John W. Dawson 1853-ban visszatért Jogginsbe Charles Lyell nélkül, akit az 1853-as Világkiállításra vettek fel.
New Yorkban. Dawson továbbra is egyedül vizsgálta a Joggins-formációt, és 1853. november 2-án elküldte a befejezett felmérését Lyellnek. Dawson azt állította, hogy az ő és Lyell felfedezései megegyeztek William Loganéval, és 1855-re Dawson már nem használta a saját felmérését, és csak Loganét kezdte használni. A 2005-ben végzett felmérések felülvizsgálata során megállapították, hogy Dawson és Lyell munkája pontosabb volt, mint Logané. A "Hylonomus lyelli"-t Dawson fedezte fel a Joggins-szikláknál, és 1859-ben hivatalosan leírták. Charles Lyell kollégája tiszteletére elnevezték, később a fajt a legrégebbi ismert hüllőnek ismerték, és Nova Scotia tartományi fosszíliájává tették. Dawson által 1866-ban felfedezett fosszilis nyomvonalat egykor úgy gondolták, hogy a legnagyobb ismert gerinctelen "Arthropleura" készítette, de Dawson végül úgy találta, hogy a nyomvonalat eléggé megkülönböztették ahhoz, hogy a saját fajának rendeljék: "Diplichnites aenigma". Dawson karrierjének nagy részét a Joggins-formáció tanulmányozásának szentelte, majd 1877-ben ismét visszatért, és a Royal Society által finanszírozott expedíciót indított, hogy több példányt keressen a fosszilis fákban. A Coal Mine Point-ben robbanóanyagokat robbantottak fel, és huszonöt lycopsid fákat tártak fel; ezek közül tizenöt tartalmazott gerinces fosszíliákat, amelyek több mint száz példányt képviselnek, a valaha talált paleozoikus tetrapodok legnagyobb gyűjteményét. Dawson és Lyell sok elméletet talált ki az évek során, hogy megmagyarázza, miért gyűlt össze annyi állat ott. Az első feltételezés az volt, hogy a lények búvóhelyet találtak, de azt is feltételezték, hogy valahol máshol haltak meg, és a víz a törzsbe mosta őket. Végül Dawson elhitte, hogy az állatok a csomagtartóba estek, és ott haltak meg, nem tudtak elmenekülni.