Az elméletet egy olyan tömeges testről, amelyből még a fény sem tudott kijutni, John Michell csillagászati úttörő és angol pap röviden javasolta egy 1784. novemberében megjelent levelében. Michell egyszerűsített számításai azt feltételezték, hogy egy ilyen testnek ugyanolyan sűrűsége lehet, mint a Napnak, és arra a következtetésre jutott, hogy egy ilyen test akkor alakul ki, ha egy csillag átmérője 500-szorosa meghaladja a Napét, és a felszíni menekülési sebessége meghaladja a fény szokásos sebességét. Michell helyesen megjegyezte, hogy az ilyen szupermasszív, de nem sugárzó testeket a közeli látható testekre gyakorolt gravitációs hatásaik révén lehet észlelni. Az akkori tudósok eleinte izgatottak voltak azzal, hogy óriási, de láthatatlan csillagok rejtőzhetnek a közönség előtt, de a lelkesedés elhalványult, amikor a kilencedik század elején nyilvánvalóvá vált a természethez hasonló fényhullám.
1784. november