A Lengyelország történelme 1939 és 1945 között elsősorban a náci Németország és a Szovjetunió Lengyelország elleni inváziójától a II. világháború végéig terjedő időszakot foglalja magában. A német-szovjet meg nem támadó paktumot követően Lengyelországot 1939. szeptember 1-jén a náci Németország, szeptember 17-én pedig a Szovjetunió megszállta. A hadjáratok október elején értek véget, amikor Németország és a Szovjetunió megosztotta és annektálta egész Lengyelországot. Miután a tengely 1941 nyarán megtámadta a Szovjetuniót,
Lengyelországot megszállta Németország, amely tovább folytatta faji és népirtási politikáját Lengyelországban. A két megszállás alatt a lengyel állampolgárok hatalmas emberi és anyagi veszteségeket szenvedtek. A Nemzeti Emlék Intézete becslései szerint mintegy 5,6 millió lengyel állampolgár halt meg a német megszállás következtében, és mintegy 150.000 halt meg a szovjet megszállás következtében. A zsidókat a németek a gyors és teljes megsemmisítésre választották ki, és a lengyel zsidók mintegy 90 százalékát (közel három millió embert) gyilkolták meg a holokauszt részeként. Zsidókat, lengyeleket, roma embereket és sok más etnikai foglyot "tömegesen" öltek meg a náci kiirtó táborokban, mint Auschwitz, Treblinka és Sobibór. A lengyelek mind a náci német, mind a szovjet üldözésnek voltak kitéve. A németek becslések szerint kétmillió lengyelt öltek meg. A jövőben azt tervezték, hogy a lengyelek fennmaradó többségét rabszolga munkaerővé teszik, és a szélesebb "Generalplan Ost" részeként megsemmisítik azokat, akiket "nemkívánatosnak" tartanak. A lengyelek és kisebb mértékben az ukránok etnikai megtisztítása és mészárlása 1943-tól kezdve a nyugati Ukrajnában (háború előtti lengyel Kresy) történt. A lengyeleket ukrán nacionalisták ölték meg.