Írj folytatást erre a bekezdésre - A 20. századi figyelemre méltó térbeli kompozíciók közé tartozik Charles Ives negyedik szimfóniája (1912-18), Rued Langgaard "Music of the Spheres" (1916-18), Edgard Varèse "Poème électronique" (Expo '58)
), Henryk Górecki "Scontri", op. 17 (1960), amely egy "rendkívüli zenekarral" egy hangmennyiséget szabadít fel, amelyhez a zeneszerző pontosan diktálja az egyes játékosok színpadon való elhelyezését, beleértve az ötvenkét ütőműszeret, Karlheinz Stockhausen "Helicopter String Quartet" (1992<unk>93/95), amely "valószínűleg a legszélsőségesebb kísérlet, amely magában foglalja az élő előadók térbeli mozgását", és Henry Brant "Ice Field", egy "térbeli narratívát" vagy "térbeli szervi koncertet", amely a 2002-es Pulitzer zenei díjat nyerte, valamint Luigi Nono legtöbb 1960-as utáni teljesítményét, akinek későbbi művei, például "... sofferte onde serene... " (1976), "Al sole granco d'amore" (1977), "Prometeo" (1984), és "Azzurro dell'urro di Pierre" (1985) kifejezetten tükrözik a térbeli hangokat, és a bennszülött, velencei hangokat.