Írj folytatást erre a bekezdésre - Másrészről, a történész M. A. Shaban úgy véli, hogy a hadjárat a legjobb esetben is "korlátozott siker" volt, és Harun "egyszemélyes" figyelmét a bizánciakra "teljesen félrevezetett erőfeszítésként" kritizálja. Shaban szerint a bizánciaknak nem csak nem volt valódi képessége (vagy szándéka) arra, hogy komolyan veszélyeztessék a kalifátust, hanem Harun toborzási mozgalma vezetett a keleti katonák beáramlásához Khurasanból, ami ellenségesítette a hagyományos szíriai-iraki katonai eliteket és szakadékokat teremtett, amelyek hozzájárultak a negyedik Fitnához.
, az abbaszid polgárháború, amely Harun halála után tört ki. Ez a konfliktus, Harun fiai, al-Amin () és al-Ma'mun () között azt jelentette, hogy az abbaszid kalifátus nem tudta kihasználni a balkáni bizánci fordulatokat. Valójában az 806-os hadjárat és az 807-es hatástalan támadások az utolsó nagy, központilag szervezett abbaszid expedíciók Bizáncium ellen több mint húsz évig. Az elszigetelt rajtaütések és ellentámadások folytatódtak a szárazföldön és a tengeren egyaránt, és függetlenül az abbaszidoktól, a helyi muzulmán vezetők meghódították Krétát, és a 820-as években Szicília meghódítását indították. Mindazonáltal a két birodalom között a kis-ázsiai keleti szárazföldi határon folytatott nagyszabású műveletek csak Theophilos császár trónra lépése után folytatódtak, akinek al-Ma'mun és al-Mu'tasim kalifával folytatott összecsapásai 830-833-ban al-Ma'mun nagy invázióival és 838-ban al-Mu'tasim Amorium zsákjával csúcspontot értek.