Írj folytatást erre a bekezdésre - A francia uralom elleni lázadás
1925 közepén indította el a drúz sejk (főnök), Sultán Pasha al-Atrash, a déli hegyekben, Jabal al-Druze. Ahogy al-Atrash emberei döntő győzelmet arattak a Levant francia hadseregével szemben, a szíriai nacionalisták ihletet kaptak, és a lázadás északra, Damaszkusz vidékére és azon túlra terjedt. Al-Bakri volt a fő összekötő az al-Atrash és a Damaszkuszban és a Ghouta-ban kialakuló lázadó mozgalom között. A Ghouta a Damaszkuszt körülvevő termékeny síkság, gyümölcsös kertjeivel és kiterjedt vízi útjaival biztosította a lázadók számára a menedéket és a bázist, ahonnan megtámadhatták Damaszkuszt. Augusztusban al-Bakri meggyőzte al-Kharratot, hogy csatlakozzon a felkeléshez. Provence szerint al-Kharrat "ideális" volt a munkához, mivel "a helyi fiatalok követője, a negyeden kívül hírneve, jó kapcsolatai és a keménységének hírneve" volt. Az általa vezetett harcosok csoportját "isabat al-Shawaghirah" (al-Shaghour bandája) néven ismerték. Bár az al-Kharrat negyedéről kapta a nevét, a zenekarban húsz "qabadayat" és fegyveres kíséretük volt Damaszkusz más negyedeiből és közeli falvakból. A fő műveleti területei az al-Shaghour és az al-Zur erdő közelében voltak a keleti Ghouta területén. Egy szúfi vallási vezetővel kötött szövetségén keresztül al-Kharrat iszlám szent háborús dimenziót hozott a nagyrészt világi lázadásba, amit egyes résztvevők nem üdvözöltek.