Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Shakespeare életében nem tisztelték, de sok dicséretet kapott. 1598-ban Francis Meres pap és író kiemelte őt az angol írók egy csoportjából, mint a "legkiválóbbat" mind a komédiában, mind a tragédiában. A Parnassus-játékok szerzői a St. John's College-ban, Cambridge-ben Chaucer, Gower és Spenser mellett számolták be. Az Első Folio-ban Ben Jonson Shakespeare-t "korunk lelkének, tapsnak, örömnek, színpadunk csodájának" nevezte, bár máshol megjegyezte, hogy "Shakespeare művészetet akart". A monarchia 1660-as helyreállítása és a 17. század vége között a klasszikus eszmék voltak divatban. Ennek eredményeképpen az akkori kritikusok többnyire John Fletcher és Ben Jonson alatt értékelték Shakespeare-t. Thomas Rymer például elítélte Shakespeare-t, amiért a komikus és a tragikus keverékét. Mindazonáltal a költő és kritikus John Dryden igen magasra értékelte Shakespeare-t, és Jonsonról ezt mondta: "Megcsodálom őt, de szeretem Shakespeare-t". Több évtizedig Rymer nézete uralkodott, de a 18. században a kritikusok elkezdtek Shakespeare-re a saját feltételeivel reagálni, és dicsérni azt, amit természetes zseninek neveztek. Munkájának számos tudományos kiadása, különösen Samuel Johnson 1765-ben és Edmond Malone 1790-ben, hozzájárult a növekvő hírnevéhez. 1800-ra már szilárdan megszentelték, mint a nemzeti költő. A 18. és a 19. században hírneve külföldön is elterjedt. Az őt támogatók között volt Voltaire, Goethe, Stendhal és Victor Hugo.  Kérdés: Bár életében sok dicséretet kapott, Shakespeare nem volt mi?
tisztelettel