Írj folytatást erre a bekezdésre - A felvilágosodás új elképzeléseinek hatására az amerikai forradalmat (1765 <unk> 1783) általában a forradalom korának kiindulópontjának tekintik. Ez viszont inspirálta a 1789-es francia forradalmat, amely a háborúk révén gyorsan elterjedt Európa többi részére. 1799-ben Napóleon hatalomra jutott Franciaországban, és folytatta a francia forradalmi háborúkat azzal, hogy meghódította Európa kontinensének nagy részét. Bár Napóleon számos modern fogalmat, például a törvény előtti egyenlőséget vagy a polgári törvénykönyvet kényszerített meg hódításaira, szigorú katonai megszállása nemzeti lázadásokat váltott ki, különösen Spanyolországban és Németországban. Napóleon veresége után az európai nagyhatalmak a Szent Szövetséget hozták létre a bécsi kongresszuson 1814-1815-ben, hogy megpróbálják megakadályozni a jövőbeli forradalmakat, és visszaállították a korábbi monarchiait. Mindazonáltal Spanyolországot jelentősen meggyengítették a napóleoni háborúk, és nem tudta irányítani amerikai gyarmatait, amelyek szinte mindegyike kihirdette függetlenségét 1810 és 1820 között. A forradalom ezután 1820-ban ismét elterjedt Dél-Európában, felkelésekkel Portugáliában, Spanyolországban, Olaszországban és Görögországban. Az 1830-as és az 1848-as hasonló forradalmi hullámok megrázták Európa kontinensét, amelyeket a Nemzetek Tavasza néven is emlegettek. A forradalmárok demokratikus követelései gyakran összeolvadtak a függetlenségi vagy nemzeti egyesülési mozgalmakkal, mint például Olaszországban, Németországban, Lengyelországban, Magyarországon,
A Nemzetek Tavasza erőszakos elnyomása a korszak végét jelentette.