Amikor de Mornay gróf 1832-ben Marokkóba utazott, hogy megkössön egy egyezményt a közelmúltban
Az algériai francia megszállás idején magával vitte a romantikus festőt, Eugène Delacroix-t. Delacroix nemcsak a hely orientalizmusát élvezte, hanem új és élő modellként is vette a klasszikus ókorról szóló munkáihoz: "A görögök és a rómaiak itt vannak az ajtómon, az arabokban, akik fehér takaróba csomagolják magukat, és úgy néznek ki, mint Cato vagy Brutus... " Állandóan akvarelleket rajzolt és festett, és azt írta: "Olyan vagyok, mint egy álomban lévő ember, aki látja azokat a dolgokat, amelyek attól félnek, hogy eltűnnek tőle". Karrierje hátralévő részében visszatért az észak-afrikai vázlatokhoz és emlékekhez, 80 olajfestményével, mint például a "Tanger fanatikusai" és a "Algieri nők", amelyek legendásak és befolyásosak lettek olyan művészekre, mint Van Gogh, Gauguin és Picasso. Különösen megdöbbentette őket a fény minősége: Cézanne-nak: "Ez az egész fényes szín... úgy tűnik... hogy belép a szembe, mint egy pohár bor, amely a torkodba áramlik, és azonnal részeggé tesz". Tangier később kötelező megállóhely lett a művészek számára, akik meg akarták tapasztalni a színeket és a fényt, amelyekről ő beszélt, különböző eredményekkel. Matisse többször is elutazott Tangerbe, mindig a Grand Hotel Villa de France-ban szállt meg. "Marokkóban találtam olyan tájképeket - állította -, amik pontosan olyanok, mint amilyennek Delacroix festményei leírják őket". Tanítványainak viszont sajátjai voltak; a kaliforniai művész, Richard Diebenkorn közvetlen hatással volt Matisse marokkói festményeinek elragadó színeire és ritmikus mintáira.