Írj folytatást erre a bekezdésre - 1740-ben II. Frédéric király (Frédéric a Nagy) lépett a trónra. I. Ferdinánd császár megvétózta az 1537. évi egyezményt, amelynek értelmében Szilézia egyes részei Brandenburgba kerültek a Piaszti dinasztia kipusztulása után, és ezáltal megkezdte az osztrák örökösödési háborút (1740-48). 1744-ben Frederik ismét megszállta a területet, hogy megakadályozza a megtorlást, és ezúttal Bohémia tartományát követelje. Sikertelen volt, de a francia nyomás Ausztria szövetségesére, Nagy-Britanniára számos szerződéshez és kompromisszumhoz vezetett, ami 1748-ban az Aix-la-Chapelle-i szerződésben csúcsosodott ki, amely helyreállította a békét, és Szilézia nagy részét a porosz birtokában hagyta. Amikor Frédrich megelőzően megtámadta Szászországot és Csehországot 1756/57-ben néhány hónap alatt, megkezdte a Hétéves Háborút. Ez a háború kétségbeesett harc volt a porosz hadsereg számára, és az a tény, hogy sikerült Európa nagy részén döntetlenséggel harcolni, Fridrich katonai készségeiről tanúskodik. A helyzet fokozatosan sötétedett, egészen Oroszország Erzsébet császárnőjének haláláig (a Brandenburg-ház csodája). III. Péter pruszofil trónra lépése enyhítette a nyomást a keleti fronton. A Burkersdorf-i csatában legyőzte az osztrák hadsereget
A háború gyarmati színházaiban a Franciaország elleni folyamatos brit sikerekre támaszkodva, Poroszország végre képes volt "status quo ante bellum" -t kényszeríteni a kontinensen. Ez az eredmény megerősítette Poroszország fő szerepét a német államokban, és az országot európai nagyhatalommá tette. Ez indította el a Németország vezetéséért folytatott versengést Poroszország és Ausztria között, amelyet német dualizmusnak neveznek.