V říjnu 1964 byl Chruščov nahrazen Leonidem Brežněvem, který zůstal v úřadu až do své smrti v listopadu 1982. Během jeho vlády byly Stalinovy polemiky zlehčeny. Andres Laiapea to spojuje s "vyhoštěním mnoha disidentů, zejména Alexandra Solženicyna", zatímco Laiapea píše, že "rehabilitace Stalina šla ruku v ruce se zřizováním kultu osobnosti kolem Brežněva". Politický sociolog Viktor Zaslavský charakterizuje Brežněvovo období jako jedno z "neo-stalinistických kompromisů", protože základní části politické atmosféry spojené se Stalinem byly zachovány bez kultu osobnosti. Podle Alexandra Dubčeka, "příchod Brežněvova režimu předzvěstoval příchod neostalinismu a opatření proti Československu v roce 1968
byly konečnou konsolidací neostalinistických sil v Sovětském svazu, Polsku, Maďarsku a dalších zemích". Brežněv popsal čínskou politickou linii jako "neostalinistickou". Americký politolog Seweryn Bialer popsal sovětskou politiku jako obrácenou k neostalinismu po Brežněvově smrti.