Konec středověku přinesl výstavbu větších, silnějších děl a jejich rozšíření po celém světě. Jelikož nebyly účinné při prolomení novějších opevnění v důsledku vývoje děla, byly obléhací motory - jako jsou obléhací věže a trabuče - méně široce používány. Nicméně dřevěné "baterijní věže" měly podobnou roli jako obléhací věže ve věku střelného prachu, jako například ta, která byla použita při obléhání Kazánu.
v roce 1552, která mohla pojmout deset velko-kalibrových děl, kromě 50 lehčích kusů. Dalším pozoruhodným účinkem děla na válčení v tomto období byla změna konvenčních opevnění. Niccolò Machiavelli napsal: "Neexistuje zeď, bez ohledu na její tloušťku, kterou by dělostřelectvo nezničilo za několik dní". Ačkoli hrady nebyly okamžitě zastaralé děly, jejich použití a význam na bojišti rychle klesl. Místo majestátních věží a merlonů byly zdi nových pevností tlusté, úhlové a svažné, zatímco věže se staly nízké a pevné; ve střešních budovách a redutách se také stále častěji používala země a cihla. Tyto nové obrany staly známé jako bastionové pevnosti, podle jejich charakteristického tvaru, který se pokoušel přinutit jakýkoli postup přímo do střelné linie děl. Některé z nich měly dělové baterie, jako například pevnosti Tudorovy dynastie v Anglii. Bastionové pevnosti brzy nahradily hrady v Evropě a nakonec i v Americe.