Mihelič első regényei "Obraz v zrcalu" (1941) és "Tiha Voda" (1942) a családi hagyományok kényelmes világában és arisztokráciás légkörében való élet leírása, ahol a tisztességesen megszerzett vagyon, a tisztelet és a büszkeség kultúrája uralkodik. Hamarosan felfedezte a saját szemléletét az irodalom leíró világáról, amelyben a tiszteletet iróniával, a lelkesedést a visszataszítással, az osztály hűségét az elmenekülési kísérletekkel stb. Összehasonlítja. A karakterei a hagyományok, a tisztelet, az érzéseik ellenőrzése és a vágy és az ambíció között vannak, a másik oldalon pedig a szerelem, az intrigák, a politikai hatalom és a gazdagok kulcsszerepet játszanak. Különleges helyet kap a felszabadult és független modern nő, aki lázad az anyja és nagymamája generációjának hagyományos, odaadó szerepe ellen az érzelmi beteljesedés érdekében, bár ez nem feltétlenül jelenti a nők idealizálását. Ennek példája az 1959-es "April" című regényének hősnője, amely a második világháború első hónapjaiban játszódik. A "Stolpnica osamelih žensk"-ban (1969) és a "Vrnite se, sinovi"-ban (1972) tovább fejleszti a karakterek és gesztusok leírásában az iróniát. "Tujec v Emoni" (1978) és "Cesta dveh cesarsjev" (1981) történelmi regények az ókori Emona intrikájáról és egy szerelmi történetről a
Laibach kongresszusán. Utolsó regénye, az "Ure mojih dni" (1985) egy emlékkönyv. Fiatalabb olvasók számára írt regényeket is, mint például a "Pridi, moj mili Ariel" (1965) és a "Puhkova kresna noc" (1972).