Írj folytatást erre a bekezdésre - 1964 októberében Hruscsov helyébe Leonid Brezhnev lépett, aki 1982 novemberében bekövetkezett haláláig a hivatalban maradt. Uralkodása alatt Sztálin ellentmondásait nem hangsúlyozták. Andres Laiapea ezt összekapcsolja "sok disszidens száműzetésével, különösen Aleksandr Solzhenitsyn-nel", míg Laiapea azt írja, hogy "Sztálin rehabilitációja kéz a kézben ment a személyiségkultusz létrehozásával Brezhnev körül". A politikai szociológus Viktor Zaslavszkij Brezhnev időszakát a "neo-sztalinista kompromisszum" egyikeként jellemzi, mivel a Sztálinnal kapcsolatos politikai légkör lényeges elemeit személyiségkultus nélkül megőrizték. Alexander Dubček szerint "a Brezhnev rezsim megjelenése a neostalinizmus megjelenését jelentette be, és a Csehszlovákia ellen 1968-ban hozott intézkedések
a szovjetunió, Lengyelország, Magyarország és más országok neo-sztalinista erőinek végső megszilárdítása volt". Brezhnev a kínai politikai irányvonalat "neo-sztalinistának" nevezte. Az amerikai politológus Seweryn Bialer úgy jellemezte a szovjet politikát, hogy Brezhnev halála után a neostalinizmus felé fordult.