Ústavní formální postupy byly prováděny po dobu něco málo přes rok, než byly zastaveny ruskými armádami spojenými s konzervativní polskou šlechtou v polsko-ruské válce v roce 1792.
, také známý jako válka na obranu ústavy. Po skončení válek mezi Tureckem a Ruskem a Švédskem a Ruskem se císařovna Kateřina rozzuřila nad přijetím dokumentu, o němž se domnívala, že ohrožuje ruský vliv v Polsku. Rusko považovalo Polsko za "de facto" protektorát. "Z Varšavy přišly nejhorší zprávy: polský král se stal téměř panovníkem", reagoval jeden z hlavních autorů ruské zahraniční politiky, Alexander Bezborodko, když se dozvěděl o nové ústavě. Kontakty polských reformátorů s revolučním francouzským národním shromážděním byly v očích polských sousedů viděny jako důkaz revolučního spiknutí a hrozba pro absolutní monarchie. Pruský státník Ewald von Hertzberg vyjádřil obavy evropských konzervativců: "Poláci dali "překvapení" pruské monarchie hlasováním o ústavě", a vysvětlil, že silné společenství pravděpodobně bude požadovat návrat zemí, které Prusko získalo při prvním rozdělení.