A katolicizmus iránti kompromisszummentes elkötelezettségével és az egyenlő mértékben nyílt "prusszianizmus-ellenességével" harcolt a katolikus és protestáns gyermekek különálló iskoláinak megtartásáért. Ez különösen fontos volt a háború közvetlen utáni időszakban, a 12 millió vagy annál több menekült miatt, akik közül sokan eredetileg protestáns családokból származtak, és akiket az új keleti határt kísérő etnikai tisztogatás miatt kényszerítettek arra, hogy elhagyják otthonaikat, ami azt jelentette, hogy Németország keleti harmada Lengyelország, Csehszlovákia vagy a Szovjetunió részévé vált.
Szovjetunió. A Rajna-Pfalz által lefedett terület a háború előtt túlnyomórészt római katolikus volt, de most már majdnem annyi protestáns volt, mint katolikus. Rothländer szintén ellenezte a francia katonai adminisztráció által közvetlenül a háború után elrendelt denacizációs programot olyan okokból, amelyek talán inkább gyakorlatiak voltak, mint ideológiaiak. Az amerikai, brit és szovjet megszállási zónákban, valamint a francia zónában elindítottak denacizációs programokat, de a francia hatóságok a náci megszállás négy évét követően kezdetben átfogó megközelítést alkalmaztak, legalább egy forrás szerint azt feltételezve, hogy "minden német a felelős" a náci atrocitásokért. A helyi katonai vezetők, akik tudatában voltak annak, hogy a tanári szakmát elkötelezett nácik erőteljesen beszivárogtatják, az iskolai tanárok háromnegyedét elbocsátották, ami óriási gyakorlati nehézségeket okozott azoknak, akik megpróbálták az iskolákat vezetni. Miután 1951-ben lemondott a regionális parlamentből, Helene Rothländer, most 60 éves, elfogadta az igazgatói kinevezést ("mint "Regierungsdirektorin"") a "Regierungsdirektorin", amelyben 1955-ben nyugdíjba vonulásáig általános felelősséget vállalt az állami ("állami") iskolákért ("Volksschule").