Írj folytatást erre a bekezdésre - 1993-ban a Blue Jays-nek hét All-Star-ja volt: Devon White és Joe Carter, John Olerud és Roberto Alomar, Molitor, plusz Pat Hentgen, és Duane Ward. Augusztusban a Jays megvette Rickey Hendersont az Athletics-től. A Blue Jays 95:67-es rekordot szerzett, hét meccsrel a New York Yankees előtt, és megnyerte a harmadik egyenes divíziós címét. A Jays négy meccsen kettővel legyőzte a Chicago White Sox-ot az ALCS-ben.
, majd a Philadelphia Phillies, négy játék kettő, a második egyenes World Series győzelem. A World Series számos izgalmas mérkőzést mutatott be, köztük a 4. mérkőzést, amelyet enyhe eső alatt játszottak, amelyben a Blue Jays 14-9-es hiányból 15-14 győzelemre tért vissza, és 3 mérkőzés 1-re vezetett a sorozatban. Ez a legmagasabb pontszámú mérkőzés a World Series történetében. A torontói hatodik mérkőzésen a Blue Jays 5-1 vezetett, de a hetedik menetben 5 futást adtak fel, hogy 6-5-re legyenek. A kilencedik forduló végén Joe Carter egy kiütéses, három futásos hazafutást ütött, hogy megnyerje a sorozatot Mitch Williams Phillies-től. Carter ütője csak a második World Series-győztes walk-off home run volt a Major League Baseball történelmében (Bill Mazeroski után a 7. meccsen 1960-ban), Carter ütője különbözik az elsőtől abban, hogy Toronto, bár nem került kiiktatásra, a 9. perc végén hátramaradt. A hazai futás emlékezetes a Blue Jays híradója, Tom Cheek hívása miatt is: