A kelet-pakisztáni válság előrehaladtával, az indiai beavatkozást követően, a felső katonai vezetésnek teljes ellenőrzése volt a hadsereg és az állam ügyeiről. A közös személyzeti mechanizmus hiányában a védelmi terveket és a műveletek végrehajtását minden egyes szolgálat felügyeletezte, ami befolyásolta a fegyveres erők általános teljesítményét. Az egyes szolgálatok közötti koordináció egyre nehezebbé vált. Pervez Cheema egyik szakdolgozatában az 1971-es háborút "cél nélkül és a polgári erőfeszítések és a fegyveres erők, valamint a négy harci szolgálat: a hadsereg, a haditengerészet és a légierő közötti koordináció teljes hiányával" vívták. Továbbá, a szövetségi tanulmányok azt is megjegyezték, hogy a felső katonai vezetés elidegenítette a hadsereget, a haditengerészetet és a légierőt, melyben egyiket sem vették bizalmasan, és a közös erőfeszítéseket nem támogatták sem tervezési, sem operatív szinten, és a konfliktusok során is korlátozták őket.
Az indo-pakisztáni háború 1971-ben. A teljes és átfogó kommunikáció hiánya miatt mindkét szolgálat a többieket hibáztatta a működési kudarcokért.