Miután Münchenben (Németország) és Baselben (Svájc) élt, menedéket nyert Liege-ben (Belgium) a feleségével és számos más hagyományos királygyilkossal, köztük a Konvent korábbi elnökével és Marne Thuriot de la Rozière képviselőjével, valamint Ille-et-Vilaine, Lot-et-Garonne, Haute-Garonne Mailhe, Indre-et-Loire Ysabeau és Oise Matthieu-Miranpal képviselőivel. A belga városban való letelepedését egy bizonyos Wassin rendőrfőnök segítette, aki először fiatalabb testvéréért vette (Napoleon Grande Armée ezredese, Jean-Chrysostôme Calès), akivel együtt szolgált. Ott a túlélés érdekében folytatta az orvoslás gyakorlását, valamint más tevékenységeket, mint például a mezőgazdasági gazdaságról szóló munkák, amint azt maga is megemlítette az egyik unokaöccsének, Godefroy Calèsnak (és az ötéves unokaöccsének, Jean Jules Godefroy Calèsnak, mindkét jövőbeli köztársasági képviselő 1848-ban és 1885-ben) címzett kinyilatkoztató levelében, amely érdekes információt ad az új életéről a belga városban. Ebben a levélben azt is bizonyítja, hogy életének szürkületéig állandóan megvetette a nemességet: <unk> "Ezeknek a nemeseknek nincs nemességük, és amíg ez a kaszt létezik, Franciaország szerencsétlenségévé válik. Nem akarom, hogy megsemmisüljön, de azt szeretném, hogy károsíthatatlan legyen". Röviddel a Liege-be érkezése után a Bourbonok, válaszolva egy barátja kérésére, akinek Calès megmentette az életét a terror alatt, beleegyeztek, hogy visszatérhessen Franciaországba, de Calès visszautasította, azt állítva, hogy törvény által száműzött, csak törvény által térhet vissza. 1830 júliusi forradalma után
, nem akarta kihasználni a júliusi monarchia által kihirdetett amnesztia törvény hatályon kívül helyezését, és így soha nem tért vissza Franciaországba.