Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Áthaladás: A fő szekvenciát átlépő instabilitási sáv részekén belül lévő csillagokat Delta Scuti változóknak nevezik. Ezek a változók prototípusának a csillagáról nevezték el: Delta Scuti. A Delta Scuti változók jellemzően az A2 és az F8 spektrális osztályok között mozognak, és a III (alóriások) és a V (fő szekvenciás csillagok) csillagvilágosítási osztályok között. Ezek rövid periódusú változók, amelyek rendszeres pulzációs aránya 0,025 és 0,25 nap között van. A Delta Scuti csillagokban a Naphoz hasonló elemek bőségesen vannak jelen (lásd a Populáció I csillagokat) és 1,5 és 2,5 M<unk> között. Az IK Pegasi A pulzációs sebességét naponta 22,9 ciklusban mérik, vagyis 0,044 naponta egyszer. A csillagászok a csillag fémességét olyan kémiai elemek bőségének definiálják, amelyek atomszáma magasabb, mint a héliumé. Ezt a légkör spektroszkópos elemzésével mérik, majd összehasonlítják a számítástechnikai csillagmodellekből várható eredményekkel. Az IK Pegasus A esetében a becsült fémtartalom [M/H] = +0,07 ± 0,20. Ez a jelzés adja a logaritmust a fémelemek (M) és a hidrogén (H) arányának, mínusz a logaritmus a Nap fém arányának. (Ha tehát a csillag megegyezik a Nap fémbőségével, ez az érték nulla lesz.) A 0,07 logaritmikus értéke 1,17-es tényleges fémesség aránynak felel meg, így a csillag körülbelül 17%-kal gazdagabb fémelemekben, mint a Nap. Ennek az eredménynek azonban viszonylag nagy a hibahatára.  Kérdés: A Delta Scuti változóknak nevezett csillagok a világűr melyik részén léteznek?
instabilitási szalag