Töltse ki a következő mondatot: A negyvenes évek végének pusztításai után a párt összetétele komoly változásokon ment keresztül. A súlyosan gyengült szervezetet az 50-es évek elején a növekvő kurd támogatás folytatta, és az 1949-1950-es időszakban a pártot valójában Kurdisztánból vezették Bagdad helyett. A régi, nagyrészt bagdadi vezetés szinte teljes egészét bebörtönözték, ami egy ürességet teremtett, amit a kurd tagok gyorsan betöltöttek. Ebben az időszakban a zsidó tagok száma is drasztikusan csökkent, ami kétségtelenül összefügg a körülbelül 120.000 zsidó tömeges kivándorlásával Irakból ebben az időben. 1952 és 1954 között egy sor felkelés vezetett a katonai törvény bevezetéséhez, a politikai pártok, a kulturális körök, a szakszervezetek és a független média betiltásához és vezetőik letartóztatásához. Ezt a politikát Nuri al-Said egyik, a kormány feletti sok ellenőrzési időszakában vezették be. Az ICP, amely mindig is illegális szervezet volt, 1953-ban új nemzeti alapokmányt fogadott el, amely különbözik az 1944-es alapokmánytól azzal, hogy elfogadta a kurd nép esetleges elszakadását. Egy forrás szerint ezúttal a csoport mintegy 500 főt számlált. 1953 júniusában és szeptemberében zendülések törtek ki a börtönviszonyok miatt, először Bagdadban, majd Kutban, ami sok kommunista politikai fogoly halálát eredményezte a rendőrség kezében. Ez országos felháborodást váltott ki, és sok szimpatizantot nyert a kommunista ügy oldalára. 1956-ban a második pártkongresszuson a párt hivatalosan is pan-arabista álláspontot fogadott el. Ezt nemcsak az Egyiptom és a Szovjetunió között 1955 júliusában létrejött fegyverekről szóló megállapodás inspirálta, hanem a következő évben a Szuezi-csatorna egyiptomi államosítása is, amely egy
Angol-francia-izraeli támadás Egyiptom ellen. Ez a Nasser-párti álláspont végül az 1958-as forradalom után konfliktuspontjává vált. 1958-ban a párt támogatta a forradalmat és Abd al-Karim Qasim új kormányát, aki jelentős mértékben támaszkodott a párt támogatására.