Egy mozgalmat Antonio Nariño indított, aki ellenezte a spanyol centralizmust és vezette az ellenállást a helyettesek ellen. Cartagena 1811 novemberében vált függetlenné. 1811-ben az Új-Granáda egyesült tartományait Camilo Torres Tenorio vezette. A hazafiak között két különböző ideológiai áramlat (federalizmus és centralizmus) kialakulása instabilitás időszakát eredményezte. Nem sokkal a napóleoni háborúk vége után VII. Ferdinánd, akit nemrég állítottak vissza a spanyol trónra, váratlanul úgy döntött, hogy katonai erőket küldi
hogy visszavegye Dél-Amerika északi részének nagy részét. A helyettes uralmat Juan Sámano parancsnoksága alatt helyreállították, akinek a rezsimje megbüntette azokat, akik részt vettek a hazafias mozgalmakban, figyelmen kívül hagyva a junták politikai árnyalatait. A megtorlás új lázadást keltett, amely a gyengült Spanyolországgal együtt lehetővé tette a sikeres lázadást, amelyet a venezuelai születésű Simón Bolívar vezetett, aki végül 1819-ben kikiáltotta a függetlenséget. A spanyolpárti ellenállást 1822-ben legyőzték a jelenlegi kolumbiai területen, 1823-ban pedig Venezuelában.