Garòsci zůstal věrný své vlastní vizi "autonomní revoluce", kterou sdílel s různými "Giellisti", kteří přispěli k osvobozeneckému boji v fašistickém loutkovém státě Severní Itálie (kde německé armády pokračovaly v boji, aby odvrátily další anglo-americký vojenský postup). Mezi těmito soudruhy patřilo mnoho dlouholetých přátel a intelektuálních těžkých váh, jako jsou,, Valiani, Venturi a Vittorio Foa. To znamenalo podřídit jakékoli osobní preference jeho iniciativám "zdola nahoru", které lze očekávat od Národního osvobozeneckého výboru (Comitato di Liberazione Nazionale, CLN). Teprve po válce v roce 1945
, s jasně stanovenými vyhlídkami na kontinuitu státu, že se vzdálil od svých vlastních divokých revolučních preferencí a vrátil se k tradičnější verzi Rosselliho Hendiadys. "