Írj folytatást erre a bekezdésre - a Ferrari első 1966-os autója egy 3,3-litros V12 motorból állt, amelyet a Ferrari 275P2 sportkocsi prototípusából vettek, 3000cc-re módosították, és egy F1 alváz hátsó részére szereltek fel. A "312" jelölés, amelyet számos későbbi autóban használtak, egy "3" literes, "12" hengeres motort jelez. A motor meglehetősen nehéz volt, és a csökkent kapacitás miatt alacsonyabb volt az erő és különösen a nyomaték. John Surtees sikertelenül vezette ezt a szerkezetet Monacóban, míg Lorenzo Bandini egy Ferrari Dino 2,4-litros V6-osat vezetett. Surtees megnyerte a második versenyt, az 1966-os Belga Nagydíjat.
Az 1964-es bajnok a hosszú egyenesekkel a hatalomnak kedvezett, de a menedzserrel, Eugenio Dragonival való vitája után távozott. A kérdés a versenyzés prioritásairól szólt, mivel a Ferrari a Ford nyomása alatt állt a sportkocsik versenyzésében, és az F1-es erőfeszítéseket némileg elhanyagolták. Mike Parkes helyettesítette Surtees-t, aki a Maserati motorokat használó Cooperbe ment, hogy második legyen a versenyzői bajnokságban egy újabb győzelemmel. A Ferrari számára Ludovico Scarfiotti is megnyerte a versenyt, az 1966-os olasz nagydíjat Monzában, amely segített a Ferrarinak második helyen végezni a konstruktőrök bajnokságában.