Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Az 1960-as évek végén Mikhail Ivanovich Budyko egyszerű kétdimenziós energia-egyensúlyú éghajlati modellekkel dolgozott a jég visszatükröző képességének vizsgálata érdekében. Azt találta, hogy a jég-albedo visszacsatolása pozitív visszacsatolási hurkot hozott létre a Föld éghajlati rendszerében. Minél több a hó és a jég, annál több a napsugárzás visszaverődik az űrbe, és így a Föld egyre hidegebb lesz, és annál több a hó. Más tanulmányok kimutatták, hogy a szennyezés vagy a vulkánkitörés előidézheti a jégkorszak kezdetét. Az 1980-as években Atsumu Ohmura, a Svájci Szövetségi Technológiai Intézet földrajzi kutatója megállapította, hogy a Föld felszínét érintő napenergia sugárzása az előző három évtizedben több mint 10%-kal csökkent. Az ő felfedezései ellentmondanak a globális felmelegedésnek. A globális hőmérséklet az 1970-es évek óta emelkedik. A Földre érő kevesebb fénynek úgy tűnt, hogy hűlnie kell. Ezt hamarosan mások követték: Viivi Russak 1990-ben "A napenergia-sugárzás, a felhőség és a légköri átláthatóság tendenciái az elmúlt évtizedekben Észtországban" és Beate Liepert 1994-ben "A napenergia-sugárzás Németországban <unk> Megfigyelhető tendenciák és azok okainak értékelése". A sötétedést az egykori Szovjetunió különböző területein is megfigyelték. Gerry Stanhill, aki számos tanulmányban világszerte tanulmányozta ezeket a csökkenéseket, kitalálta a "globális sötétedés" kifejezést. Az 1980-as évek végén Izraelben és Hollandiában végzett független kutatások a napfény mennyiségének látszólagos csökkenését mutatták, annak ellenére, hogy széles körben elterjedt bizonyíték volt arra, hogy az éghajlat egyre melegebbé válik. A sötétedés aránya világszerte változó, de átlagosan évtizedente körülbelül 2-3% -ra becsülhető. A tendencia az 1990-es évek elején megfordult.  Kérdés: Mikor vette észre Liepert hasonló tendenciákat?
1994-ben