A fegyverszünet után a "Casertát" arra használták, hogy katonákat küldjön vissza az Egyesült Államokba. 1919 februárjában 1500 amerikai katonát vitt haza, beleértve a teljes 63. tüzérségi, parti tüzérségi hadtestet. John Brown, a 63. tüzérség közlegénye naplót vezetett, amelyben leírta a hazatérését a "Caserta" fedélzetén 1919 februárjában. A szállítmány február 6-án délután indult el Marseille-ből, és három nappal később megérkezett Gibraltárba, ahol horgonyozott, hogy várjon egy szén rakományra a hazatéréshez. Négy nap után a hajó már úton volt, de az Atlanti-óceán viharjai ismét késleltetik az Azori-szigetek közelében. A "Caserta" fedélzetén az utazás során az ételek nem feltétlenül voltak a csapatok kedvére. A napi kétszer "spagetti, makaróni vagy tésztás" adagokat csak alkalmanként szakította meg a nem tészta ételek, például a csirke Washington születésnapjának tiszteletére, február 22-én. Az amerikai csapatok "Macaroni Barge" néven emlegették, és végül február 27-én érkezett New Yorkba. A "Caserta" fedélzetén volt a 60 éves Robert W. Louden közlegény is, Albuquerque-ből, Új-Mexikóból. Louden, a spanyol-amerikai háború veteránja és a
Mexikói expedíció, kétszer sebesült meg Franciaországban. Az akkori hírek szerint ő volt "a legidősebb amerikai, aki átélte a háborút". A fedélzeten egy másik utas volt Sultan, egy egykori német futárkutya, akit két amerikai hadsereg-kapitány örökbe fogadott, amikor egy elhagyatott német lövészárokban találtak rá Verdun közelében. A Caserta március 6-án Gibraltárba és Olaszországba hajózott.