A 19. századi angol fiziológus, Sydney Ringer olyan sóoldatokat fejlesztett ki, amelyek a nátrium, kálium, kalcium és magnézium kloridjait tartalmazzák, amelyek alkalmasak arra, hogy az elkülönített állati szívet a testen kívül tartsa. 1885-ben Wilhelm Roux eltávolította egy embrió csirke meduláris lemezének egy részét, és néhány napig meleg sóoldatban tartotta, és ezáltal létrehozta a szövetkultúra elvét. Ross Granville Harrison, aki a Johns Hopkins Orvosi Iskolában dolgozott, majd a Yale Egyetemen, 1907 és 1910 között közzétette kísérleteinek eredményeit, és létrehozta a szövetkultúra módszerét. A sejtkultúra technikái jelentősen fejlődtek az 1940-es és 1950-es években, hogy támogassák a vírusok kutatását. A sejtkultúrákban történő termesztés lehetővé tette a tisztított készítmények készítését a vakcinák gyártásához. A poliovírus elleni injekciós vakcinát Jonas Salkman fejlesztette ki, az egyik embriójú csirke méhártya lemez
1885-ben