Napíšte pokračování tohoto odstavce - Kvůli trvalým stávkám v Itálii si Ferrari mohlo dovolit zapojit pouze dva vozy (Ferrari P3) do 24 hodin v Le Mans v roce 1966
místo obvyklých tří prototypů. Pozdější události a jejich důsledky jsou plné nejistoty a zmatku, a v následujících desetiletích bylo nabídnuto několik různých vysvětlení. Ferrari v té době vysvětloval, že podle pravidel Le Mans v roce 1966 bylo každé auto povoleno pouze dva řidiči. Surtees byl vynechán z řady řidičů, přičemž jeden Ferrari bude řízen Mikeem Parkesem a Ludovicem Scarfiottim a druhý Jeanem Guichetem a Lorenzem Bandinim. Když se Surtees zeptal manažera týmu Ferrari Eugenia Dragoniho, proč by mu jako vůdci týmu Ferrari nebylo dovoleno závodit, Dragoni řekl Surteesovi, že nemá pocit, že je plně způsobilý řídit v 24hodinovém vytrvalostním závodě kvůli zraněním, které utrpěl koncem roku 1965. Surtees však sám popsal věci poněkud jinak. Podle jeho vzpomínek, když bylo ohlášeno páření, měl jezdit vedle Scarfiottiho. Jako rychlejší řidič z obou, Surtees tvrdil, že by měl vzít první stint a "pokusit se zlomit" opozici Fordu tím, že bude jezdit "přesně od začátku". Dragoni odmítl Surteesovu žádost a trval na tom, aby Scarfiotti začal, údajně aby potěšil předsedu Fiatu Gianniho Agnelliho, Scarfiottiho strýce, který byl přítomen jako divák. Každopádně, rozhodnutí a následný nedostatek podpory od samotného Enza Ferrariho Surteesovi velmi vadilo a okamžitě opustil tým. Toto rozhodnutí pravděpodobně stálo Ferrari i Surtees šampionát Formule 1 v roce 1966. Ferrari skončilo na druhém místě za Brabham-Repco v šampionátu konstruktérů a Surtees skončil na druhém místě za Jacka Brabhama v šampionátu jezdců. Surtees dokončil sezónu v týmu Cooper-Maserati a vyhrál poslední závod sezóny.