Írj folytatást erre a bekezdésre - Michael Foot az Első Világháborúban a Dardanellák elleni támadásról szóló parlamenti vizsgálathoz hasonló különleges vizsgálatot sürgetett, bár Harold Wilson (munkaügyi miniszterelnök 1964-1970 és 1974-1976) úgy tekintett az ügyre, mint egy féregdobozra, amelyet a legjobb nyitva hagyni. Ez a beszélgetés az arab seregek Izrael által elszenvedett vereségét követően 1967-ben a Hatnapos háborúban, amely után Eden sok rajongói levelet kapott, amelyek azt mondták neki, hogy igaza volt, és hírneve, nem utolsósorban Izraelben és az Egyesült Államokban, megemelkedett. 1986-ban Eden hivatalos életrajzírója, Robert Rhodes James újraértékelte Eden szimpatizáns álláspontját a Szuezi-víz ügyében, és 1990-ben, az iraki invázió után Kuvaitban
, Jakab megkérdezte: "Ki állíthatja most, hogy Édenben tévedett?". Az ilyen érvek főként arra irányulnak, hogy a szuezi hadművelet alapvetően hibás volt-e politikai szempontból, vagy, mint az ilyen "revizionisták" gondolták, az amerikai támogatás hiánya azt a benyomást keltette, hogy a Nyugat megosztott és gyenge. Anthony Nutting, aki a Szuezi-út miatt lemondott a külügyminiszter tisztségéről, az előző nézetet fejezte ki 1967-ben, az arab-izraeli hatnapos háború évében, amikor azt írta, hogy "megvetettük a keserűség szélét, és meg kellett aratnunk a bosszú és a lázadás örvényét". Ellenkezőleg, Jonathan Pearson "Sir Anthony Eden és a szuezi válság: vonakodó szerencsejáték" (2002) című könyvében azt állítja, hogy Eden vonakodóbb és kevésbé háborús volt, mint a legtöbb történész ítélte. D. R. Thorpe, Eden másik életrajzírója azt írja, hogy Suez "igazságosan tragikus vége volt a miniszterelnöki hivatalának, és egy olyan, amely aránytalanul nagy jelentőséget kapott karrierje bármely értékelésében"; azt sugallja, hogy ha a Suez-válság sikeres lett volna, "számtalanul nem lett volna közel-keleti háború 1967-ben, és valószínűleg nem volt Yom Kippur háború 1973-ban sem".