A Merzario és Simon Hadfield által tervezett és az első A1-en alapuló A2 (néhány forrás szerint A3) időben készen állt az 1979-es szezon európai fordulataira ugyanazzal a motorral és a sebességváltó kombinációval, és egy földhatású "szárnyú" autóvá lett módosítva. Csak egy példányt építettek. Az A2 először az 1979-es Egyesült Államok Nyugati Nagydíján futott Arturo Merzario kezében. Merzario kvalifikálta az autót a versenyre, de miután az első felfüggesztés meghibásodott, az A1B-ben kellett indulnia a versenyen. Az autó hivatalosan az 1979-es spanyol nagydíjon debütált, ahol Merzario a 26. időszakot állította be az időmérőn, és nem tudott részt venni a versenyen. A következő versenyen, Belgiumban, Merzario balesetet szenvedett az időmérőn, és eltörte a karját. A
A Monaco Merzario megkérte Gianfranco Brancatelli-t, hogy vezesse az autóját, de Brancatelli nem tudott előminősülni. Merzario visszatért a kormányhoz a Francia Nagydíjon. A 26. időszakot állította be az időmérőn, és több mint két másodperccel lassabb volt, mint az előző időmérőn. Az A2 utoljára az osztrák nagydíjon ment pályára, miután Merzario megsértette az A4-et egy edzői balesetben.