Írj folytatást erre a bekezdésre - A háború alatt volt két időszak, amikor a Yishuv közvetlen fenyegetéssel szembesült a náci erőkkel. Az első azután következett be, hogy Németország 1940-ben meghódította Franciaországot, mivel a nácipárti Vichy-rezsim irányította az északi Levantot, ahonnan Palesztinába való behatolás történhetett. Azonban 1941-ben a brit erők sikeresen harcolták a Vichy-erők ellen Szíria és Libanon ellenőrzése érdekében, így eltávolítva az invázió fenyegetését északról, legalábbis addig, amíg a német seregeket Kelet-Európában visszatartja a Vörös Hadsereg, és így nem tudnak könnyen haladni a Közel-Keletre északról. 1942-ben azonban, amikor Erwin Rommel Afrika Korpusa Észak-Afrikán átjárta a Szuezi-csatorna elfoglalásának szándékával, a német invázió valószínűsége délről valós lehetőség lett, ami nagy aggodalmat okozott a Yishuvban, és arra ösztönözte a védelmi tervek kidolgozását. Tudván, hogy a palesztin náci ellenőrzés a Jiszhuv biztos megsemmisítését jelentette, a Jiszhuv vezetése között viták dúltak arról, hogy a náci megszállás esetén a Jiszhuv lakosainak a brit erőkkel együtt kelet felé kell evakuálniuk a brit birtokok felé Irakban és Indiában, vagy Masada
...mint az utolsó állomás Palesztinában, valószínűleg egy erődített zónában, amit sietve építenek a Karmel-hegység környékén. Ezt a katonai műveletet hivatalosan Palesztina Végső Erődjének nevezték el. Szerencsére a Yishuv számára a német erők keleti irányú előretörése Egyiptomban megállt a második el-Alamein-i csata során, így feloldva a délről érkező invázió fenyegetését. Az El Alamein-i vereséghez vezető nyugtalan időszakot a félelem 200 napjaként emlegették.