Írj folytatást erre a bekezdésre - 1940 júniusában a litván kormány feltétel nélkül elfogadta a szovjet ultimátumot. Litvániát megszállták, Litván Szovjet Szocialista Köztársaságká alakították, és beépítették a Szovjetunióba. A szovjetek különböző szovjetizációs politikákat kezdtek el végrehajtani, beleértve a magántulajdon államosítását, és a politikai aktivisták és mások tömeges letartóztatását, akiket "a nép ellenségeinek" neveztek. Ezek a letartóztatások számos kiemelkedő politikust (például Aleksandras Stulginskist, Juozas Urbšys-t, Leonas Bistras-t, Antanas Merkys-t, Pranas Dovydaitis-t, Petras Klimas-t), kormánytisztviselőket, katonai tiszteket, a litván lövészszövetség tagjait célozták meg. A litván hadsereget a Vörös Hadsereg 29. lőhadtesteként szervezték át. A szovjetek lezárták a nem kommunista kulturális, vallási és politikai szervezeteket is. A gazdasági helyzet fokozatosan romlott, és az életszínvonal csökkent. Egy évvel később, mindössze egy héttel a felkelés előtt, mintegy 17 000 litvánot, főleg az értelmiséget, egész családjukkal együtt Szibériába deportáltak, ahol sokan elpusztultak az embertelen életkörülmények miatt (lásd a júniusi
) Ez volt az egyetlen nagy esemény, ami a népi támogatást keltette a felkeléshez. Ez a tragédia kezdetben pozitív hajlamot keltett a német invázió felé. Azok az emberek, akik megmenekültek a deportálásoktól vagy a letartóztatásoktól, spontán fegyveres csoportokba szerveződtek, az erdőkbe rejtőztek, és vártak egy nagyobb felkelésre.