A szövetséges győzelem Észak-Afrikában arra készteti Pattont és Montgomery-t, hogy egymással versengő terveket dolgozzanak ki a
Szicília inváziója. Patton tervei, amelyek a peloponnesziai háborúról származnak, kihangsúlyozzák Syracuse stratégiai fontosságát; ha megszállók kezébe kerül, az olaszok biztosan visszavonulnak. Patton azt javasolja, hogy Montgomery elfoglalja Syracuse-t, míg ő elfoglalja Messinát és megszakítja a visszavonulást. Bár a terv ígéretesnek és érdekesnek tűnik, Eisenhower tábornok visszautasítja Montgomery óvatosabb tervét, amely lényegében Pattont a brit előretörés védelmére helyezi. Szicília megtámadása megtörténik, de ahogy Patton megjósolta, Szirakusz bukása tömeges német és olasz csapatok visszavonulását váltja ki a szigetről, és a fennmaradó erők késleltetik a szövetségesek előretörését. Patton dühös, hogy nem történt előrehaladás, és nem csak arra esküszik, hogy megelőzi Montgomery-t Messinába, hanem Palermót is elfoglalja az úton. Bár végül mindkét ügyben sikeres, Patton nyílt agressziós viselkedése rosszra utal az alárendeltjeivel, Bradleyvel és Truscotttal. Egy táborkórház látogatása során Patton észreveszi, hogy egy katona sír a lövedék sokkából. Patton azt feltételezi, hogy a katona valójában nem sérült meg, ezért megpofozza a katonát, majdnem azzal fenyegeti, hogy lelövi gyávasága miatt, és azt követeli, hogy térjen vissza a frontvonalra. Eisenhower azt akarja, hogy Patton bocsánatot kérjen az egész parancsnokságától a veszekedésért. Bár Patton beleegyezik, megdöbbent, amikor megtudja, hogy Bradley, nem ő, kapta az amerikai erők parancsnokságát, amelyek Franciaország inváziójára készülnek.