David V. Erdman se dívá na báseň z politické perspektivy, čte ji ve světle začátku francouzské revoluce v červenci 1789, s útočením na Bastilu
- Ne, ne. Věří, že báseň se zabývá jak předrevoluční Francií, tak "nerevoluční" Anglií, kde se lidé více zabývali nedávno odhaleným šílenstvím Jiřího III. než opravou chyb společnosti, jak je viděl Blake; "ve Francii lidé v pohybu nutili krále, aby uvolnil své uchopení přízrakem. V Anglii náhle královské držení selhalo, ale zdálo se, že lidé neměli co dělat, než čekat a sledovat [...] když bylo oslaveno královské uzdravení, poněkud předčasně, v březnu 1789, bylo "štěstí" opět oficiální. Lidová hnutí existovala, ale s výjimkou téměř podzemní stávky londýnských kovářů za zkrácení pracovního dne byla jejich orientace převážně humanitární nebo zbožná a v žádném okamžitém smyslu revoluční". Také má pocit, že báseň se zabývá "vnitřní dezintegrací despotismu" a nachází politický motiv v Tirielově závěrečné řeči, kterou považuje za inspirovanou knihou Emila nebo o vzdělávání od Jeana-Jacquesa Rousseaua.