Vyprovokoval válku předstíráním diplomatické urážky, Sulejman Veliký (1520<unk>1566) napadl Království Maďarska a dobyl Bělehrad v roce 1521. Neváhal zahájit útok proti oslabenému království, jehož menší, špatně vedená armáda (přibližně 26 000 maďarských vojáků ve srovnání s 45 000 osmanskými vojáky) byla 29. srpna 1526 poražena v bitvě u Mohács. Tak se stal vlivným v Maďarském království, zatímco jeho polovasal Jan Zápolya a jeho nepřítel Ferdinand I. si oba nárokovali trůn království. Suleiman šel dál a pokusil se rozdrtit rakouské síly, ale jeho Obležení Vídně
v roce 1529 selhal poté, co začátek zimy přinutil jeho ústupu. Titul krále Maďarska byl sporný mezi Zápolya a Ferdinandem až do roku 1540. Po dobytí Budy Turky v roce 1541 západ a sever uznal jako krále Habsburka ("Královské Maďarsko"), zatímco centrální a jižní kraje byly anektovány osmanským sultánem a východ byl pod vládou syna Zápolya pod názvem Východní maďarské království, které se po roce 1570 stalo knížectvím Transylvánie. Zatímco velká část z 17 000 a 19 000 osmanských vojáků sloužících v osmanských pevnostech na území dnešního Maďarska byli pravoslavní a muslimští balkánští Slované, jižní Slované také působili jako akıncıs a další lehké jednotky určené k drancování na území dnešního Maďarska.