A britek 1940-ben Dunkerque-ből való evakuálása bebizonyította az Admiralitásnak, hogy a Szövetségeseknek viszonylag nagy, óceánjáró hajókra van szükségük, amelyek képesek a páncélosok és más járművek partok közötti szállítására az európai kontinens elleni kétéltű támadások során. Időközi intézkedésként három 4000 és 4800 GRT közötti tartályhajót, amelyeket azért építettek, hogy átjussanak a venezuelai Maracaibo-tó szigorú zárómezői felett, azért választottak ki átalakításra, mert nem volt mély a vízbevonásuk. Ezekhez a hajókhoz csúcs ajtókat és rámpákat adtak, amelyek az első tartályhajókká váltak, az LST (1): és az LST-2: Később bizonyították az értéküket a
Az 1942-es algériai invázióban, de a blöffök nem voltak elég gyorsak, és rámutattak egy teljesen új designra, mely egy szebb hajótestet tartalmazott.