Írj egy folytatást erre a bekezdésre - Ez azért van így, mert a földrengés során felszabaduló energia, és így annak nagysága, arányos a törés területével, és a feszültségcsökkenéssel. Ezért minél hosszabb és minél szélesebb a hibás terület, annál nagyobb a kapott nagyság. A Föld kérgének legmagasabb, törékeny része, és a tektonikus lemezek hűvös lemezei, amelyek leereszkednek a forró köpenybe, a bolygónk egyetlen része, amely képes elasztikus energiát tárolni és felszabadítani a törésszakos szakadásokban. A körülbelül 40°C-nél forróbb sziklák a stresszre reagálva áramlanak; földrengések esetén nem szakadnak szét. A szakadások és a térképezett törések (amelyek egyetlen szakadásban is megszakadhatnak) maximális megfigyelt hossza megközelítőleg a következő: Példák a földrengések Alaszkában (1957), Chilében (1960) és Szumatrában (2004), mind szubdukciós zónákban. A leghosszabb földrengés-repedések a csapáscsúszó törésvonalakon, mint a San Andreas-törés (1857, 1906)
), az észak-anatóliai törés Törökországban (1939) és a Denali törés Alaszkában (2002) körülbelül fele-harmada olyan hosszú, mint a szubdukciós lemezek peremei mentén, és a normál törések mentén még rövidebbek.