A kormány helyzete egyre kétségbeesettebbé vált. A liberális puccsról szóló pletykák, hogy Maria Cristinát eltávolítsák, Madridban is elterjedtek, ami súlyosbította a veszélyt a karlista hadseregtől, amely most már a főváros közelében volt. A segítségnyújtás iránti kérelmek nem maradtak süket fülekre; Franciaország, amely
1830-ban X. Károly reakciós monarchiáját Louis-Philippe liberális monarchiájával váltotta fel, és szimpatizált a Cristino ügyével. Melbourne vikomtár Whig kormánya hasonlóan barátságos volt, és önkénteseket és anyagi segítséget szervezett Spanyolországnak. Még mindig magabiztos sikereiben, Don Carlos csatlakozott csapatainak a csatatéren. Miközben Zumalacárregui Madrid elfoglalására törekedett, Carlos parancsnoka egy tengerparti kikötő elfoglalására utasította. A következő hadjáratban Zumalacárregui meghalt, miután a borjúba lőtték. Felmerült a gyanú, hogy Carlos, féltékeny a tábornok sikereire és politikájára, összeesküvést szőtt, hogy megölje.