V prvních letech vstupu Ameriky do druhé světové války americká armáda na pobřeží vybudovala radarové zařízení pro včasné varování kvůli obavám ohledně obrany země před nepřátelskými bombardéry. Po překvapivém útoku na Pearl Harbor se úředníci obávali, že by nepřítel mohl zaměřit svůj útok na Panamský průplav
zejména vzhledem k jeho významu při propojení vojenských a námořních tras Atlantiku a Tichého oceánu. Vzhledem k tomu, že západní vchod do kanálové zóny neměl v blízkosti žádné pozemky, které by mohly být použity jako radarová místa, byl vchod hlídaný četařskými loděmi s radary. V roce 1942 se myšlenky přesunuly z pasivní protivzdušné obrany na spojenecké ofenzivy a vojenskí vůdci letectva zdůraznili potřebu přenosných dálkových detektorů letadel během jejich bitev v Pacifiku. Nicméně americké radarové zařízení v té době mělo frekvenční strop 200 megacyklov, což je činilo nejen zranitelnými vůči překvapivým náletům nízko létajících letadel, ale také extrémně objemnými a obtížně zmenšitelnými.