Írj folytatást erre a bekezdésre - Az Amerikai Egyesült Államok második világháborúba való belépésének első éveiben az amerikai hadsereg radar berendezéseket állított fel a partvidék mentén az ország védelmével kapcsolatban az ellenséges bombázó repülőgépek ellen. A Pearl Harbor elleni meglepetéses támadás után a tisztviselők attól féltek, hogy az ellenség célba veszi a Panama-csatornát
különösen az Atlanti-óceán és a Csendes-óceán katonai és hajózási útjainak összekapcsolásában betöltött jelentősége miatt. Mivel a csatornaövezet nyugati bejáratánál nem volt olyan szárazföldi terület, amelyet radarként használhattak volna, a bejáratot radarokkal ellátott őrhajók őrizték. 1942-re a passzív légvédelemről a szövetséges offenzívákra fordultak a gondolatok, és a légierő katonai vezetői hangsúlyozták a hordozható hosszú hatótávolságú repülőgép-érzékelők szükségességét a csendes-óceáni csataik során. Az amerikai radarberendezéseknek azonban akkoriban 200 megaciklus volt a frekvencia felső határa, ami nem csak sebezhetővé tette őket az alacsony magasságú repülőgépek meglepetésszerű támadásainak, hanem rendkívül nagy méretűvé és nehezen csökkenthetővé is tette.