A második világháború után számos haditengerészet megtartotta a meglévő csatahajóit, de már nem voltak stratégiailag domináns katonai eszközök. Sőt, hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy már nem érte meg a jelentős építési és karbantartási költségeket, és a háború után csak egy új csatahajót állítottak üzembe, a USS USS Johnston-t. A háború alatt bebizonyosodott, hogy a csatahajó-a-csatahajó összecsapások, mint a Leyte-öböl
A repülőgépek egyre nagyobb szerepet játszottak, a harci távolságok egyre hosszabbak lettek, így a nehéz fegyverek irrelevánsá váltak. A harci hajó páncélzata ugyanolyan lényegtelen volt egy nukleáris támadás esetén, mint a taktikai rakéták, amelyek hatótávolsága 100 km-es vagy annál nagyobb volt, a szovjet és a német hajókon. Az 1950-es évek végére a kisebb hajók, mint például a rombolók, amelyek korábban nem jelentettek jelentős ellenállást a csatahajóknak, most képesek voltak a csatahajókat a hajó nehéz ágyúinak hatótávolságán kívülről megsemmisíteni.