Írj folytatást erre a bekezdésre - Bár a pénz szűkös volt 1989-ben, Coloni két autót adott Roberto Morenónak és a francia újoncnak, Pierre-Henri Raphanelnek. Az FC188B-ek az 1987-es autó újabb frissítései voltak, de nehezen kezelhetők voltak, és körülbelül 20 km / h-val lassabbak voltak, mint a hálózat többi része. Ennek ellenére mindkét versenyző képes volt kvalifikálni a Monacó-i Nagydíjra. Ez volt az egyetlen versenyen résztvevő Coloni a szezon első részében. Kanadában a Coloni bemutatott egy új autót (a Coloni C3), amelyet az egykori AGS mérnök, Christian Vanderpleyn írta. A C3 alapvetően jó terv volt, de a csapat ismét szenvedett a tesztelés teljes hiánya miatt. Ez azt jelentette, hogy a csapat gyakran nem találta meg a megfelelő beállításokat a versenyekhez. A csapat a szezon hátralévő részében csak három esetben nem jutott be a kvalifikációba, a Coloni C3 debütálása, az 1989-es kanadai nagydíj, az 1989-es brit nagydíj
és a portugál nagydíjon Moreno a 26., 23. és 15. helyen végzett, miután egy fejlődő elülső szárnyat szereltek Estoril számára. A csapat szerencsétlenségére összeütközött Eddie Cheeverrel a felmelegedés közben, és a tartalék autót kellett használnia. Nem fejezte be a versenyt, mivel a motor felrobbant néhány kör után. Mivel az eredmények nem érkeztek, a csapatot egész évben csökkentették. Miután Vanderpleyn szeptemberben elhagyta a csapatot, Enzo Coloni vette át a mérnök munkáját, de ez nem hozott javulást; sem az új versenyző Enrico Bertaggia, aki az utolsó versenyekben helyettesítette Raphanelt. A csapat a Zakspeed-tel egyenlő 18. helyen végzett, mivel az EuroBrun csapat az évben soha nem jutott kvalifikációba. A Portugáliai Nagydíj volt az utolsó kvalifikáció egy Coloni autó számára.