A 2. zászlóalj, Donald Butterworth ezredes hadnagy parancsnoksága alatt, a háború kitörése után röviddel 1939 szeptemberében Franciaországba küldték a 2. gyalogos dandár részeként (az 1. hűséges ezred és az 1. Gordon Highlanders mellett), az 1. gyalogos hadosztály részeként, és a brit expedíciós erő (BEF) része volt, és részt vett a francia és belga csatákban, mielőtt végül 1940 június 1-jén evakuálták volna Dunkerket. Ezt követően a 2. zászlóalj évekig védte az Egyesült Királyságot, felkészülve egy esetleges német invázióra Angliában, amely soha nem érkezett meg. A zászlóalj az Egyesült Királyságban maradt 1943-ig, amikor az 1. gyalogos hadosztály részeként Észak-Afrikába hajózott, és részt vett a tunéziai hadjáratban. A zászlóalj nem vett részt a szicíliai invázióban.
Az első olasz invázióban, de az egyik vezető egység volt az Anzio-i leszállásban 1944 januárjában, az amerikai ötödik hadsereg parancsnoksága alatt, ahol rendkívül súlyos veszteségeket szenvedtek el. Február 7-én a zászlóalj 323 veszteséget szenvedett, amikor megpróbálta elfoglalni a Buonriposo gerincet, amelyet elfoglaltak, de a lőszerük felhasználása után kénytelenek voltak átadni a gerincet. Májusban, a Diadem hadműveletet követően a zászlóalj nyolc cserét vett fel. A brit 8. hadsereg részeként harcoló 2. zászlóalj továbbra is Olaszországban szolgált, a gótikus vonal körül harcolva, 1945 januárjáig, amikor a zászlóalj és az 1. gyalogos hadosztály többi része Palesztinába került.