A Csendes-óceánon hat japán flottahordozó, a "Kidō Butai" együttes repülőgép-támadó erejével egységként működött, és gyakorlatilag a háború első hat hónapjában akarat szerint vándorolt. Elpusztító támadásokat hajtott végre ellenséges pozíciók ellen Hawaii-tól keleten Indiáig nyugaton, és hatékonyan támogatta a japán inváziót az amerikai Fülöp-szigeteken, a brit Malajziában és Burmában, valamint a holland Kelet-Indiában. 1942 májusa és októberé között azonban Japán és Amerika négy nagy csatát vívott a repülőgép-hordozóik köré összpontosító flották között. Ezekben a csatákban az egymásnak ellentétes hadihajók soha nem voltak egymás látókörében, és nem is lőtték a fegyvereiket más hadihajókra. Egyedül a repülőgép támadta meg. Az első ilyen csata meghiúsította a japánok kísérletét
A Korall-tenger elszigeti Ausztráliát. A második megállította a japán hatalom kelet felé történő terjeszkedését a Csendes-óceánon, a Midway-sziget felé. A következő kettő segített fenntartani az amerikai jelenlétet Guadalcanal-on. Ez a négy összecsapás mindkét fél számára költséges volt. A Pearl Harbor elleni támadás idején Japánnak összesen kilenc flottája és könnyű hordozója volt a Csendes-óceáni színtéren. Amerikának négy volt a Csendes-óceánon, és még kettő messze az Atlanti-óceánon. 1942 októberének végén, miután a hajók elsüllyedték és megsérültek, Japánnak csak három ilyen hordozója volt a Csendes-óceánon, míg Amerikának két hét alatt egy sem volt. Bár költségesek voltak, a csaták stratégiai szempontból előnyösek voltak az amerikaiak számára, jelentősen hozzájárultak a stratégiai kezdeményezés Japánból Amerikába való áthelyezéséhez a Csendes-óceáni Színházban.