Az első kísérlet, hogy diagnosztikai kritériumokat állapítson meg, szintén Charcot-nak köszönhető 1868-ban. Megjelentette azt, amit ma "Charcot Triádnak" neveznek, amely a nystagmusból, a szándékos remegésből és a távirati beszédből (szkennelő beszéd) áll. Charcot megfigyelt kognitív változásokat is, és betegei "jellemzően gyengültek a memóriában" és "alaposan kialakuló fogalmakban" voltak. A diagnózis Charcot triádon és a klinikai megfigyelésen alapult, amíg Schumacher 1965-ben meg nem próbálta szabványosítani a kritériumokat néhány alapvető követelmény bevezetésével: a sérülések időbeli (DIT) és térbeli (DIS) elterjedése, és hogy "a jelek és tünetek nem magyarázhatók jobban egy másik betegséges folyamat által". Mindkét követelményt Poser örökölte és McDonald, akinek kritériumait a 2010-es kérdésben jelenleg használják: ki örökölte mindkét követelményt?
Poser-kritériumok és McDonald-kritériumok