Írj folytatást erre a bekezdésre - A korai lőfegyverek gyengébbek voltak a tűz sebességében (egy Tudor angol szerző nyolc lövést vár az angol hosszú íjból abban az időben, amikor egy "kész lövésznek" ötöt kell adnia a muskétából), és François Bernier arról számol be, hogy a jól képzett lovas íjászok a Samugarh-i csatában 1658-ban "hatszor lőttek, mielőtt egy muskétás kétszer lőhetett". A lőfegyverek szintén nagyon érzékenyek voltak a nedves időjárásra. Ugyanakkor hosszabb hatótávolságúak voltak (a hosszú íj legfeljebb 200 yard, a muskéták legfeljebb 600 yard), nagyobb áthatolásúak voltak, rendkívül erősek voltak minden korábbi hordozható rakétafegyverhez képest (16. századi íjászok és muskéták méretüktől és lőporterhelésüktől függően 1300-3000 joule-t kaptak lőttenként, szemben a tipikus hosszú íj nyíljának 80-100 joule-jával vagy a keresztpályás csavarnak 150-200 joule-jával), és taktikailag felsőbbrendűek voltak az akadályok mögülről egymásra lövöldöző katonák általános helyzetében. Az acél páncélt is áthatolták anélkül, hogy speciális izmokra lenne szükségük. A fegyverekkel felszerelt seregek így nagyobb tűzerőt tudtak biztosítani, és a jól képzett íjászok elavultak a csatatéren. A Cerignola-i csata
1503-ban Spanyolország nyerte meg főleg a gyufás lövegek használatával, és ez volt az első alkalom, hogy Európában egy nagyobb csatát lőfegyverek használatával nyertek meg.