Írj folytatást erre a bekezdésre - 1914 októberének végére az egész front Belgiumban és Franciaországban megkeményedett a lövészárkok sorában, ami a háború utolsó heteiig tartott. A tömeges gyalogsági támadások hiábavalóak voltak a tüzérségi tűz, valamint a gyors puska és géppuskás tűz előtt. Mindkét fél arra összpontosított, hogy megakadályozza az ellenség támadásait, és hogy a saját csapatát a föld mélyére ásva megvédje. Az 1915-es erők felhalmozódása után a nyugati fronton egy egyenlő felek közötti csődbe jutott harc alakult ki, amelyet a kimerüléssel kellett eldönteni. A frontális támadások és a velük járó veszteségek elkerülhetetlenek lettek, mert a folyamatos lövészárkok nem voltak nyitott szárnyak. A védekezők veszteségei megegyeztek a támadókkal, mivel hatalmas tartalékokat költöttek költséges ellentámadásokra, vagy ki voltak téve a támadó tömeges tüzérségének. Voltak olyan időszakok, amikor a merev lövészárkok meghiúsultak, mint például a Somme-i csata idején, de a vonalak soha nem mozogtak túl messzire. A háborút az nyerné meg, aki képes lesz az utolsó tartalékokat a nyugati fronton átadni. A lövészárkák uralkodtak a nyugati fronton, amíg a németek el nem indították a tavaszi offenzívát.
1918. március 21-én. A lövészárkok más frontokon is harcoltak, többek között Olaszországban és Gallipoliban.