Írj folytatást erre a bekezdésre - 1960. február 3-án, az Atlanta University Center (AUC) vezetője, Lonnie King, olvasta a négy fiatal fiúról, akik a Greensboro belvárosában lévő Woolworth Store-ban kezdték el az ülősztrájkot
Észak-Karolinában február 1-jén. Ez az első ülésterem érzelmi bátorságot és fizikai önuralmat váltott ki, amit a riporterek fényképeztek meg, és a fiatal felnőttek új generációját tették ki az erőszakmentes, közvetlen aktivizmusnak. A King-nek először a bugyi rablás jutott eszebe, és hogy milyen gyorsan terjedhettek ezek a rablások az egyik főiskolán a másikra. King úgy gondolta, hogy a bugyi-támadási elméletet a polgárjogi mozgalomra kell alkalmazni, mert a szegregáció mindenütt jelen volt. A szegregáció problémája az egész délben volt, nem csak Greensboro-ban. King Joseph Pierce-szel és Julian Bond-dal egyeztetett a diákmozgalom megszervezéséről az atlantai egyetemi központban. A hárman elégedetlenek voltak Atlanta lassú változásaival a szegregációban, és úgy döntöttek, hogy cselekednek.