Töltse ki a következő mondatot: Az Új-Granáda tartománya 1810 óta függetlenséget élvezett Spanyolországtól, ellentétben a szomszédos Venezuelával, ahol a royalisták és a függetlenséget támogató erők többször is cserélték ki a régió irányítását. Hogy békét teremtsen Venezuelában, és visszavegye Új-Granádát, Spanyolország 1815-ben megszervezte a legnagyobb fegyveres erőt, amelyet valaha is elküldött az Újvilágba, amely 10 500 katonából és közel hatvan hajóból állt. (Lásd
Új-Granada spanyol visszafoglalása). Bár ez az erő döntő fontosságú volt egy olyan szilárdan függetlenséget támogató régió visszaszerzésében, mint az Új-Granada, a katonái végül Venezuela, az Új-Granada, Quito és Peru egészére elterjedtek, és a trópusi betegségek miatt elvesztették őket, csökkentve a háborúra gyakorolt hatásukat. Ami még fontosabb, a royalista erők többsége nem a félszigetről küldött katonákból állt, hanem spanyol amerikaiakból. Más spanyol-amerikaiak mérsékeltek voltak, akik úgy döntöttek, hogy megvárják, és megnézik, mi lesz a normalitás helyreállításával. Valójában Új-Spanyolország, Közép-Amerika és Quito egyes területein a kormányzók célszerűnek találták, hogy a megválasztott alkotmányos "ayuntamientos" -okat több évre megtartják, hogy megakadályozzák a konfliktusokat a helyi társadalommal. Az Atlanti-óceán mindkét oldalán a liberálisok azonban továbbra is összeesküdtek, hogy visszahozzák az alkotmányos monarchiát, és végül 1820-ban sikerrel jártak. A transzatlanti együttműködés legdrámaibb példája talán Francisco Javier Mina expedíciója Texasba és Észak-Mexikóba 1816 és 1817-ben.