Az ősi kínaiak szintén megfigyelték a Suìxīng (歲星) pályáját, és 12 földi ágból álló ciklusukat a körülbelül évszám alapján állapították meg; a kínai nyelv még mindig használja a nevét (egyszerűsített formában 岁) az életkor évére utalva. Az i. e. IV. században ezek a megfigyelések a kínai zodiákussá alakultak ki, ahol minden évben egy Sui Tai csillag és isten irányítja az égbolt Jupiter pozíciójával ellentétes térségét az éjszakai égbolton; ezek a hiedelmek néhány taoista vallási gyakorlatban és a kelet-ázsiai zodiákus tizenkét állatában fennmaradtak, amelyek ma gyakran népszerűen feltételezik, hogy az állatok megérkezésével kapcsolatosak.
7. vagy 8. század i.e.