Írj folytatást erre a bekezdésre - Seixas billentyűs műveit különféle hangszerekre írták, beleértve az orgonát, a csembalót és a klavikordot. Stílusa szempontjából azonban a szonátái számos zenei stílust mutatnak be: némelyik a barokk toccata példája; némelyik szilárdan a galáns stílusban van; némelyik egyértelműen a német "Empfindsamer Stil" (szó szerint "érzékeny stílus") befolyása alatt áll. Annak ellenére, hogy ritkán, ha egyáltalán, utazik Lisszabonon kívül, munkája különböző földrajzi stílusokat is magában foglal, mint például a német Mannheim iskola, a francia menuet és az olasz stílus, amelyet Scarlatti, kollégája és kortársa komponált. Santiago Kastner, Seixas életrajzírója és művei szerkesztője Seixas munkáit úgy írja le, mint "nem foglalkozik" egy bizonyos formával, és gyakran improvizál. A munkáinak nagy része elpusztult a földrengésben.
amely 1755-ben elpusztította Lisszabonat. Csak három zenekari darab és körülbelül száz billentyűs szonáta maradt fenn az állítólagos több mint hétszázból, plusz egy maroknyi kórusmű liturgikus használatra (sokkal konzervatívabb, mint amit az instrumentális zenéjéből elvárnánk).