Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Áthaladás: A J79 motorok jelentős mennyiségű fekete füstöt termeltek (a gázcső közepén / hajózási beállításokon), ami súlyos hátrány volt, mivel az ellenség észlelhette a repülőgépet. Ezt a problémát a füstmentes égőberendezést használó −10A motorral felszerelt F-4S oldotta meg. Az F-4 legnagyobb gyengesége az volt, hogy nem volt belső ágyúja. Rövid ideig a doktrína úgy tartotta, hogy a harcot megfordítani lehetetlen szuperszonikus sebességgel, és kevés erőfeszítést tettek a pilóták légi harci manővereinek megtanítására. A valóságban a harcok gyorsan szubszonikusakká váltak, mivel a pilóták lelassítottak, hogy az ellenfeleik mögé kerüljenek. Továbbá, a viszonylag új hőkereső és radarvezérelt rakétákat az időben gyakran megbízhatatlannak jelentették, és a pilótáknak több rakétát kellett kilőniük (más néven hullámgyújtás), csak hogy egy ellenséges harcosra találjanak. A problémát még súlyosbítja, hogy a vietnámi harci szabályok a legtöbb esetben kizárták a hosszú hatótávolságú rakéta támadásokat, mivel általában vizuális azonosításra volt szükség. Sok pilóta az ellenséges repülőgépek farkába került, de túl közel ahhoz, hogy rövid hatótávolságú Sólymokra vagy Sidewinderekre lőjön. Bár 1965-re az USAF F-4C-ei elkezdenek SUU-16 külső lövegpádokat szállítani, amelyek 20 mm-es M61A1 Vulcan Gatling ágyút tartalmaznak, az USAF pilótafülkéje nem volt felszerelve vezető számítástechnikai lövegpárnákkal az SUU-23 bevezetéséig, ami gyakorlatilag biztosította a hibát a manőverező harcokban. Néhány tengerészgyalogság repülőgépe két rakétát szállított. A vonóerő miatt bekövetkezett teljesítményvesztésen kívül a harcok azt mutatták, hogy a külsőleg felszerelt ágyú pontatlan, kivéve, ha gyakran borisztikus, de sokkal költséghatékonyabb, mint a rakéták. Az ágyú hiányát végül egy belsőleg felszerelt 20 mm-es M61A1 Vulcan kiegészítésével oldották meg az F-4E-ben.  Kérdés: hol voltak a pilóták?
Egy ellenséges repülőgép farkáján.