Írj egy folytatást erre a bekezdésre.
1945 májusában ért véget, és ezzel véget ért a 12 éves nemzetiszocialista rémálom. Ina Seidel azonnal lemondott a Porosz Művészeti Akadémia tagságáról, amely ekkor már lejárt volna az 1945 előtti kormányhoz fűződő szoros kapcsolatai miatt. Ő maga is erős kritikával nézett szembe, mert a nyilvánosság erős támogatása volt a Hitler-kormánynak. Az amerikai, brit és francia megszállási övezetekben azonban könyvei hamarosan visszanyerték az olvasói közönség kedvét, és az 1960-as évekig továbbra is sok vásárlót és olvasót találtak. Az 1950-es években további két nagy regényt írt, amelyekkel megpróbálta megmenteni hírnevét. A "Das unverwesliche Erbe" (1954-ben) a munkásságának keresztény vonatkozásait bővítette. Utolsó regényében, a "Michaela"-ban kifejezetten elfogadta, saját maga és a felső-középosztály nevében, a nemzetiszocializmusért való felelősségben való részvételt. A Nyugat-Németország főáramú irodalmi kritikusai (mint a nyugati megszállási zónák 1949-ben) heves elutasítása ellenére utolsó regénye újabb nagy siker volt az olvasók körében. Németország háború utáni felosztásának eredményeként a régi porosz Művészeti Akadémiát két intézmény váltotta fel. 1955-ben Ina Seidel tagja lett a nyugati Berlini Művészeti Akadémiának. Sokáig a halála előtt, 1974-ben, fő műveit számos idegen nyelvre lefordították. A Die Zeit kevésbé hízelgő nekrológusa mégis úgy jellemezte a halála jelentését, mint olyan, amelyre az első reakció meglepetés, hogy az elhunyt még nem halt meg sok évvel korábban ("Ja, hat sie noch gelebt?").