Töltse ki a következő mondatot: 1969-ben a McLaren, változatlan versenyzői felállással, új négykerék-meghajtású autót tervezett, az M9A-t, de amíg ezt előkészítették, a régi autóval folytatta. Az M9A végül sikertelen volt, és csak egyszer jelent meg, Derek Bell vezette a Brit Nagydíjon. A dél-afrikai nagydíjon Hulme dobogóra jutott az M7A-val; Bruce az M7B verziót használta, és a párhoz Basil van Rooyen csatlakozott egy másik M7A-ban. Dél-Afrikában a gyári autók a hátsó szárnyakat közvetlenül a felfüggesztéshez feszítettek magas sztrájkokon; a Bajnokok Versenyén Bruce McLaren M7B-jét hasonlóan sztrájkos első szárnyval szerelték fel az edzésen, de nem használták a versenyen. Hulme harmadik lett a Bajnokok Versenyében, majd az International Trophy-n Bruce McLaren átállt az M7C változatra. A McLaren a 13. helyen végzett a spanyol nagydíjon, de kihasználta az előtte lévő versenyzők baleseteit és meghibásodásait, hogy második legyen. Az edzéseken
Monacóban magas első szárnyakat adtak az autókhoz, de a verseny előtt a CSI teljesen betiltotta a szárnyakat. Ez a csapatot egy kis "ducktail" hátsó spoilerrel hagyta, a McLaren és a Hulme pedig az ötödik és a hatodik helyen versenyeztek. A szárnyakat akkor újra megengedték, bár nem szerelték fel a felfüggesztésre, és a csapatok a legjobb megoldást keresték, a McLaren eredetileg egy "tea tray" hátsó szárnyat választott, majd később egy hagyományosabb, alacsonyan szerelt légszárnyat.