Az 1890-es években kifejlesztett ismétlődő lőfegyverek a Fülöp-szigeteki felkelésekben az amerikai tengerészgyalogosok és "Black Jack" Pershing tábornok Pancho Villa üldözésében való használatához vezettek.
A modern fogalmát az amerikai expedíciós erők fejlesztették ki az I. világháború alatt. A "trench gun", ahogy hívták, egy rövid csővel rendelkező pumpázó akciójú puska volt, amely 6 töltényből állt, antimon-keményített 00 golyóval, és egy bajonettel volt felszerelve. Az M1897 és az M1912 is lőhetett: a fegyver nem volt kioldó, a töltényeket egymás után lehetett lőni egyszerűen a csúcsoldalon, ha a ravaszt le volt tartva, bár a harc hevében könnyen rövidre lehetett vágni a fegyvert és megzavarni. A lövészárokban folytatott harcok során a rövidebb puskát gyorsan megfordították, és a lövészárak tengelye mentén mindkét irányba lőttek. A német kormány diplomáciai tiltakozást indított a puskákkal szemben, azt állítva, hogy a puskák túlzott sérülést okoztak, és hogy bármely katonát, aki birtokában találták, kivégzésre vonják. Az Egyesült Államok kormánya elutasította az állításokat, és hasonló megtorlással fenyegetett, ha bármely amerikai katonát kivégzik puska birtoklásáért.