A Szentpétervári Jegyzőkönyvet gyakran a kongresszusi rendszer végének tekintik, mivel a Szentpétervári Kongresszus (1825) kudarcát jelentette a görög függetlenségi háború kérdésének az oszmánok elleni megoldásában. Oroszország, amely területet és befolyást keresett a Fekete-tengeren és a Balkánon, és hogy megvédje a muszlim oszmán uralom alatt élő keleti ortodox keresztényeket, támogatta a görög függetlenséget, és elégedetlen volt a többi hatalom azon vágyával, hogy a felkelést belső ügyként kezelje és a status quo támogatását. Oroszország és az Egyesült Királyság kétoldalú megállapodást kötött, hogy ha szükséges, háború útján is érvényesítsék terveiket a görög autonómiával az Oszmán Birodalomban folytatott konfliktus közvetített befejezésére. A többi nagyhatalommal nem konzultáltak a jegyzőkönyvben, és bár Franciaország később csatlakozott, Ausztria és Poroszország ellenzi a jegyzőkönyvet, és a konzervatív, anti-nemzeti stabilitást fenyegető fenyegetést, amelyet Európára akartak kényszeríteni. Az oszmánok is elutasították a jegyzőkönyvet, amíg a vereségük a
A Navarino-i csata a britek, franciák, oroszok és görög erők kezében arra kényszerítette őket, hogy tárgyalóasztalhoz üljenek.