Müller özvegyéért 1935 után a berlini körülmények egyre rosszabbak lettek. Amikor a fiai 1935-ben és 1937-ben emigráltak, a két férfi kapcsolata teljesen megszakadt: már nem beszéltek egymással. Mindketten megszakították minden kapcsolatukat a zsidó közösséggel, 1929-ben (Max) és 1930-ban (Ludwig), ami talán kevésbé problémás volt számukra, hogy meneküljenek az országból, amikor megtették. Thekla számára úgy tűnt, hogy Németország elhagyása szóba sem jöhet. A végtelen jogi és emberi összetettségek, amelyek a néhai férje üzletével és a külföldi részvényesekkel való kapcsolatát érintik, elképzelhetetlenné tették volna a kivándorlást. A
Az 1938. novemberi pogromot (sok angol nyelvű forrásban "Kristallnacht"-ként azonosították) azonban a elképzelhetetlennek elképzelhetővé kellett válnia. A berlini zsidó tulajdon elleni pusztító támadások két napig tartottak, és körülbelül 400 berlini zsidó halt meg. Azután azonnal 26 000 embert tartóztattak le és deportáltak. A német zsidókat, akiknek az üzletei megsemmisültek, arra kötelezték, hogy fizessenek a kár helyreállításáért, miközben a biztosítási kötvényeket elkobozták. A kivándorlási nyomás ugyanakkor nőtt, amikor a kivándorlási lehetőség egyre költségesebbé és sok ember számára lehetetlenné vált, köszönhetően az önkényes "kivándorlási adóknak" és a bürokratikus akadályoknak. A Müller-üzleti birodalom erőltetett árjaizálása 1938-ban kezdődött. 1939 elején Thekla Müller kénytelen volt elhagyni a kényelmes berlini-charlottenburgi otthonát, amelyben 1916 óta élt a családjával. 1939 augusztusában az új tulajdonos, egy kormányzati Gauleiter költözött be. 1939 áprilisa és 1941 júniusa között Thekla egy szobában élt a város központjában lévő Esplanade Hotelben.