Provincie Nová Granada si udržovala nezávislost na Španělsku od roku 1810, na rozdíl od sousední Venezuely, kde si rojalisté a pro-nezávislost síly vyměnili kontrolu nad regionem několikrát. V roce 1815 zorganizovala Španělsko v zájmu uklidnění Venezuely a znovunabytí Nové Granady největší ozbrojenou armádu, jakou kdy vyslalo do Nového světa, a to 10.500 vojáků a téměř šedesát lodí. (Viz: Španělské znovuzískání Nové Granady
) Ačkoli tato síla byla klíčová pro získání pevně nezávislé oblasti jako Nová Granada, její vojáci byli nakonec rozptýleni po celé Venezuele, Nové Granadě, Quitu a Peru a byli ztraceni kvůli tropickým chorobám, což zredukovalo jejich dopad na válku. Důležitější je, že většina royalistických sil nebyla složena z vojáků vyslaných z poloostrova, ale ze španělských Američanů. Jiní španělští Američané byli umírnění, kteří se rozhodli počkat a vidět, co bude z obnovení normálu. Ve skutečnosti v oblastech Nového Španělska, Střední Ameriky a Quita guvernéři shledali za vhodné ponechat zvolené ústavní "ayuntamientos" na několik let, aby se zabránilo konfliktu s místní společností. Liberálové na obou stranách Atlantiku se však nadále snažili obnovit ústavní monarchii, což se jim nakonec podařilo v roce 1820. Nejdramatičtějším příkladem transatlantické spolupráce je možná expedice Francisco Javiera Miny do Texasu a severního Mexika v letech 1816 a 1817.