Israel Kleiner, který pracoval v Rockefellerově institutu pro lékařský výzkum mezi lety 1915 a 1919, oznámil přesvědčivé výsledky o účinku rozpuštěných roztoků slinivky břišní na hladinu cukru v krvi pomocí přísných experimentálních kontrol, které "teoreticky... podporují interní hypotezi o původu diabetu" a "prakticky... naznačují možné terapeutické využití". Po odchodu z Rockefellerova institutu v roce 1919 přerušil tuto práci z důvodů, které nejsou jasně známy. Rumunský vědec Nicolae Paulescu, další významná postava při hledání antidiabetického faktoru, začal experimentovat v roce 1916 s použitím mírně solného pankreatického roztoku, jako je Kleinerův. Po přerušení bitvy u Bukurešti
a poválečné nepokoje, publikoval své první výsledky ve francouzštině v letech 1920 a 1921. Jeho extrakty vedly ke zřetelnému snížení hladiny cukru v krvi a moči u testovaných psů, ale neměly okamžitý účinek u jeho lidských pacientů (prostřednictvím rektální injekce), který by nemohl být zdvojnásoben dávkami samotného fyziologického roztoku. Paulescu získal rumunský patent na své řešení (které nazval "pancréine") a výrobní metodu, ale v průběhu následujícího roku nedělal další pokrok ve své práci kvůli nedostatku financování.