Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  A Xiao'erjing két csoportra osztható: a "mecset rendszerre" és a "nappali rendszerre". A "mecset rendszer" a rendszer, amelyet a diákok és az imámok használnak a mecsetekben és a medresákban. Sok arab és perzsa vallási szókincset tartalmaz, és nem használ kínai karaktereket. Ez a rendszer viszonylag szabványosított, és valódi írásrendszernek tekinthető. A napi rendszer az a rendszer, amit a kevésbé képzettek használnak a levelek és a személyes levelükben folytatott levelezéshez. Gyakran egyszerű kínai karaktereket kevernek az arab írással, többnyire nem vallási ügyekről beszélnek, és ezzel viszonylag kevés arab és perzsa kölcsönzés. Ez a gyakorlat emberenként drasztikusan eltérő lehet. A rendszert maga az író találta ki, az arab és a perzsa ábécé saját megértésével, és ennek megfelelően a saját dialektális kiejtés szerint térképezte. Gyakran csak a levél küldője és a levél címzettje tudja teljesen megérteni, hogy mi van benne, miközben másoknak nagyon nehéz olvasni. Ellentétben a Hui muszlimokkal Kína más területein, a Shaanxi és Gansu északnyugati tartományainak muszlimjai nem ismerték a Han Kitabot vagy a klasszikus kínai nyelvet, hanem a Xiao'erjinget használták. A Xiao'erjing-t kínai, idegen nyelven írott iszlám dokumentumok kommentálására használták olyan nyelvekben, mint a perzsa. A Xiaojing-t elsősorban olyan muszlimok használták, akik nem tudták elolvasni a kínai karaktereket. Különböző tényezők miatt nem volt tökéletes. A különböző kínai nyelvjárások több különböző ábrázolást igényelnének Xiaojinggal. A Xiaojing nem tudja megjeleníteni a kínai nyelvben jelenlévő hangokat, a szótagvégek megkülönböztethetetlenek, azaz xi'an és xian. A Xiao'erjing sokkal egyszerűbb volt, mint a kínai karakterek a kínai kifejezésre.  Kérdés: Milyen ábécék ismeretére volt szükség az író számára?
Arab és perzsa