Shrňte článek:  Jakvita Gonzalesová se stále snaží volat svému manželovi na mobil. Před jejich domem v Kuala Lumpuru stále stojí pracovní boty, které čekají, až je někdo získá zpět. Jeho uniforma visí pořád ve skříni. Dvanáct měsíců poté, co zmizel bez stopy let 370 Malajsijských aerolinek, Gonzales neztratil naději. To nemůže. Ani její děti, ostatní členové rodiny a přátelé. Ne, dokud nebudeme mít nějaké přesvědčivé důkazy o osudu letadla, tak či onak. "Někdy mu zavolám, ale hned se odezní hlasová zpráva", říká. "Nikdy nevíš, možná to zvedne, nebo někdo, kdo je má, jim dá telefon a víte, naděje je stále tam". Ona není sama. Rodiny obětí, se kterými jsme hovořili, se drží nejmenšího přesvědčení, že MH370, který zmizel sotva hodinu po svém letu z Kuala Lumpur do Pekingu 8. března minulého roku, nespadl a že 239 cestujících a členů posádky na palubě jsou naživu. "Žádný důkaz neznamená, že je ještě trochu naděje. Využíváme této naděje, abychom mohli pokračovat den za dnem", říká Gonzales. Ale žije v limbu. a nebudou schopni ani odejít, ani se vrátit. Její pohodlný domov na předměstí malajsijského hlavního města zůstává prakticky stejný od té doby, co její manžel, Patrick Gomes, odjel do práce večer 7. března jako hlavní pokladník na letadle MH370 směřujícím do čínského hlavního města. Jediným skutečným znamením, že se čas posunul dál, uprostřed rodinných fotografií a plaket oslavujících úspěchy jejího manžela v práci, je noviny na vrcholu hromady v obývacím pokoji se slovem "Ztracené" rozstříknutým na první straně. Gonzalesova životní linie, kromě rodiny, je její práce. Vede soukromou školu a školku pro asi 70 dětí a tráví tam asi 12 hodin denně. Říká, že když má co dělat, zůstává při smyslech. Ale neuběhne den, aniž by na Patricka nemyslela. "Můžu řídit a musím jen zastavit na silnici a plakat. Kamkoli jdu, vidím Patricka", říká. "V našem domě...
Manžel Jaquity Gonzalesové byl členem posádky letu MH370. Říká, že nemůže jít dál, dokud se nedozví, co se stalo s letadlem. Je to jedna z mnoha příbuzných cestujících, kteří jsou naštvaní na to, jak s nimi úřady zacházejí.