Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  1900-ban, az ókori bizánci Theodosia városának közelében, tizenhárom nagy kőhalomot fedezett fel Zibold, aki egy erdőszakértő és mérnök volt ezen a területen. Minden kőhalom valamivel több mint 900 négyzetmétert (9,700 négyzetláb) fedett le, és körülbelül 10 méter magas volt. A leleteket 75 milliméter átmérőjű terrakotta csövek maradványaival társították össze, amelyek nyilvánvalóan a város kútjaihoz és szökőkútjaihoz vezettek. Zibold arra a következtetésre jutott, hogy a kőhalmok kondenzátorok voltak, amelyek Teodosiát vízzel ellátották; és kiszámolta, hogy minden levegőjárat több mint 55 400 liter (12.200 imp gal; 14.600 US gal) naponta. Az elméletének ellenőrzése érdekében Zibold egy kőhalom kondenzátort épített 288 méter (945 láb) magasságban a Tepe-Oba hegyen, Theodosia ősi helyének közelében. Zibold kondenzátorát egy 1 méter magas és 20 méter széles fal veszi körül, egy csésze alakú gyűjtőterület körül, vízelvezetéssel. 10<unk>40 centiméter (3.9<unk>15.7 in) átmérőjű tengeri köveket használt, amelyek 6 méter (20 láb) magasak voltak egy 8 méter (26 láb) átmérőjű, levágtak kúpban. A kőhalom alakja lehetővé tette a jó levegőáramlást, minimális hőkontaktussal a kövek között. Zibold kondenzátora 1912-ben kezdett működni, maximális napi termeléssel, amelyet később 360 literre becsültek (79 imp gal; 95 US gal). A bázisban olyan szivárgások jelentek meg, amelyek 1915-ben véget vetettek a kísérletnek, és a helyszínt részben szétszedték, mielőtt elhagyják. (A helyszínt 1993-ban fedezték fel újra, és megtisztították.) Zibold kondenzátora nagyjából ugyanannyi méretű volt, mint az ősi kőhalmok, amelyeket találtak, és bár a hozam sokkal kisebb volt, mint a Zibold által az eredeti struktúrákra számított hozam, a kísérlet inspiráció volt a későbbi fejlesztők számára.  Kérdés: Melyik évben állt meg a kísérlet?
1915-ben