Írj folytatást erre a bekezdésre - A francia forradalom 1789-ben kulturális vízválasztó volt. A Lully és Rameau régi hagyományának maradványai végül elpusztultak, és csak a huszadik században fedezték fel újra. A gluckiánus iskola és az "opéra comique" megmaradt, de azonnal elkezdték tükrözni a körülöttük zajló zavaros eseményeket. Az olyan elismert zeneszerzőket, mint Grétry és Dalayrac, bevonták, hogy hazafias propaganda darabokat írjanak az új rezsim számára. Egy tipikus példa a Gossec "Le triomphe de la République" (1793), amely a döntő Valmy-i csatát ünnepelte
az előző évben. Új generációs zeneszerzők jelentek meg, Étienne Méhul és az olasz születésű Luigi Cherubini vezetésével. Gluck alapelveit alkalmazták az "opéra comique" -re, új drámai komolyságot és zenei kifinomultságot adva a műfajnak. Méhul 1790-es évekbeli operainak viharos szenvedélyei, mint például a "Stratonice" és az "Ariodant", a zeneszerzőt az első zenei romantikus címére érdemelték. Cherubini művei is tükrözték az időket. A "Lodoiska" egy "mentőopera" volt Lengyelországban, amelyben a bebörtönzött hősnő szabadul és elnyomója megbukik. Cherubini remekműve, a "Médée" (1797) csak túl sikeresen tükrözte a forradalom vérontását: mindig népszerűbb volt külföldön, mint Franciaországban. Az 1800-as könnyebb "Les deux journées" része volt az új megbékélési hangulatnak az országban.