os "De lo schermo overo scienza d<unk>arme" című értekezésével, amely nemcsak Olaszországban, hanem Németországban is nagy befolyást gyakorolt. Fabriszt olyan olasz mesterek követték, mint Nicoletto Giganti (1606), Ridolfo Capo Ferro (1610), Francesco Alfieri (1640), Francesco Antonio Marcelli (1686) és Bondi' di Mazo (1696).