Debaty o začlenění Limburského vévodství do nového Německa napínali jinak dobré vztahy s nizozemským králem Vilémem II. Král Vilém byl také velkovévodem Lucemburského, který byl členem Německé konfederace. Po belgické revoluci
V roce 1839 se Lucembursko vzdalo Belgii 60% svého území. Jako kompenzaci se holandská provincie Limburg stala členem konfederace, ačkoli pouze ta část, jejíž populace se rovnala tomu, co bylo ztraceno pro Belgii. Města Maastricht a Venlo byla tedy vyloučena. Členství znamenalo velmi málo, protože správa Limburgu zůstala zcela holandská a obyvatelstvo bylo holandské v národním smyslu. Nicméně Národní shromáždění vedlo několik debat o osudu Limburgu, což nejen podráždilo krále Williama, ale také Brity a Francouze. Limburská otázka nebyla během existence Národního shromáždění nikdy vyřešena.