Töltse ki a következő mondatot: Franciaországban Diana hat évig szerkesztette a fasiszta "The European" kulturális folyóiratot, és ehhez a folyóirathoz ő maga is olykor hozzájárult. Cikkeket, könyvkritikákat és rendszeres naplóbejegyzéseket küldött. Számos munkáját 2008-ban újra megjelentették a "The Pursuit of Laughter" című könyvben. 1965-ben megbízták, hogy írja a "Letters from Paris" című rendszeres oszlopot a "Tatler" számára. Az önéletrajzi és életrajzi beszámolók, valamint az alkalmi regények felülvizsgálatára specializálódott. Jellemzően a saját tapasztalatairól és a könyv tárgyáról szerzett ismereteiről kommentált. Rendszeresen írt a "Books and Bookmen" számára, és 1980-ban a Magda Goebbels életrajzának áttekintése felkeltette Christopher Hitchens figyelmét. Hitchens tiltakozott egy olyan szakasz ellen, ahol Diana ezt írta: "Mindenki ismeri a tragikus végét. Miközben az oroszok körülvették Berlint, a Goebbelsék fájdalommentesen megölték a gyerekeiket, majd magukat. A halott gyerekeket olyan emberek írták le, akik úgy néztek ki, mint akik "békésen alszanak". Azok, akik elítélik ezt a szörnyűséget,
A Masada-szerű tettnek meg kell fontolnia az alternatívát, amivel az elkeseredett Magda szembesül". Hitchens ragaszkodott ahhoz, hogy a "New Statesman" kiadjon egy szerkesztőségi cikket, amely elítéli a Masada trópust. Nyolcvanas éveiben lett a "London Evening Standard" vezető kritikusa, amikor A. N. Wilson hét évig volt irodalmi szerkesztő. 1996-ban, Wilson távozását követően az újság új szerkesztője, Max Hastings felkérte utódját, hogy hagyja abba Diana értékeléseit. Hastings állítólag azt mondta, hogy nem akarja, hogy több "Véres Lady Hitler" szerepeljen az újságban. Diana és az újság 2001-ben folytatta a kapcsolatot Hastings nyugdíjba vonulása után.