Lásd az alábbi szakaszt, majd válaszolj a kérdésre ugyanabban a nyelven, mint a szakasz:  Az ókori egyiptomi számok 10-es alapúak voltak. Hieroglifákat használtak a számjegyek helyett, és nem voltak pozícionális. 1770-re az egyiptomiak már számviteli szövegekben is használták a nullát. Az nfr szimbólumot, ami szépet jelent, a sírok és piramisok rajzaiban is a bázis szintjének jelzésére használták, és a távolságokat a bázisvonalhoz viszonyítva úgy mérték, mint ezen a vonalon felül vagy alatt. A 2. évezred közepéig a babiloni matematikának kifinomult szexageszimális pozíciós számrendszere volt. A pozíciós érték (vagy a nulla) hiányát szexszázes számok közötti űr jelzi. 300-ra egy számozási szimbólumot (két dőlt számozást) használtak helyjegyként ugyanabban a babiloni rendszerben. Egy Kiszben feltárt táblán (amely körülbelül i. e. 700-ban származik), a Bêl-bân-aplu író három horoggal írta le a nullait, nem pedig két dőlt szájjal. A babiloni helyfogó nem volt valódi nulla, mert nem használták egyedül. És nem használták a számok végén sem. Így a számok, mint a 2 és a 120 (2×60), a 3 és a 180 (3×60), a 4 és a 240 (4×60), ugyanúgy néztek ki, mert a nagyobb számok nem rendelkeztek végső szexageszimális helyfoglalóval. Csak a kontextus különbözteti meg őket.  Kérdés: Mi hiányzik ezekből a nagy számokból?
egy végső hatvanas helytartó