Írj folytatást erre a bekezdésre - A japánok megszállták Luzon északi részét néhány nappal a Pearl Harbor elleni 1941. december 7-i támadás után, amely az Egyesült Államokat a háborúba vonta. Gyorsan haladtak előre, és más helyeken is leszálltak, különösen Legazpi-ban délkelet-Luzonban december 12-én, Mindanao-on Davao-ban december 20-án és a Lingayen-öbölben december 22-én. 1941. december 26-án Manilát nyitott városnak nyilvánították, a Fülöp-szigeteki kormányt és MacArthur főhadiszállását a Malinta alagútba evakuálták. A kiürítések közepette december 30-án a alagút mellett Manuel Quezon fülöp-szigeti elnök második ciklusának újbóli beiktatási ünnepségét tartották. A japánok 1942. január 2-án léptek be Manilába. Öt nappal később az Egyesült Államok és a Fülöp-szigeteki erők befejezték a Bataan-félsziget harci visszavonulását, északnyugatra Corregidortól, és felkészültek a védelmére. Az északi Fülöp-szigeteken ez csak Bataan, Corregidor és Fort Hughes, Frank és Drum maradt a szövetségesek kezében. Ezt a helyzetet a háború előtti Orange-3 háborús tervben előre jelezték, amelynek értelmében a Fülöp-szigeteken lévő erők várhatóan hat hónapig kitartanak a Manila-öböl szájában. Ekkor már számítottunk arra, hogy egy segélyszervezet érkezhet az Egyesült Államokból. MacArthur tábornok azt remélte, hogy a Szivárvány-terv alapján agresszívebb módon védheti meg a Fülöp-szigeteket, és néhány erősítést tudott szerezni az Egyesült Államok háborúba lépése előtti hónapokban, de ez a gyors japán előretöréssel 1941 decemberében összeomlott. És mivel a Csendes-óceáni Flotta majdnem minden csatahajója elsüllyedt vagy sérült Pearl Harborban, és a japánok Délkelet-Ázsia számos részén sokkal nagyobb ütemben haladtak előre, mint várták, nem szervezett segély. Bár kiterjedt gerilla akciókat hajtottak végre a filippínók az Egyesült Államok támogatásával, az amerikai erők nem tértek vissza a Fülöp-szigetekre, amíg a Leyte-öböl invázióját
1944 októberében.