A 19. századi angol fiziológus Sydney Ringer olyan sóoldatokat fejlesztett ki, amelyek a nátrium, a kálium, a kalcium és a magnézium kloridait tartalmazzák, amelyek alkalmasak arra, hogy az elkülönített állati szívet a testen kívül tartsák. 1885-ben Wilhelm Roux eltávolította egy embriócsirke meduláris lemeze egy részét, és több napig meleg sóoldatban tartotta, és ezáltal létrehozta a szövetkultúra elvét. Ross Granville Harrison, aki a Johns Hopkins Orvosi Iskolában dolgozott, majd a Yale Egyetemen, 1907 és 1910 között közzétette kísérleteinek eredményeit, és létrehozta a szövetkultúra módszerét. A sejtkultúra technikái jelentősen fejlődtek az 1940-es és 1950-es években, hogy támogassák a vírusok kutatását. A sejtkultúrákban történő termesztés lehetővé tette a tisztított sejtkészítmények készítését a vakcinák gyártásához. A polio vírus injekciós vakcinát Jonas Salkman fejlesztette ki, az egyik embriócsirke csirkének, és
az 1940-es és 1950-es évek