Japán katonai történelme három évezrednyi időszakot ölel fel a Jōmon-tól (i. e. 1000-től) a mai napig. A 12. századig tartó hosszú klánháborúk után feudális háborúk következtek, amelyek a sógunátus néven ismert katonai kormányzatokban csúcsosodtak ki. A japán történelem azt írja, hogy egy katonai osztály és a sógun 676 évig uralkodott Japánon - 1192-től 1868-ig. A sógun és a szamuráj harcosok a japán társadalmi struktúra csúcsának közelében álltak - csak az arisztokratikus nemesség állt felül névlegesen. A sakoku politika hatásosan lezárta Japánt a külföldi befolyásoktól 212 évig - 1641-től 1853-ig. A feudális militarizmus a 19. században, Perry admirális 1853-as érkezése és Meiji császár 1868-as megemlékezése után átállt az imperializmusra. A nyugati gyarmatosító hatalmak és imperialista politikájuk hatással volt Japán kilátásaira, és a japán gyarmatosításhoz és a szétterjedt imperializmushoz vezetett (1895-1945), amíg Japán veresége
A II. világháborúban. Az 1947-es japán alkotmány megtiltja Japánnak, hogy támadó módon háborút indítson más nemzetek ellen. Ez vezetett a Japán Önvédelmi Erők létrehozásához 1954-ben. Az Egyesült Államok és Japán szövetsége (1951 óta) megköveteli az Amerikai Egyesült Államoktól, hogy megvédje Japánt és támadó feladatokat végezzen. 2015-ben az Alkotmányt újraértelmezték, hogy lehetővé tegye a Japán szövetségeseinek kollektív önvédelemét.