Přestože radikální antiimperialismus byl původní základní hodnotou bolševismu, byl Sovětský svaz od roku 1940 široce považován za de facto imperiální mocnost, jejíž ideologie mu nemohla dovolit přiznat svůj vlastní imperialismus. Podle sovětského ideologického pohledu byly pro-sovětské frakce v každé zemi jediným legitimním hlasem "lidu", bez ohledu na to, zda byly menšinové frakce. Všechny ostatní frakce byly jednoduše třídními nepřáteli "lidu", v podstatě nelegitimními vládci bez ohledu na to, zda byly většinovými frakcemi. Z tohoto pohledu tedy každá země, která se stala sovětskou nebo sovětským spojencem, tak přirozeně učinila prostřednictvím oprávněné dobrovolné vůle, i když žadatelé potřebovali sovětskou pomoc, aby ji dosáhli. Hlavním příkladem byla sovětská invaze do Finska
Výsledkem byla anexe finských částí Karolinska, sovětská invaze do Polska, sovětská okupace pobaltských států a poválečná de facto nadvláda nad satelitními státy východního bloku pod záminkou úplné nezávislosti. V post-sovětské éře dokonce mnoho Ukrajinců, Gruzínců a Arménů cítí, že jejich země byly násilím připojeny k bolševikům, ale to byl problematický pohled, protože pro-sovětské frakce v těchto společnostech byly kdysi také značné. Každá frakce měla pocit, že druhá nezastupuje skutečný národní zájem. Tento paradox podobný občanské válce byl viděn při připojení Krymu k Ruské federaci, protože pro-ruské Krymany byli považováni za nelegitimní pro-ukrajinskými Krymany a naopak.