Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  A korai Ming-dinasztia (kínai: 明; pinyin: Míng, 1368<unk>1644) szintén megpróbálta használni a papírpénzt a korai újraegyesítési időszakban. Ez a pénznem szintén gyors inflációt tapasztalt, és a kibocsátást 1450-ben felfüggesztették, bár a jegyzetek 1573-ig forgalomban maradtak. Csak a Ming-dinasztia utolsó éveiben, amikor Li Zicheng 1643 és 1645-ben Pekinget fenyegette, kezdődött újra a nyomtatás. A Ming Kína többségének tisztán privát valutarendszere volt minden fontos tranzakcióhoz. A tengerentúli érkező ezüstöt kezdték pénznemként használni Guangdong messzi déli tartományában, ahol 1423-ra terjedt el az alsó Yangzi régióba, amikor törvényes fizetőeszközként vált az adók kifizetésére. A tartományi adót 1465 után ezüstben kellett a fővárosba átutalni, a sótermelőknek 1475-től ezüstben kellett fizetniük, és a corvée-mentességeket 1485-től ezüstben kellett fizetniük. A kínai ezüst iránti keresletet a spanyolok Amerikából, különösen a perui Potosíból és Mexikóból származó behozatalával fedezték, miután a spanyolok 1571 -ben letelepedtek Manilában. A cirkuláció során spanyol dollárként kerültek a pénzbe, amelyre néha kínai írásszövegekkel, úgynevezett "csípőjelzésekkel" pecsételtek, ami azt jelezte, hogy egy kereskedő ellenőrizte, és megállapította, hogy valódi. A spanyol ezüstöt ingók formájában is forgalmazták (ismertek sycee vagy yuanbao néven), amelyek névleges liangot (kb. 36 grammot) nyomtak, bár a tisztaság és a súly régiónként változott. Az európaiak gyakran a tael malajzi kifejezéssel utaltak a liangra. Az első kínai jüan érméknek ugyanaz volt a specifikációja, mint a spanyol dollárnak, ami bizonyos szempontból a "júan" és a "dollár" nevek közötti egyenértékűséghez vezet a kínai nyelvben.  Kérdés: Milyen nevet kaptak a spanyol ezüst ingók?
Sycee vagy Yuanbao