V francouzské historiografii je vypuknutí druhé světové války obecně stanoveno na září 1939, kdy Německo a Sovětský svaz napadly Polsko, respektive ze západu, a z jihu a východu. Francouzská vláda, částečně v reakci na britský tlak, reagovala velmi rychle vyhlášením války Německu; ale na ulicích Paříže - dokonce i v menší míře pro zahraniční politické uprchlíky, kteří si v tomto městě našli útočiště - se každodenní život tolik nezměnil. Ještě traumatičtější vývoj, v květnu 1940, byla německá invaze do Francie, která vyvrcholila v
Francouzské uznání vojenské porážky, formalizované ve 26 let starém (ale "symbolicky důležitém") železničním vagonu poblíž Compiègne dne 22. června 1940. Mussoliniho vláda, která se dosud vyhýbala zapojení do evropské války, vyhlásila válku dne 10. června 1940 a zahájila svou vlastní krátkodobou invazi do Francie z jihovýchodu: byla zachycena francouzskými silami a ukončena příměří formalizovaným dne 24. června 1940. Itálie byla však nyní spolu s Německem válečnou stranou druhé světové války a severní polovina Francie, včetně Paříže, kde Garòsci a "Giellisti" v posledních devíti letech našli útočiště před fašismem, byla pod německou vojenskou správou. Garòsci, spolu s mnoha dalšími, nyní uprchl do Spojených států. V New Yorku ho samozřejmě doprovázela Madeleine Brideová, i když není jasné, zda spolu skutečně překročili Atlantik. V New Yorku Garòsci a Bride udržovali odstup od místní antifašistické komunity: Garòsci se soustředil na produkci antifašistické propagandy v italském jazyce pro šíření v Itálii a na díla méně přechodného vzdělání.