A legsúlyosabb külföldi fenyegetés Marokkó számára Franciaország volt, amely
A szomszédos Algéria invázióját 1830-ban. Abd al-Rahman marokkói csapatokat küldött Tlemcen védelmére 1830-ban, de visszaverték őket, és Tlemcenet 1832-ben a franciák elfoglalták. Abd al-Rahman támogatta az algériai gerilla ellenállást, amelyet Abd al-Qadir al-Jaza'iri vezetett, aki elméletileg a marokkói szultán vazallusa volt, bár csak ideiglenesen, nem akart francia megtorlást. A marokkói határos törzsek azonban továbbra is aktívan támogatták Abd al-Qadir-t, ami arra késztette a franciákat, hogy saját támadásaikat indítsák el a határon, és előretörő állomásokat hozzanak létre marokkói területen, ami csak felgyorsította a reakciót Marokkóban, és fokozta a szabálytalan határháborút. A marokkói hadsereg megtámadott egy francia katonai csoportot, amit Franciaország háborús nyilatkozatnak tekintett. Miután megtudta, hogy a szultán hatalmas erőket küldött a keleti frontra, a Peugeot nyolc napos határidőt adott Marokkónak, hogy vonja vissza seregeit a keletről, de a szultánt nem győzte meg.