A második világháború idején a baloldal egyik vezetője volt az alsóházban, aki a háborús koalíciós kormány ellenállt. Bevan ellenezte a rádió és az újságok szigorú cenzúráját, valamint a háborús védelmi rendelet 18B-t, amely a belügyminiszternek hatalmat adott a polgárok internálására. Bevan felszólította a szénipar államosítására, és elősegítette a Nyugat-Európában egy második front megnyitását, hogy segítsen a Szovjetuniónak a Németországgal folytatott harcában. Az egyik legismertebb beszédében, amit Churchill ellen mondott, azt szidta, hogy a miniszterelnök "vitát nyert vitáról vitára, és csatát veszített csatáról csatára". Churchill később Bevant "szégyenletes kellemetlenségnek" nevezte. Churchill volt Bevan gyakori célpontja, aki már nem kedvelte őt a Tonypandy-i zavargásokban való beavatkozása és a
1926-ban az Egyesült Királyságban általános sztrájkot tartottak, amit Bevan súlyosnak tartott. Bevan úgy vélte, hogy a háború kulcsa Oroszország bevonása volt, és úgy vélte, hogy Churchill túlzottan az Egyesült Államok beavatkozására összpontosított. Bevan attól is félt, hogy ha Churchill a háború alatt ellenfelei nélkül és kihívás nélkül marad a parlamentben, akkor a jövőbeli választásokon szinte verhetetlen lesz a Munkáspárt számára. Max Hastings történész úgy írta le Bevan szerepét a parlamentben a háború alatt, hogy "számításai pontosak voltak, de megvetése ellentétben állt a pillanat szellemével - hálás volt, mint a miniszterelnök". A heves ellenállása miatt nem volt népszerű a közvélemény egyes részeiben, a felesége később elmondta, hogy a házaspár gyakran kapott csomagokat, tele ürülékkel az otthonukban.