Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Áthaladás: A kihalási arányokat különböző módokon mérik. A természetvédelmi biológusok a fosszilis leletek statisztikai méréseit, az élőhelyek elvesztésének arányát és számos más változót mérnek és alkalmaznak, mint például a biológiai sokféleség elvesztése a élőhelyek elvesztésének arányának és a helyszínek elfoglalásának függvényében az ilyen becslések megszerzéséhez. A szigeti biogeográfia elmélete valószínűleg a legjelentősebb hozzájárulás a fajok kihalásának tudományos megértéséhez, mind a folyamat, mind pedig a fajok kihalásának mérésének módjához. A jelenlegi háttér-elhalálozási arány becslések szerint néhány évente egy faj. A folyamatban lévő fajvesztés mértéke összetettebbé válik, mivel a Föld legtöbb faját nem írták le vagy értékelték. A becslések nagymértékben eltérnek attól, hogy hány faj létezik valójában (becsült tartomány: 3.600.000-111.700.000) és hány kapott faj binomiumot (becsült tartomány: 1.5-8 millió). Kevesebb, mint az összes leírt faj 1%-a, csak a létezéséről van tudomás. Ezekből a számokból az IUCN azt jelenti, hogy az értékelt gerincesek 23 százaléka, a gerinctelenek 5 százaléka és a növények 70 százaléka veszélyeztetettnek vagy veszélyeztetettnek minősül. A növényi listán a fajok tényleges számát illetően jobb ismereteket szerveznek.  Kérdés: Miért nehéz nyomon követni a fajok eltűnését?
a fajokat nem írták le vagy értékelték