David M. Robinson azt állítja, hogy a Ming-dinasztia alapítója, a Hongwu császár által kiadott különféle rendeletek és törvények úgy tűnik, elutasítják a mongol befolyást Kínában a mongol házasság és temetési gyakorlatok, a ruházat, a beszéd és még a zene tilalmával. Robinson azonban kiemeli, hogy ez a retorikája ellentmond a Hongwu császár Yuan-intézmények folytatásának, mint például az örökletes helyőrségi rendszer és a foglalkozások. Kampányokat indított olyan területek meghódítására, amelyeket korábban nem irányítottak a kínai őslakos dinasztiák, beleértve
Yunnan, Liaodong (Mandzsúria) és Mongólia területén. Folytatta a mongolok bevonását a hadseregbe, és fenntartotta a Yuan-korszak hagyományait, hogy a koreai ágyasokat és eunuchokat a császári palotába hozza. Robinson azt állítja, hogy a Ming-dinasztia "sok tekintetben igazi utódja volt" a Yuan-nak, mivel a Ming császárok a Yuan örökségén keresztül igyekeztek legitimálni uralmukat, különösen azért, mert a rivális Északi Yuan-dinasztia továbbra is létezett. A Yongle császár sokkal egyértelműbb volt abban, hogy összehasonlítson uralmát Kublai kánéval, amint azt nagyon aktív külpolitikája, a Ming kínai hatalom külföldön való kivetítése és a terjeszkedő katonai kampányok tükrözik. A 1449-es Tumu-válságot követően a Ming-kormány aktívan elrettentette a mongol népek további bevándorlását (a Kínában már élők alkalmi áthelyezési politikáját előnyben részesítve). A mongolok továbbra is Ming katonai tiszteként szolgáltak, még azután is, hogy a mongolok részt vettek a kudarcot vallott 1461-es Cao Qin-féle lázadásban, de számuk kezdett csökkenni, mivel az örökletes tiszteket általában fokozatosan alázatosabb származású férfiak váltották fel.