Napište pokračování tohoto odstavce - Dragomirov vstoupil do pěchoty v roce 1849, stal se podporučíkem v roce 1852 a poručíkem v roce 1854. V posledním roce byl vybrán, aby studoval na Nikolaiho akademii (školní vysokou školu), a zde se tak odlišil, že získal zlatou medaili, což je pocta, která byla udělena studentovi akademie pouze dvakrát v 19. století. V roce 1856 byl Dragomirov povýšen na kapitána štábu a v roce 1858 na plného kapitána a byl poslán v posledním roce studovat vojenské metody v módě v jiných zemích. Navštívil Francii, Anglii a Belgii a napsal rozsáhlé zprávy o výcvikových a manévrových táborech těchto zemí v Châlons, Aldershot a Beverloo. V roce 1859 byl připojen k velitelství krále Sardinie Viktora Emmanuela II. během kampaně Magenta
a Solferino, a ihned po návratu do Ruska byl poslán na Nikolajskou akademii jako profesor taktiky. Dragomirov hrál vedoucí roli v reorganizaci vzdělávacího systému armády a působil také jako instruktor několika knížat císařské rodiny. Tento post zastával až do roku 1863, kdy se jako podplukovník zúčastnil potlačení polského povstání v letech 1863-1864, a vrátil se do Petrohradu v posledním roce jako plukovník a náčelník štábu jedné z divizí stráží. Během rakousko-pruské války v roce 1866 byl Dragomirov připojen k velitelství druhé pruské armády. Byl přítomen v bitvách na horní Elbě a u Königgrätz a jeho komentáře k operacím, kterým byl svědkem, jsou pro studenta taktiky a války z roku 1866 nejcennější.