Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Az F-4C lényegében azonos volt a haditengerészet és a tengerészgyalogság F-4B-jével a repülési teljesítménye tekintetében, és az AIM-9 Sidewinder rakétákat szállította, az USAF-hez szabott F-4D-ek eredetileg 1967 júniusában érkeztek, AIM-4 Falconokkal felszerelve. Azonban a Falcon, mint az elődeit, úgy tervezték, hogy lepusztítson nehéz bombázókat egyenesen és egyenesen repülve. A megbízhatósága nem volt jobb, mint a többieké, és a bonyolult lőfolyamat és a korlátozott keresőfej hűtőideje gyakorlatilag használhatatlanná tette a mozgékony harcosok elleni harcban. Az F-4D-ek 1968 elején kezdték újra használni a Sidewindert a Rivet Haste program keretében, és 1972-re az AIM-7E-2 "Dogfight Sparrow" lett az USAF pilótái számára a legkedvezőbb rakéta. Mint a többi vietnámi Phantom, az F-4D-eket is sürgősen felszerelték radar figyelmeztető fogókkal, hogy észleljék a szovjet gyártású S-75 Dvina SAM-eket. Az F-4C első telepítésétől kezdve Délkelet-Ázsiában, az USAF Phantoms mind a légi felsőbbrendűséget, mind a földi támadás szerepét teljesítette, nemcsak a szárazföldi csapatokat támogatta Dél-Vietnamban, hanem bombázási hadjáratokat is folytatott Laoszban és Észak-Vietnamban. Mivel az F-105-ös erők 1965 és 1968 között súlyos kimerülést szenvedtek el, az F-4 bombázó szerepe arányosan nőtt, amíg 1970 novemberét követően (amikor az utolsó F-105D-t visszavonták a harctól) az USAF elsődleges taktikai lőszer-szállító rendszerévé vált. 1972 októberében az EF-4C Wild Weasel repülőgépek első osztagát Thaiföldre helyezték átmenetileg. Az "E" előtagot később elhagyták, és a repülőgépet egyszerűen F-4C Wild Weasel néven ismerték.  Milyen típusú fegyver volt az F-4C fedélzetén?
AIM-9 Sidewinder rakéták