Před dobytím Římskou říší byla Británie a Irsko osídleny keltskými přistěhovalci z evropského kontinentu, kteří však nezanechali žádnou zaznamenanou historii práva. Blízko konce římské republiky v letech 55 a 54 př.n.l., bývalý konzul a velitel legie Julius Caesar napadl Británii
během širších galských válek. To však nepřineslo trvalou okupaci, protože Caesar se vrátil do Říma, stal se diktátorem a byl zavražděn. Republika byla přeměněna na říši, když Caesarův dědic Augustus převzal moc v roce 27 př.nl. Za vlády vnučka Augustovy manželky Livie, Klaudia, byla Británie dobyta od roku 43 n. l. Podle nekodifikované římské ústavy byla římská Británie spravována guvernérem, obvykle členem senátu, ale jmenovaným císařem pro jejich vojenské záznamy. Londinium bylo provinčním hlavním městem 60 000 lidí a Británie kosmopolitní společností kolem 3 milionů lidí. Římské právo bylo založeno na otrocké ekonomice a bylo vysoce militarizované. Hadrian postavil zeď od roku 122 jako součást hranic říše, ale tato byla brzy přesunuta na sever Antoninem Piem od roku 142. Konstantin Veliký byl umístěn v Yorku v roce 306, když odešel, aby si nárokoval titul císaře. Konstantin v roce 312 pochodoval na Řím a v roce 313 vydal milánský edikt. To vyvolalo řadu událostí, kdy církev převzala stále větší moc nad zákonem. Ale pod neustálým útokem se říše začala rozpadat a Británie byla v roce 407 opuštěna. Britské zákony nezahrnovaly ani Theodosianův zákoník vydaný v roce 438, ani velký "Corpus Juris Civilis" Justiniána I. v roce 534.