A második világháború kezdetén Olaszország már egy jelentős mediterrán hatalom volt, amely irányította a központi medence északi és déli partjait. Miután Franciaország bukása eltávolította a fő nyugati fenyegetést, a brit mediterrán flotta, az Egyesült Királyság által ellenőrzött Gibraltárban, Máltán, Cipruson, Egyiptomban és a mandátum alatt álló Palesztinában lévő bázisokkal továbbra is az egyetlen fenyegetés maradt az olasz haditengerészeti hatalom számára a Földközi-tengeren. Albánia inváziói
, Görögország és Egyiptom, és a Málta ostroma megpróbálta kiterjeszteni a tengely irányítását a tengeren. Ez a politika olyan messzire nyúló és potenciálisan beavatkozó volt, hogy olyan semleges nemzeteket fenyegetett, mint Törökország, egy olyan fenyegetést, amelyet İsmet İnönü, a háború idején Törökország elnöke azzal ellensúlyozott, hogy csak akkor lépne be a háborúba, ha a Szovjetunió csatlakozik a Szövetségesekhez.