Írj folytatást erre a bekezdésre - Major miniszterelnöki hivatala egybeesett Jugoszlávia összeomlásával és a Bosznia-Hercegovinában (és Horvátország egyes részein) folytatott háborúval. Jugoszlávia alkotóköztársaságjai között a feszültségek az elnök, Josep Broz Tito 1980 évi halála óta nőttek, amelyet az 1989-1991 közötti időszakban kelet-európai kommunizmus összeomlása által okozott politikai bizonytalanság súlyosbított. 1991 júniusában Szlovénia és Horvátország egyaránt kihirdette függetlenségét; míg a szerbek által uralt központi kormány Belgrádban csak egy rövid háború után hagyta, hogy a szinte homogén Szlovénia elhagyja az országot.
, a Horvátország helyzete, amelynek egyes részei nagy számú etnikai szerbeket tartalmaztak, sokkal vitatottabb volt. Németország ragaszkodásával az EU 1991 decemberében elismerte a két állam függetlenségét. Háború tört ki Szerbia (a nacionalista Slobodan Milošević vezetésével) és Horvátország (Franjo Tuđman vezetésével) között a szerbek által lakott Slavónia régió miatt, északkeleti Horvátországban, ami arra késztette az ENSZ-t, hogy békefenntartó erőt küldjön (UNPROFOR). A legkeményebb harcok azonban Bosznia és Hercegovina függetlenségének kihirdetését követően történtek Alija Izetbegović elnök alatt 1991. április 6-án; a hegyi köztársaság lakossága megosztva volt a boszniai szerbek, a boszniai horvátok és a boszniai muszlimok (vagy "bosznák") között, és teljes körű polgárháború tört ki közöttük, a boszniai horvátok és a boszniai szerbek Tuđman és Milošević támogatásával. A háború váratlanul megragadta Európát és a világot, és a háborús fogolytáborok (amelyeket némelyek a náci koncentrációs táborokhoz hasonlítottak) megdöbbentő jelenetei, a menekültek hatalmas menekültárama és az etnikai tisztogatási kampányok világszerte sugározásra kerültek, ami a beavatkozás iránti felhívásokhoz vezetett.