V druhé polovině třicátých let 20. století se účast Pieracciniho na výstavách stává méně častou, částečně proto, že existuje méně vhodných příležitostí. Účastnila se však v roce 1935 římského Quadriennale a přispěla dvěma monotypy a třemi obrazy ("Ballerina", "Giovannella", "Danzatrice in riposo"). V únoru 1938 uspořádala osobní výstavu v Galerii Gianferrari v Miláně, kde ukázala padesát svých obrazů, řadu monotypů a mnoho kreseb. V samotném Římě se konaly ještě tři relativně nenápadné výstavy. V roce 1941, když byla Itálie ve válce, se Pieraccini spojil se sochařem Timem Borlottim na společnou výstavu v Galerii di Roma. Po roce 1945
v roce 1950 byla vystavena v Galerii La Finestra a v roce 1956 ve výstavních sálech Libreria Macchia. V této době však s rychlým poválečným pokrokem v západněevropském umění abstrakcionismu se Leonetta Cecchi Pieraccini již nemohla identifikovat jako součást moderního uměleckého zřízení v Římě. Místo toho se stále více zaměřovala na psaní.