A felszabadítás előestéjén több csata zajlott le a zászlóaljak és az ELAS között; a legismertebb a Meligalas-i csata volt 1944 szeptemberében. A felszabadítás után a csoportokat csak ideiglenesen feloszlatták, és a zsandarmeriába toborozták, hogy a brit és kormányzati erők mellett harcoljanak az EAM / ELAS ellen a
Dekemvriana, Athénban. A biztonsági zászlóaljak mindig megadták magukat a briteknek, akik általában megengedték nekik, hogy megtartsák a németek által ellátott fegyvereket. Ronald Scobie tábornok, aki a görögországi brit erők parancsnoka volt, ellentétben az EAM-hez való hozzáállásával, akit pusztán "banditáknak" nevezett, a biztonsági zászlóaljokat legitim katonai erőként kezelte. A brit miniszterelnök, Winston Churchill nagyon kedvezően tekintett a biztonsági zászlóaljakra, mondván: "Úgy tűnik számomra, hogy a görögországi kollaboránsok sok esetben a legjobbat tették, hogy megvédjék a görög lakosságot a német elnyomástól". Amikor a Labour képviselői a Középházban kritizálták, hogy a biztonsági zászlóaljokat a brit oldalon harcoltak az EAM ellen a "Dekemvriana" -ban, Churchill így válaszolt: "A biztonsági zászlóaljokat azért hozták létre, hogy megvédjék a görög falusiakat azok rablásától, akik az ország megmentői álcájában a lakosoktól éltek, és nagyon kevés harcot folytattak a németekkel szemben". Összességében nagyon kevés tagjukat ítélték el kollaborációért. Például, az alkotójukat és Görögország törekvő miniszterelnökét, Rallis-t életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték hazaárulásért, és 1946-ban meghalt a börtönben, de felmentették a biztonsági zászlóaljakban való részvétele miatt.