A házi rabszolga szerepében, aki újra és újra szidja a gazdája lányát, Scarlett O'Hara-t (Vivien Leigh), és gúnyolja Rhett Butlert (Clark Gable), McDaniel nyerte a
1939 Oscar-díj a legjobb mellékszereplőnek, az első fekete színész, akit Oscar-díjra jelöltek és megnyertek. "Szerettem Mammy-t" - mondta McDaniel, amikor a fehér sajtónak beszélt a karakterről. "Azt hiszem, megértettem őt, mert a saját nagymamám egy ültetvényen dolgozott, nem annyira, mint Tara". A Szél vittével című filmben játszott szerepe aggasztotta a déli fehéreket; panaszkodtak, hogy a filmben túlságosan "ismerős" volt a fehér tulajdonosokkal. Legalább egy író rámutatott arra, hogy McDaniel karaktere nem tér el jelentősen Mammy személyiségétől Margaret Mitchell regényében, és hogy mind a filmben, mind a könyvben a sokkal fiatalabb Scarlett olyan módon beszél Mammy-hez, amelyet egy dél-amerikai tinédzsernek nem lenne helyénvaló egy sokkal idősebb fehér személlyel beszélni, és hogy sem a könyv, sem a film nem utal Mammy saját gyermekeinek (halott vagy élő), saját családjának (halott vagy élő), valódi nevének vagy vágyának létezésére, mint egy élet Tara-ban, egy rabszolgatartó ültetvényen. Ráadásul, miközben Mammy a fiatalabb Scarlettet szidja, soha nem ütközik Mrs. O'Hara-val, a háztartás idősebb fehér nőjével. Egyes kritikusok úgy vélték, hogy McDaniel nemcsak elfogadta a szerepet, hanem a sajtóval folytatott beszédében is elfogadta a hollywoodi sztereotípiákat, és tüzelőanyagot adott azoknak a kritikusainak, akik a fekete polgári jogokért harcoltak. Később, amikor McDaniel megpróbálta elvinni a "Mammy" karakterét egy road show-ba, a fekete közönség nem volt fogékony.