Írj folytatást erre a bekezdésre - A nagy szíriai felkelés befejezése után
, Franciaország beleegyezett, hogy választásokat tartanak mindkét országban. Bár a lázadás Szíriában történt, hatással volt mind Libanon, mind Szíria alkotmányaira. Franciaország nem volt hajlandó megváltoztatni Libanon határait, annak ellenére, hogy számos szunnita muzulmán vezető még mindig reménykedett a Szíriával való újraegyesítésben. Mivel a szunnita muszlimok a libanoni politikában támogatják a nem szektarianizmusot, a részvételük megtagadása azt jelentette, hogy könnyebb volt a franciák számára egy vallási politikai rendszert létrehozni. A vallási politika használata, amely lehetővé tette a muszlimok részvételét a libanoni kormányban, csökkentette a szíriai szíriai csatlakozás iránti vágyukat. A muszlimok azonban továbbra is az arab nemzetként való Libanoni identitás mellett indultak, míg a keresztények a Földközi-tengerhez tartoztak. A francia határokat bíráló hangok még mindig léteztek; Antun Sa'adah, a Szíriai Szocialista Nemzeti Párt alapítója és libanoni keresztény, bírálta Franciaországot a Nagy Szíria felosztásáért. Mindazonáltal azt írta, hogy Szíriának, sajátos regionális történelmével, külön kell maradnia. Az olyan írók, mint Sati' al-Husri úgy gondolták, hogy az egyetlen ok, amiért az arab földek külön maradtak, a külföldi beavatkozás volt. Más írók, köztük Nabih Amin Fares, George Antonius és Michel <unk>Aflaq azt állították, hogy a gyarmati hatalmak megosztották az arab földet, mert az egység fenyegetést jelentene a gyarmati uralomra. A szíriai arab nacionalisták először alkotmányellenesnek és nem reprezentatívnak tartották a libanoni kormányt a vallási rendszer miatt; azonban felfüggesztették ezeket a nézőpontokat abban a reményben, hogy függetlenséget szereznek a libanoni nacionalista mozgalmakkal való együttműködés révén.