Írj egy folytatást erre a bekezdésre - 1934. június 9-én a Nemzetközi Tűzpontosok Szövetségének (International Longshoremen's Association, ILA) körülbelül 1400 tagja vett részt a nyugati part menti tengerparti sztrájkban
, ami lezárta a hajózást minden kikötőben a nyugati part mentén. Az ILA követelményei a következők voltak: a szakszervezet elismerése; a bérek 85 centről 1,00 dollárra emelése egyenes munkaidőben és 1,25-ről 1,50 dollárra a túlórán; a hatórás munkanap és a 30 órás munkahét; és a zárt üzlet, ahol a szakszervezet ellenőrzi a bérlést. Azt is frusztráltak, hogy a kormány hajózási támogatásai, amelyek az 1920-as évek ipari válsága óta érvényben voltak, nagyobb nyereséghez vezettek a hajózási vállalatok számára, amelyek nem kerültek a munkásokhoz. Számos erőszakos incidens volt a sztrájkolók és a rendőrség között, beleértve a sztrájkolók megtámadását az "Admiral Evans"-ban, amelyet sztrájkolók szállodaiként használtak; a rendőrség négy sztrájkolót lőtt le a St. Johns-i 4. terminálon; és a különleges rendőrség lőtt Robert Wagner New York-i szenátorra, amikor megvizsgálta az előző lövöldözés helyszínét. A kikötőmunkások 1934. július 31-én folytatták a munkát, miután a választottbírói szavazáson döntöttek. A választottbírósági határozatot 1934. október 12-én adták ki, és a sztrájkolókat az ILA elismerésével jutalmazták; magasabb fizetés 95 cent per óra egyenes időre és 1,40 dollár per óra túlórára, visszamenőlegesen a július 31-i munkába való visszatérésre; hatórás munkanapok és 30 órás munkahétek, és a szakszervezeti bérlési szoba, amelyet a szakszervezet és a vezetés közösen irányít <unk> bár a szakszervezet az egész nyugati part mentén minden kikötőben kiválasztotta a feladót <unk>.