Az új hullám kezdett el elutasítani olyan tudósokat, mint Judith Butler és más queer teoretikusok, akik az 1990-es évek végén és a 2000-es évek elején megpróbálták kitörölni a nőket mint politikai alanyokat azzal, hogy mindent nemként ábrázoltak, azzal, hogy eltitkolták, hogy a nők elleni agresszorok férfiak voltak, és bocsánatot kértek a férfiaktól a nők elleni erőszakért és elnyomásért, eltitkolták a leszbikusok, biszexuálisok, transzexuálisok és aszexuális nők létezését, mint elnyomott emberek specifikus csoportjait. A negyedik hullámú spanyol feminizmus a nő szó visszaszerzéséről és a nők szexuális és reproduktív szerveinek fontosságának visszaszerzéséről szól. A spanyol negyedik hullám feminizmus, amely nagymértékben kölcsönzi a szocialista feminizmust, elutasítja Butler posztmodern feminizmusát, amely elnyomja a női identitást, és az akadémiai elméletre támaszkodik az utcai aktivizmus helyett. Ez olyasmi volt, amit a spanyol negyedik hullámok, akik egy akadémiai intézményi kontextuson kívül jöttek, megosztottak az argentin nővéreikkel, akik szintén hasonló hullámon mentek keresztül. A hullám kezdete ebben az időszakban már Latin-Amerikában, Lengyelországban és Argentínában zajlott le. A globális cselekvési vágy, különösen a lengyel kontextusban, részben a
A nők világkonferenciája, 1995 Pekingben.