Neroova smrt znamenala konec císařského panství jako výsady starověkých římských rodin (patrici a senátorů). Během jednoho chaotického roku se moc násilně přecházela z jednoho císaře na druhého. První tři prosazovali svůj vlastní kult "geniality": poslední dva z nich se pokoušeli o Neronovu restituci a povýšení na "divus". Čtvrtý, Vespasian, syn jezdce z Reate, zajistil svou Flavijskou dynastii návratem k augustovské formě principátu a obnovil císařský kult "divus Julius". Vespasián byl uznáván za to, že "obnovil" římskou tradici a za to, že jeho vláda byla skromná jako u Augusta. Státní kult věnoval "genio populi Romani" ("genius" římského lidu), respektoval senátorské "republikánské" hodnoty a odmítl neronskou praxi tím, že odstranil různé svátky z veřejných kalendářů, které se (podle neúprosného posouzení Tacita) staly "špinavě poskvrněnými lichotkami doby". Možná nechal vyměnit nebo přestřihnout hlavu Neronova kolosu pro jeho zasvěcení (nebo opětovné zasvěcení) bohu slunce v roce 75 n. l. Po první židovské vzpouře
a zničení chrámu v Jeruzalémě v roce 70 n.l., uložil "didrachmon", dříve placený Židy za údržbu jejich chrámu, ale nyní přesměrován na Jupiter Capitolinus jako vítěz nad nimi "a jejich Bohem". Židé, kteří platili daně, byli osvobozeni od kultu císařských státních božstev. Ti, kteří ji nabízeli, byli však vyloučeni ze svých vlastních komunit. Zdá se, že Vespasián se svému vlastnímu nadcházejícímu kultu přiblížil s suchým humorem. Podle Suetonia byla jeho poslední slova "puto deus fio" ("Myslím, že se měním v boha"). Vespasiánův syn Titus vládl dva úspěšné roky a pak zemřel přirozenou smrtí. Byl zbožněn a jeho místo obsadil jeho mladší bratr Domitian.