Írj folytatást erre a bekezdésre - A frankizmus nemzetközi kontextusa drámaian megváltozott 1942-1944-ben. Az 1940-es évek elején a szövetségesek elsősorban azzal foglalkoztak, hogy megakadályozzák Spanyolországot a tengelyhez való csatlakozásában; bár elégedetlenek voltak a rezsim fasisztoid természetével, nem engedhették volna meg maguknak, hogy tönkretegyék a Madriddal való kapcsolatukat Franco belső politikájának kihívásával. Az 1942/1943-as háborús fejlemények, különösen az angol-amerikai partra szállás Északnyugat-Afrikában
, a német katonai katasztrófák Sztálingrádban és Tunéziában és Mussolini bukása miatt Spanyolország belépése a háborúba nem volt kérdés. 1943-ban a szövetségesek hivatalos propagandája már ellenséges képet terjesztett Spanyolországról; egy amerikai hírfilm fasiszta országként mutatta be, és a BBC műsoraiban a frankoizmusellenes hangok még a madridi brit sajtóattaché tiltakozását is kiváltották. Azonban a növekvő szövetséges nyomás inkább arra irányult, hogy megakadályozza a spanyol szállításokat Németországba, mintsem a rezsim megdöntésére. 1943 végén a szövetségesek követelései a náci szállítmányok megszüntetésével kapcsolatban végső soron váltak, és a teljes üzemanyag-embargó fenyegetésével fenyegették, ami valóban a következő év elején bizonyította hatékonyságát, azzal, hogy a spanyol gazdaságot térdre kényszerítette mindössze két hónap alatt. A közvélemény és a politikusok Nagy-Britanniában és az Egyesült Államokban határozottan Franco ellen fordultak. 1943 végén a diktátor a szövetségesek invázióját valószínűbb fenyegetésnek tekintette, mint a németeket, és hamarosan ennek megfelelően elrendelte a spanyol hadsereg átszervezését.