V roce 1970 kandidoval za Labouristickou stranu na bezpečné konzervativní křeslo ve východním Fife ve všeobecných volbách, přičemž prohrál proti současnému poslanci Sir Johnovi Gilmourovi. V září 1971 se stal poslancem pro Stirling a Falkirk na doplňkových volbách po smrti Malcolma MacPhersona. Jeho křeslo bylo přejmenováno na Stirling, Falkirk a Grangemouth pro všeobecné volby v únoru 1974; navzdory výkyvům na straně skotských nacionalistů si udržel křeslo v únoru a v říjnu 1974, ale s mnohem sníženou většinou. Harold Wilson ho jmenoval náměstkem ministra zahraničí pro Skotsko s odpovědností za devoluci a vnitřní záležitosti a udržel si tuto pozici pod Jimem Callaghanem, když labouristická vláda tlačila dopředu s návrhem na skotskou devoluci. Referendum v březnu 1979
nedostalo dostatečné většiny. Vláda labouristů padla v následujících všeobecných volbách v roce 1979, ačkoli si Ewing udržel své křeslo s podstatně zvýšenou většinou. V roce 1981 se stal předním mluvčím skotského průmyslu. V listopadu 1981 se umístil na třetím místě v hlasování o předsednictví parlamentní labouristické strany. Jeho křeslo bylo opět přemístěno na všeobecných volbách v roce 1983 a byl navrácen na nástupnické křeslo Falkirk East a stal se mluvčím pro obchodní a průmyslové záležitosti pod Neilem Kinnockem. Byl znovu zvolen v roce 1987 a odstoupil ze své pozice na přední lavici. Byl spolu-předsedou s Davidem Steelem skotského ústavního shromáždění, které bylo založeno v roce 1989 s cílem naplánovat devolu Skotska, která byla plánována v případě, že labouristé zvítězí ve všeobecných volbách v roce 1992. Labouristé prohráli volby a plány byly odloženy. Ewing odešel z Dolní sněmovny na všeobecných volbách v roce 1992.