David V. Erdman se dívá na báseň z politické perspektivy, čte ji ve světle začátku francouzské revoluce v červenci 1789, s
Útok na Bastilii. Věří, že báseň se zabývá jak předrevoluční Francií, tak "nerevoluční" Anglií, kde se lidé více zabývali nedávno odhaleným šílenstvím Jiřího III. než opravou chyb společnosti, jak je viděl Blake; "ve Francii lidé v pohybu nutili krále, aby uvolnil své uchopení přízrakem. V Anglii náhle královské držení selhalo, ale zdálo se, že lidé neměli co dělat, než čekat a sledovat [...] když bylo oslaveno královské uzdravení, poněkud předčasně, v březnu 1789, bylo "štěstí" opět oficiální. Lidová hnutí existovala, ale s výjimkou téměř podzemní stávky londýnských kovářů za zkrácení pracovního dne byla jejich orientace převážně humanitární nebo zbožná a v žádném okamžitém smyslu revoluční". Také má pocit, že báseň se zabývá "vnitřní dezintegrací despotismu" a nachází politický motiv v Tirielově závěrečné řeči, kterou považuje za inspirovanou knihou Emila nebo o vzdělávání od Jeana-Jacquesa Rousseaua.