Walter Cannon és Hans Selye állatkísérleteket használtak a stressz tanulmányozásának legkorábbi tudományos alapjainak létrehozására. Megmérték az állatok fiziológiai reakcióit a külső nyomásokra, például a melegre és a hidegre, a hosszabb ideig tartó visszafogásra és a sebészeti eljárásokra, majd ezekből a tanulmányokból az emberre extrapolálták. Richard Rahe és mások későbbi kutatásai megállapították, hogy a stresszt az emberben különálló, mérhető életstresszorok okozzák, és tovább, hogy ezek az életstresszorok rangsorolhatók a stressz által okozott stressz medián fokával (ami a Holmes és Rahe stressz skálához vezet). Így a stresszt hagyományosan úgy fogalmazták meg, hogy a stresszt a stresszt tapasztalók ellenőrzésén kívül eső külső sértések eredménye.
hogy a külső körülmények nem rendelkeznek belső képességgel a stressz előidézésére, hanem hatásukat az egyén érzékelései, képességei és megértése közvetítik