Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  A játékelmélet elsődleges célja az emberi populáció viselkedésének leírása és modellje. Egyes tudósok úgy vélik, hogy a játékok egyensúlyának megtalálásával megjósolhatják, hogy a tényleges emberi populációk hogyan fognak viselkedni, amikor olyan helyzetekkel szembesülnek, amelyek analógok a vizsgált játékhoz. A játékelmélet ezen nézetét kritizálták. Azt állítják, hogy a játékelmélet-elméletek feltételezései gyakran megsérülnek, amikor valós helyzetekre alkalmazzák őket. A játékelméletesek általában feltételezik, hogy a játékosok racionálisan cselekszenek, de a gyakorlatban az emberi viselkedés gyakran eltér ebből a modellből. A játékelmélet kutatói úgy reagálnak, hogy feltételezéseiket a fizikában használt feltételezésekkel hasonlítják össze. Így, bár feltételezéseik nem mindig érvényesek, a játékelméletet ésszerű tudományos ideálként kezelhetik, hasonlóan a fizikusok által használt modellekhez. Empirikus vizsgálatok azonban kimutatták, hogy néhány klasszikus játékban, mint például a százlábú játékban, a játék átlagának 2/3-át találgatják meg, és a diktátor játékban az emberek rendszeresen nem játszanak Nash egyensúlyban. Folyamatos vita folyik a kísérletek fontosságáról, és arról, hogy a kísérletek elemzése teljes mértékben lefedi-e a releváns helyzet minden aspektusát. Néhány játékelméletű, John Maynard Smith és George R. Price munkáját követve az evolúciós játékelmélethez fordult, hogy megoldja ezeket a kérdéseket. Ezek a modellek vagy nem racionalitást, vagy korlátozott racionalitást feltételeznek a játékosok részéről. A név ellenére az evolúciós játékelmélet nem feltétlenül feltételezi a természetes kiválasztódást biológiai értelemben. Az evolúciós játékelmélet magában foglalja mind a biológiai, mind a kulturális evolúciót, valamint az egyéni tanulás modelljeit (például a fiktív játékdinamika).  Kérdés: Milyen játékot játszanak ritkán az emberek?
Nash-egyensúly