A vers elsősorban egy száműzött panaszkodása arról, hogy az ország milyen közel került a modernizációhoz (a címet így kell értelmezni: a folyók többsége, amelyeken a cselekmény lejátszódik albán, de maga az ország "az Elba és a Spree mentén, azaz Közép- és Nyugat-Európa mellett, és annál fájdalmasabb látni, hogy nem éri el a politikai, társadalmi és kulturális érettséget, mivel szerves része annak a kontinensnek és kultúrának, ahonnan ezek az ideálok származnak), ami a narrátor hangját kétségbeesés pontjához vezette, amíg, mintha egy természetes jelenség, hallhatja (vagy inkább megjósolhatja), hogy az emberek felkelnek a fegyverekben, mint amikor a függetlenségért harcoltak, hogy harcoljanak a száműzött zsarnok ellen (Zog maga, mivel megfojtotta a reformista légkört a függetlenség utáni időszakban, és a külföldi érdekeket és a jövőben a jugoszláv hatalmat, a király és a királlyok segítségével
1939-ben az olaszok által elűzték); ez a várakozás, bár még messze nem teljesült, lehetővé teszi a költő számára, hogy ugyanazokkal a szavakkal zárja, mint a kezdetben, ugyanabban az állapotban, mégis reményteljes, megfiatalított hangulatban.