Írj tovább a bekezdéshez - Bačkis családját Litvániában a szovjetek üldözték; bátyját, Juozast Szibériába deportálták
1941 júniusában, ahol egy évvel később meghalt. Klimast 1943 szeptemberében a Gestapo letartóztatta, ami Bačkis franciaországi diplomata lett. Ugyanebben az évben Bačkis a litván konkordátumról (litvánul 2007-ben jelent meg) írt doktori disszertációját védte. A háború után Franciaország nem ismerte el hivatalosan a litván, a lett vagy az észt diplomáciai szolgálatokat, de lehetővé tette számukra, hogy nem hivatalosan működjenek. Bačkis továbbra is oktatott különböző tisztviselőket a litván megszállásról és lobbizott a Litván Szovjetunió elismerésének megtagadásáért, hogy biztosítsák az állam folytonosságát. Információs hírleveleket is kiadott a litván ügyekről (beleértve a "Questions Lithuaniennes" 33 számát, a "Bulletin Lithuanien" 8 számát és a "Peuples opprimés. La tragédie des Etats Baltes"), segített litván menekülteknek stb. 1948-ban Bačkis kapcsolatot létesített Juozas Lukšával, egy szovjetellenes partizánnal, akinek sikerült elmenekülnie a vasfüggöny elől, és segített neki terjeszteni a fegyveres küzdelemről szóló információkat. 1949-ben az Európai Mozgalom létrehozta a közép- és kelet-európai országok bizottságát, amelynek elnöke Harold Macmillan brit képviselő volt, és számos keleti blokk nemzetét képviselte. Bačkis 1951-ben a bizottság alelnöke lett. Emellett Litvánia képviselője volt az Európai Föderalisták Szövetségében, csatlakozott a Nouvelles équipes internationales (Új Nemzetközi Csapatok) és a Fogságban levő európai nemzetek gyűléséhez. Bačkis sürgette a Litván Katolikus Tudományos Akadémia újjászervezését is, és aktívan előadott kutatási dolgozatokat az üléseken. 1950-ben a Vatikán kitüntette Nagy Szent Gregorius rendjével.