Írj folytatást erre a bekezdésre - Dragomirov 1849-ben lépett be a Gárda gyalogságába, 1852-ben másodhadnagy lett, és 1854-ben hadnagy. Az utóbbi évben kiválasztották, hogy tanuljon a Nikolai Akadémián (egy személyzeti főiskola), és itt annyira kiemelkedett, hogy aranyérmet kapott, egy olyan kitüntetést, amelyet a 19. században csak kétszer adtak az akadémia diákjának. 1856-ban Dragomirovot vezérkar-kapitányra, 1858-ban pedig teljes kapitányra emelték, és az utóbbi évben elküldték, hogy tanulmányozza a más országokban divatos katonai módszereket. Franciaországba, Angliába és Belgiumba látogatott, és kötetes jelentéseket írt e országok oktatási és manőver táboráról Châlonsban, Aldershotban és Beverloo-ban. 1859-ben II. Viktor Emanuel, Szardínia királya főhadiszállásán állt a Magenta és Solferino hadjárat alatt, és az Oroszországba való visszatérés után azonnal a Nikolai Akadémiára küldték taktika professzorként. Dragomirov vezető szerepet játszott a hadsereg oktatási rendszerének átszervezésében, és több császári herceg oktatója is volt. Ezt a posztot 1863-ig töltötte be, amikor ezredes hadnagyként részt vett az 1863-1864-es lengyel felkelés elnyomásában.
, az utóbbi évben visszatért Szentpétervárba ezredesként és személyzeti főnökként az egyik gárda hadosztályba. Az 1866-os osztrák-porosz háború idején Dragomirov a II. porosz hadsereg főhadiszállására került. Jelen volt a felső Elba és a Königgrätz csatáiban, és a műveletekről szóló megjegyzései, amelyek tanúja volt, a legnagyobb értékkel bírnak a taktika és az 1866-os háború tanulmányozói számára.