Írj egy folytatást erre a bekezdésre - A gyarmati korszak története ezt a Shangani járőrnek nevezte, és Wilsonot és Borrow-t nemzeti hősöként ünnepelte. Utolsó együttállásuk egyfajta nemzeti mítosz lett, ahogy Lewis Gann írja, "egy dicsőséges emlék, [Rhodézia] saját egyenértékűje a véres alamói mészárlásnak
és Custer utolsó állomása az amerikai nyugaton". A történelem által feljegyzett események változata Burnham, Ingram és Gooding beszámolóin alapul, a csatában jelen lévő Matabele (különösen "Duna" Mjaan) és a Forbes oszlopának emberei. Míg a szemtanúk összes közvetlen bizonyítéka alátámasztja a Bíróság megállapításait, néhány történész és író vitatja, hogy Burnham, Ingram és Gooding valóban visszaküldte-e Wilson segítségért, és azt sugallják, hogy egyszerűen dezertálhattak, amikor a csata durva lett. A legkorábbi feljegyzés erről az állításról a dezertálásról jóval az esemény után van, egy 1935-ben John Coghlan által egy barátjának, John Carruthersnek írt levélben, hogy "egy nagyon megbízható ember tájékoztatta, hogy Wools-Sampson elmondta neki", hogy Gooding halálos ágyán bevallotta, hogy ő és a két amerikai valójában nem Wilson küldte, és egyszerűen saját akaratukból mentek el. Ezt a kettős hallomásból származó vallomást, amely egy névtelen forrásból származik, nem említi Gooding 1899-es nekrolója, amely ehelyett az eseményeket úgy írja le, ahogy általában rögzítették. Számos jól ismert író használta a Coghlan-levelet, akármilyen reménytelen is, hogy feltételezett bizonyítékokat hozzon létre, megpróbálva megkérdőjelezni és felülvizsgálni a történelmi feljegyzéseket.