Másrészről, a történész M. A. Shaban úgy véli, hogy a hadjárat a legjobb esetben is "korlátozott siker" volt, és kritizálja Harun "egyszemélyes" figyelmét a bizánciak iránt, mint "teljesen félrevezetett erőfeszítést". Shaban szerint a bizánciaknak nem csak nem volt valódi képessége (vagy szándéka) arra, hogy komolyan fenyegessék a kalifátust, hanem Harun toborzási mozgalma a keleti katonák beáramlását eredményezte Khurasanból, ami ellenségesítette a hagyományos szíriai-iraki katonai eliteket és szakadékokat teremtett, amelyek hozzájárultak a
A negyedik Fitna, az abbaszid polgárháború, ami Harun halála után tört ki. Ez a konfliktus, Harun fiai, al-Amin () és al-Ma'mun () között azt jelentette, hogy az abbaszid kalifátus nem tudta kihasználni a balkáni bizánci fordulatokat. Valójában az 806-os hadjárat és az 807-es hatástalan támadások az utolsó nagy, központilag szervezett abbaszid expedíciók Bizáncium ellen több mint húsz évig. Az elszigetelt rajtaütések és ellentámadások folytatódtak a szárazföldön és a tengeren egyaránt, és függetlenül az abbaszidoktól, a helyi muzulmán vezetők meghódították Krétát, és a 820-as években Szicília meghódítását indították. Mindazonáltal a két birodalom között a kis-ázsiai keleti szárazföldi határon folytatott nagyszabású műveletek csak Theophilos császár trónra lépése után folytatódtak, akinek al-Ma'mun és al-Mu'tasim kalifával folytatott összecsapásai 830-833-ban al-Ma'mun nagy invázióival és 838-ban al-Mu'tasim Amorium zsákjával csúcspontot értek.