Az önhatékonyság elmélete a Bandura társadalmi kognitív elméletének középpontjában áll, amely hangsúlyozza a megfigyelésen alapuló tanulás és a társadalmi tapasztalat szerepét a személyiség fejlődésében. A társadalmi kognitív elmélet fő koncepciója az, hogy az egyén cselekedeteit és reakcióit, beleértve a társadalmi viselkedést és a kognitív folyamatokat, szinte minden helyzetben befolyásolják azok a cselekedetek, amelyeket az egyén mások észlelésében megfigyelt. Mivel az önhatékonyság külső tapasztalatokból és önérzékelésből fejlődik ki, és számos esemény kimenetelének meghatározásában befolyással van, ez a társadalmi kognitív elmélet fontos szempontja. Az önhatékonyság képviseli a személyes külső kognitív érzékelést. Az önhatékonyság elmélete szerint a társadalmi kognitív elmélet szerint azok a személyek, akik a társadalmi cselekedetekre gyakorolják a hangsúlyozott figyelmet, nehezebbnek tekinthetők, mint azok a személyek, akik a társadalmi kognitív elmélet szerint el tudják kerülni azokat a cselekedéseket, amelyek jóval járnak.
a tettek, amelyeket az egyén másokban megfigyelt