Přestože Suffolk dostával minimální finanční výhody z nového režimu, stále se podílel na všech velkých státních obřadech. Takové události se pohybovaly od královské svatby v roce 1465 až po turnaje, jako je ten mezi lordem Scalesem a Bastardem z Burgundska v roce 1467. V té době už byly vztahy mezi králem a mocným hrabětem z Warwicku tak zaostalé, že nespokojený hrabě podněcoval povstání proti Eduardovi. Suffolk zůstal věrný svému švagrovému a zdá se, že se neúčastnil Neville/Woodville sporu, který zabíral většinu druhé poloviny desetiletí. Suffolk se zúčastnil bitvy u Empinghamu v roce 1470 a především pomohl králi rozdrtit povstání v Lincolnshiru ve stejném roce. Eduard byl následně nucen do exilu, a zdá se, že Suffolk nebyl důvěryhodný pro obnovenou Lancasterskou vládu, pravděpodobně proto, že odmítl přijít do Londýna, aby se setkal s kancléřem, i když se zdá, že se rychle vyrovnal s novou vládou osobně. Jeho žena byla v kontaktu se svými bratry v exilu v Burgundsku. Když se Eduard IV. v březnu 1471 vrátil do Anglie, de la Pole se k němu připojil v tomto tažení, při kterém Eduard získal zpět svůj trůn. Takže Suffolk se také zúčastnil bitvy u Barnetu.
(který byl Warwick zabit) a Tewkesbury (který House of York nakonec rozdrtil zbytky Lancasterské armády).