V druhé světové válce byly hořlavé bomby široce používány jako účinná bombardovací zbraň, často ve spojení s vysoce výbušnými bombami. Pravděpodobně nejznámějšími zápalnými útoky jsou bombardování Drážďan a bombardování Tokya 10. března 1945.
- Ne, ne. Bylo použito mnoho různých konfigurací zápalných bomb a široké škály plnicích materiálů, jako je polymer izobutylmetakrylátu (IM), napalm a podobné jellyed-petroleové vzorce, z nichž mnohé byly vyvinuty americkou službou pro chemické válčení. Byly testovány a použity různé metody, např. malé bomby, bombové shluky a velké bomby. Například velká nábojnice byla naplněna malými tyčinkami zápalného materiálu (bomblety); nábojnice byla navržena tak, aby se otevřela ve vysoké výšce a rozptýlila bomblety, aby pokrývala širokou plochu. Výbušná náloha pak zapálila zapalovací materiál, což často způsobilo prudký požár. Oheň by hořel při extrémních teplotách, které by mohly zničit většinu budov vyrobených ze dřeva nebo jiných hořlavých materiálů (budovy postavené z kamene mají tendenci odolávat zápalové destrukci, pokud nejsou nejdříve rozpuštěny vysokými výbušninami).