1974-ben Frank Sherwood Rowland, a Kaliforniai Egyetem kémiai professzora, és posztdoktori társa, Mario J. Molina azt javasolta, hogy a hosszú élettartamú szerves halogénvegyületek, mint például a CFC-k, hasonlóan viselkedhetnek, mint Crutzen javasolta a nitrogén-monoxidot. James Lovelock nemrégiben felfedezte, egy 1971-es dél-atlanti hajózás során, hogy az 1930-as feltalálása óta gyártott CFC-vegyületek szinte mindegyike még mindig jelen volt a légkörben. Molina és Rowland arra a következtetésre jutott, hogy a N2O-hoz hasonlóan a kisebb CFC-k eljutnak a sztratoszférába, ahol UV-fényvel disszociálódnak, klór-atomokat bocsátanak ki. Egy évvel korábban Richard Stolar és Ralph Cicerone a Michigan-i Egyetemen kimutatták, hogy a NO még hatékonyabb, mint a klór-oxid.
A Kaliforniai Egyetem, Irvine