Írj folytatást erre a bekezdésre - 1810 végén a fogságban lévő VII. Ferdinánd spanyol uralkodót elismerték a kadizsi bíróságok és az amerikai kormányzó junták, mint a népi szuverenitás alatt álló királyt. Ezzel egyetértve a királyság egységét vagy függetlenségét illetően katonai konfliktus tört ki a rojalisták és a hazafiak között. 1814-ben azonban, amikor Valençay-i békét kötöttek és Napóleon vereséget szenvedett, VII. Ferdinánd visszatért, és államcsíny útján újratelepítette az abszolutizmust. Ferdinánd legyőzte és elnyomta a félszigeti liberálisokat, és eltörölte Cadiz köztársasági alkotmányát, bár nem tudta legyőzni a forradalmárokat, akik ellenálltak és saját nemzeti kongresszusokat hoztak létre. A spanyol haditengerészet összeomlott a Napóleon elleni háborúban, ezért gyakorlatilag támogatta a kis csoportokban érkező expedíciós erőket. 1820-ban a spanyol hadsereg Rafael Riego vezetésével fellázadt az abszolutizmus ellen, helyreállította az úgynevezett Trienio Liberal-t, és véget vetett a Río de la Plata és Venezuela elleni támadás fenyegetésének, de nem változtatta meg Spanyolország álláspontját a szeparatizmus ellen, ami a király védelmezőinek összeomlását eredményezte Amerikában. A következő évtized folyamán a hazafiak hadseregei jelentős győzelmeket értek el, és függetlenséget szereztek országaikban. A spanyol haditengerészet, hadsereg és kincstár nélküli spanyolországi politikai instabilitás sok spanyol-amerikaiakat meggyőzött arról, hogy hivatalosan is függetlenséget kell szereznie az anyaországtól. Spanyolországban, a Szent Szövetség francia serege
megtámadta és támogatta az abszolútokat, visszaállította VII. Ferdinándot, és 1828-ig elfoglalta Spanyolországot.