V 70. letech před naším letopočtem, po občanské válce mezi aristokratickou frakcí Suly a pozůstatky stoupenců Mariuse a Ciny, římský populista Quintus Sertorius odmítl vzdát Španělsko sultánské diktaturě. Jeho odtržení vyvolalo Sertorianskou válku, během níž byly keltské politické složky ve Středozemní Galii podrobeny výběru vojáků a nuceným rekvizicím na podporu vojenských snah Metella Pia, Pompeia Magna ("Pompeje Velikého") a dalších římských velitelů proti povstalcům. Někteří Kelti, mezi nimiž byli možná Helvii a Volcae Arecomici, podporovali Sertoriuse. Poté, co byl odpadlíkem Roman zavražděn, Metellus a Pompeius byli schopni vyhlásit vítězství a Helvii a Volcae byli nuceni postoupit část svých zemí řeckému městskému státu Massilia (dnešní Marseille), věrnému nezávislému spojenci Říma po staletí, strategicky umístěnému u ústí řeky Rhône a oddanému příznivci Pompeia. Během Caesarových galských válek se žádný z galských "civitátů" v provincii Narbonese nepřipojil k pan-galské vzpouře roku 52 př. n. l.
, ani se zapojil do jakýchkoli hlášených aktů nepřátelství proti římským silám. Helvské Valerii ve skutečnosti hrají klíčovou roli v zabezpečení Caesarovy zadní části vojensky proti Vercingetorixovi, který poslal síly k invazi na helvské území. Ve své historii Vivarais z roku 1861 abbé Rouchier předpokládal, že Caesar, který viděl strategickou užitečnost helvského území na hranici římské provincie podél hlavní cesty do centrální Galie, kultivoval Valerii tím, že napravil trestná opatření proti nim Pompeius. Caesar zmínil konfiskaci půdy ve svém "Bellum Civile", zatímco diskrétně vynechal jakékoli akce, které jeho věrní helvští přátelé podnikli proti Římu v 70. letech.