1620s byly dobré roky pro španělskou zahraniční politiku: válka s Holanďany proběhla dobře, i když s velkými náklady, vyvrcholila v znovuzískání klíčového města Breda v roce 1624. Do konce desetiletí však Filipova vláda čelila otázce, zda upřednostnit válku ve Flandrech nebo vztahy Španělska s Francií během války o mantovské dědictví.
(1628<unk>1631). Filipovi poradci doporučovali upřednostnit válku ve Flandrech a podniknout kroky k ochraně španělské cesty do Nizozemska, ale za cenu antagonizace Ludvíka XIII. Strategicky to mělo být katastrofa. Navzdory novým španělským úspěchům v polovině třicátých let 16. století - zejména triumf Filipovy vlády ve shromáždění nové španělské armády, která se vydala do Německa, aby porazila švédské protestantské síly v bitvě u Nördlingenu v roce 1634 - zvýšené napětí s Francií učinilo válku mezi oběma katolickými státy stále nevyhnutelnější. Olivares radil Filipovi, že nadcházející válka s Francií bude všechno nebo nic; Španělsko bude vítězit nebo padnout podle výsledku.