Töltse ki a következő mondatot: A császár halála utáni zűrzavaros időszakban, a második triumvirátus uralkodása alatt, Galliát különböző parancsnokok irányították, amíg M. Vipsanius Agrippa nem érkezett prokonzulként 39-ban, hogy elfojtsa a zavargásokat. A tudósok viszonylag kevés figyelmet szenteltek annak a kérdésnek, hogy Gallia miért nem tudta kihasználni Róma rendetlenségét a 40-es és 30-as évek polgárháborúi során, hogy "toto" lázadást indítson; néha feltételezik, hogy a lakosság túl sokas volt ahhoz, hogy álláspontot képviseljen, de a számok, amennyire ismertek, ezt valószínűtlenek. Például 57-ben Cézár arról számolt be, hogy a Nervieknek 50.000 harci életkorú embere volt; feltételezte, hogy csak 500-an élték túl a Sabis-i csatát, de öt évvel később képesek voltak 5000 fős erőt biztosítani. Bár a számok abszolút értékben megbízhatatlanok, mégis a népesség ellenállóképességét mutatják. 52-ben, miután a pan-gallikus hadsereg megadta magát
Alesia, Caesar amnesztiát adott mind az Arverni, mind az Aedui seregeinek, mindegyiket 30.000 emberrel becsülte, és hazaküldte őket. Vercingetorix szövetséges erők összegyűjtésére irányuló stratégiájának kudarca után a túlélő gall vezetők továbbra is gerillaháborút folytattak némi sikerrel és a kimerülés reményével, amíg Marcus Antonius (Mark Antony) megállapodást kötött az utolsó kelt királlyal, aki megőrizte függetlenségét, az Atrebates-i Commiusszal, aki vezette a segélyszervezetet Alesia-ban. A következő két évtized során a 50-es években Gallia veszteségeit a férfi népesség érlelése váltotta volna fel, míg a rendelkezésre álló római erők nagyjából egymással való harcokban voltak elfoglalva. A gallok talán azt képzelték, hogy a rómaiak a polgárháborúban olyan mértékben gyengítik magukat, hogy a lázadás vitatható vagy nem éri meg a fáradságot; Caesar arról számol be, hogy a gallok folyamatosan tájékozódtak a római politikai eseményekről, amelyek hatással lehetnek rájuk.