V republikách Sovětského svazu, přibližně mezi lety 1988 a 1992 (kdy se SSSR rozpadl a všechny republiky byly nezávislé), měl pojem "Lidová fronta" zcela jiný význam. Odkazuje na hnutí vedená členy liberálně smýšlející inteligence (obvykle sami členy místní komunistické strany), v některých republikách malých a okrajových, ale v jiných širokých a vlivných. Oficiálně jejich cílem bylo bránit "perestrojku" proti reakčním prvkům ve státní byrokracii, ale časem začali zpochybňovat legitimitu členství svých republik v Sovětském svazu. Byl to jejich zpočátku opatrný tón, který jim dal značnou svobodu organizovat se a získat přístup k masovým médiím. V pobaltských republikách se brzy staly dominantní politickou silou a postupně získaly iniciativu od radikálnějších disidentských organizací založených dříve tím, že posunuly své republiky směrem k větší autonomii a poté k nezávislosti. Staly se také hlavními protivníky hegemonie komunistických stran v Bělorusku, Moldavsku, Ukrajině, Arménsku a Ázerbájdžánu. V Gruzii byla založena lidová fronta, ale zůstala v porovnání s dominantními skupinami vedenými disidenty od tragédii 9. dubna
Radikalizovala společnost, a tak nebyla schopna hrát kompromisní roli podobných hnutí. V ostatních republikách takové organizace existovaly, ale nikdy nepředstavují významnou hrozbu pro úřadující stranu a ekonomické elity.