Összefoglalja a cikket:  Amikor Geoff Johnson 17 éves lett, már nem volt hely a házban. Az anyja már kisfiú korában kezdett el kényszeresen halmozni, nem volt hajlandó semmit tönkretenni, nem volt képes semmit megjavítani. A végzős évében, 1995-ben, túl sok volt: elköltözik. Most, két évtizeddel később, ő és húga, Jennifer McShea visszatértek a család otthonába Omaha-ba, Nebraska-ba - és semmi sem változott. A 37 éves Geoff meglátogatta az anyját, de csak kint állt, mielőtt elment volna érte, hogy máshol töltsön az idejét. Jennifer, aki szintén 37 éves, tanácsadójának tanácsára mindössze kétszer ment vissza, hogy szembenézzen a mélyen beágyazott szégyenével. De amikor az anyjuk meghalt, miután 12 évig küzdött a mellrák ellen 2013-ban, a házat átadták nekik. Végül visszatértek az aprólékos pusztításhoz, és arra inspiráltak, hogy saját gyerekeikkel együtt készítsenek egy mozgó fotósorozatot, hogy dokumentálják a valóságot, hogy a gyűjtögető gyermekei. Menj le a videóra. Geoff Johnson húsz évvel azután tért vissza az anyja házába, aki kényszeres gyűjtögető volt, és megmozgató képeket készített a kényelmetlen neveléséről. Ezt úgy tette, hogy a fia képét az Omaha-i hulladékkal teli otthonának képére helyezte. "Nincs hely egy gyermeknek": Kicsi húga, Jennifer, aki szintén 37 éves, csatlakozott hozzá, amikor szembenéztek a múltjukkal, miután édesanyjuk 2013-ban mellrákban halt meg. Jennifer négyéves lánya a fürdőszobában van, ami 1993 óta nem volt érintve. Geoff, egy fényképész, el akarta képzelni a fiát és Jennifer lányát, amint a szemét között folytassák a mindennapi életüket - ahogy évekkel ezelőtt is tették. De a lebomló ház annyira veszélyes, és az érzéseik még mindig olyan nyersek, hogy úgy döntöttek, hogy Photoshopot használnak, és a gyerekeket a képek fölé helyezik. Mindezek ellenére a rendkívül reális eredmények kellemetlen érzést keltenek, amit Geoff szerint nagyon nehéz volt elfogadni. Nehéz leírni a szégyenérzetet, a szégyen félelmét, hogy egy halmozóval nőttél fel.
Geoff Johnson és Jennifer McShea mindketten olyan anyáknál nőttek fel, akik kényszeresen halmozták fel a dolgokat. A hűtő nem működött, a szemét felhalmozódott, de semmi nem volt rendbe hozva. Mélyen gyökerező szégyenérzetet hagyott bennük. Két évtizeddel azután, hogy elmentek, az anyjuk meghalt, és a ház átment nekik. Újra megnézték a házat és készítettek egy fotósorozatot, ahol a gyerekeiket a ház fotóira helyezték, hogy megmutassák a fiatalok kellemetlen látványát, akik ebben a környezetben nőnek fel.