Pět let, během nichž Rechberg zastával portfolio zahraničních věcí, zahrnovalo válku s Piemontem a Francií, povstání v Polsku, pokus o reformu Německé konfederace prostřednictvím Frankfurtského Fürstentagu a rakousko-pruské války s Dánskem. Po porážce Magenta
Rechberg doprovázel císaře do Itálie a musel čelit krizi způsobené válkou, za kterou nebyl zodpovědný. Začal s ústupky Maďarsku a v polské otázce a byl zodpovědný za přidružení Rakouska k alianci západních mocností. V německé otázce byla Rechbergova politika kompromisu. Na projekt Fürstentagu byl zcela proti. Projekt byl navrhnut císaři Františkovi Josefovi jeho zetěm, dědičným princem Thurn und Taxis, a předběžná opatření byla učiněna bez toho, aby byl Rechberg informován. Když mu to konečně bylo řečeno, podal rezignaci, která nebyla přijata, a doprovázel císaře na neúspěšné setkání ve Frankfurtu (srpen 1863). Pokus Rechberga na následné ministerské konferenci v Norimberku o vytvoření německé ligy bez Pruska byl stejně neúspěšný a nyní se vrátil k politice, kterou v opozici proti Schmerlingovi celou dobu obhajoval, mírové uspořádání mezi Pruskem a Rakouskem jako nezbytnou předběžnou reformu Konfederace.