Írj folytatást erre a bekezdésre - A balti-tengeri és keleti partvidék földjeinek meghódítására és megtérésére irányuló hadjáratok a 12. század vége óta a reformációig a balti-tengeri vagy északi keresztes hadjáratok néven ismertek. A skandináv, a német, a lengyel és a cseh misszionáriusok latin kereszténységre való pogány megtérésének kísérletei a tizenkettedik század vége előtt kudarcot vallottak, amikor a svéd, a gotlandi és a szász keresztes lovagok meghódították Lettország és Észtország nagy részét. A Livon Kardtestvérek katonai rendje állandó megszállási erőt biztosított, míg a keresztesek otthon tévedtek. A vereségek Saule-nál 1236-ban és a Peipus-tónál
1242-ben megállította a rend kiterjedését Litvániába és Oroszországba. 1237-től IX. Gergely pápa elkezdte felvenni a kardtestvéreket a germán rendbe. Palesztinában, mint kórházi rendet alapították az 1190-es évek Acre-i ostroma után, a német lovagokat katonai rendként szervezték át. Robert Bartlett történész úgy határozta meg a balti hatalom meghódítását és megszervezését, mint egy általános mozgalom részét, amely a "latin kereszténység terjeszkedését" célozta. Ez a keresztes hadjárat ideológiájának köszönhető, amely az egyház teljes gépezetét a felsőbbrendű katonai technológia mögé helyezte. Lehetővé tette a csapatok toborzását, prédikálva a szellemi jutalom ajánlatát a harcosoknak és az adminisztratív gépet, hogy kormányt hozzon létre a meghódított területeken.