Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Hegel gondolkodását úgy lehet értelmezni, mint egy konstruktív fejlődést a széles hagyományon belül, amely magában foglalja Platónt és Immanuel Kantot. Erre a listára hozzáadhatnánk Proclus-t, Meister Eckhartot, Gottfried Wilhelm Leibniz-t, Plotinust, Jakob Böhme-t és Jean-Jacques Rousseau-t. Amit mindezek a gondolkodók megosztanak, ami megkülönbözteti őket az olyan materialistáktól, mint Epicurus és Thomas Hobbes, és az olyan empirikusoktól, mint David Hume, az az, hogy a szabadságot vagy az önrendelkezést mind valósnak, mind pedig fontos ontológiai következményeknek tartják a lélek, az elme vagy az istenség számára. Ez a hangsúly a szabadságra generálja Platón fogalmát (a Phaedo, a Köztársaság és a Timaeus) a lélekről, mint magasabb vagy teljesebb valóságot, mint az élettelen tárgyak birtokában. Miközben Arisztotelész kritizálja Platón "Formáit", ő megőrzi Platón ontológiai következményeinek sarokköveit az önrendelkezésre: az etikai érvelést, a lélek csúcsát a természet hierarchiájában, a kozmosz rendjét és egy feltételezést az elsődleges mozgatórugó indokolt érveléseivel. Kant Platónnak az egyéni szuverenitás iránti nagy megbecsülését az erkölcsi és noumenális szabadság, valamint az Isten iránti megfontolásaiba illeti. Mindhárman közös terepet találnak az emberek egyedülálló helyzetében a dolgok rendszerében, amelyek az állatoktól és az élettelen tárgyaktól megvitatott kategorikus különbségek által ismertek.  Kérdés: Mi Gottfried Leibniz középső neve?
Vilmos