- Armada nebyla jen námořní kampaň. Shromažďování pozemních sil, které by odolaly španělské invazi, bylo popsáno jako administrativní výkon obrovského rozsahu. Průzkum provedený v listopadu a prosinci 1587 ukázal, že milice tvořilo 130 000 mužů, z nichž 44 000 bylo členy vycvičených kapel, cvičených a vedených zkušenými kapitány a seržanty. V květnu 1588 již londýnské kapely vrtaly každý týden. Pro varování před nepřátelským příchodem byly postaveny majáky, které byly obsluhovány 24 hodin denně čtyřmi muži. Jakmile byly světlomety zapáleny, bylo možné mobilizovat 72 000 mužů na jižním pobřeží a dalších 46 000 na ochranu Londýna. Pro mnoho Angličanů, kteří byli v Armadě, musela být tato zkušenost velmi hluboká a děsivá. Někteří sdíleli intimitu sledování majáků, doufali v to nejlepší, ale byli připraveni zapálit varovné ohně v případě nejhoršího. Deloney, londýnský hedvábník, si zahrál na jejich strachu ve svém (1588). Politický filozof Thomas Hobbes si vzpomněl, že jeho matka byla tak vyděšená, že předčasně porodila dvojčata, z nichž on byl jedním. Všichni byli vyděšení z toho, co by se mohlo stát, kdyby Španělé napadli. Příběhy o loupeži Antverp
v roce 1576, kdy Španělé pod vedením Sancha d'Avily znásilnili, mučili a zavraždili až 17 000 civilistů, byly příkladem pro dramatiky a pamfletisty jako George Gascoigne a Shakespeara. První si vzpomněl, že viděl civilisty v Antverpách utopené, spálené nebo s vnitřnostmi visícími ven, jako by byly použity na lekci anatomie. Málokdo z Angličanů, žen a dětí pochyboval o tom, že by čelili podobnému osudu, kdyby Armada přistála.