A kormány 1943 decemberében indított egy önkéntes evakuációs programot, amely arra ösztönözte az időseket, a gyermekeket és az anyjaikat, hogy költözzenek el a fővárosokból, és a vidéki területeken lakjanak barátok és rokonok otthonában. A kormány azonban kevés segítséget nyújtott a civileknek a kiürítésben. Kevés embert evakuáltak, amíg az első amerikai bombázók Japánra nem támadtak.
1944 júniusában a Yawata elleni támadás után a kormány arra ösztönözte a családokat, hogy evakuálják a gyermekeiket. Ennek eredményeképpen 459.000 gyermek és szülei a barátaik és a rokonaikhoz költöztek. A vidéken kapcsolatot nem létesítő családok esetében egész iskolai osztályokat evakuáltak tanáraik kíséretében; 1944 augusztusáig 333 000 gyermeket helyeztek át vidéki területekre, ahol tovább folytatták oktatásukat vendéglőben, templomokban és más középületekben. További 343 000 városi lakos arra kényszerült, hogy elhagyja otthonát, amikor azok megsemmisültek, hogy tűzszüneteket hozzanak létre; ezek az emberek vagy vidékre költöztek, vagy munkahelyeik közelében ideiglenes szálláshelyeken éltek.