Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  A legközelebbi analógok a Tejút galaxisában a hosszú gamma-kitöréseket előidéző csillagok közül valószínűleg a Wolf-Rayet csillagok, rendkívül forró és masszív csillagok, amelyek a legtöbb vagy az összes hidrogént a sugárzási nyomás hatására dobják. Az Eta Carinae-t és a WR 104-et a jövő gama-sugárzásának lehetséges elődjeként említik. Nem világos, hogy a Tejútrendszer bármely csillagának megvannak-e a megfelelő jellemzői a gamma-sugaras kitörés előidézéséhez. A tömeges csillagmodell valószínűleg nem magyarázza meg az összes típusú gamma-sugaras kitörést. Erős bizonyíték van arra, hogy néhány rövid időtartamú gamma-kitörés olyan rendszerekben fordul elő, ahol nem keletkeznek csillagok, és nincsenek tömeges csillagok, mint például az elliptikus galaxisok és a galaxis-halók. A legtöbb rövid gamma-kitörés eredetének kedvelt elmélete egy két neutroncsillagból álló kettős rendszer összeolvadása. E modell szerint a két csillag egy kettős csillagrendszerben lassan egymás felé fordul, mert a gravitációs sugárzás energiát bocsát ki, amíg a dagályerő hirtelen szét nem szakítja a neutroncsillagokat, és összeomlanak egy fekete lyukba. Az új fekete lyukba eső anyag felhalmozódási lemezt hoz létre, és energiát bocsát ki, hasonlóan a összeomló modellhez. Számos más modellt is javasoltak a rövid gamma-sugaras kitörések magyarázatára, beleértve a neutroncsillag és a fekete lyuk egyesülését, a neutroncsillag akkréciós összeomlását vagy az ősi fekete lyukak elpárologását. Friedwardt Winterberg által javasolt alternatív magyarázat az, hogy a gravitációs összeomlás során és a fekete lyuk eseményhorizontjának elérésekor minden anyag felbomlik a gamma-sugárzás kitörésébe.  Kérdés: Hol alakul ki a csillagköri lemez, miután az anyag beleesik?
fekete lyuk