Írj folytatást erre a bekezdésre - A legkorábbi forrás, amely ezt a konkrét helyet a zsidó imádat helyeként említi, a 17. századból származik. A korábbi helyek, amelyeket a zsidók a templom pusztulásának gyászolására használtak, azokban az időszakokban, amikor a városba való belépés tilos volt számukra, keletre, az Olajfák hegyén és az alatta lévő Kidron-völgyben voltak. A 19. század közepétől kezdve különböző zsidók megpróbálták megvásárolni a falra és annak közvetlen környékére vonatkozó jogokat, de egyik sem volt sikeres. A cionista mozgalom felemelkedésével a 20. század elején a fal a zsidó és a muzulmán közösségek közötti súrlódás forrása lett, az utóbbi attól félt, hogy a falat felhasználhatják a zsidó követelések tovább növelésére a Templom-hegyre és így Jeruzsálembe. Ebben az időszakban az erőszak kitörései a fal lábánál megszokottá váltak, különösen egy halálos lázadás 1929-ben.
133 zsidót öltek meg és 339 sérült meg. Az 1948-as arab-izraeli háború után Jeruzsálem keleti részét Jordánia foglalta el. A jordániai ellenőrzés alatt a zsidókat teljesen kiűzték az Óvárosból, beleértve a zsidó negyedet is, és a zsidóknak 19 évig tilos volt belépni az Óvárosba, hatékonyan tiltva a zsidó imát a Nyugati Fal helyén. Ez az időszak 1967. június 10-én ért véget, amikor Izrael a hatnapos háború után átvette a terület ellenőrzését. Három nappal a Nyugati Fal területének ellenőrzése után az izraeli hatóságok lebontották a marokkói negyedet, hogy helyet teremtsenek a mai Nyugati Fal térének.