Nejstarší syn Ferdinanda I. Borise převzal trůn po abdikaci svého otce v důsledku porážky Bulharska v první světové válce. Na základě smlouvy z Neuilly v roce 1919 bylo Bulharsko nucené mimo jiné postoupit různá území, zaplatit ochromené válečné reparace a výrazně snížit velikost své armády. Ve stejném roce se stal premiérem Aleksandar Stamboliyski z agrární bulharské agrární národní unie. Poté, co byl Stamboliyskij v roce 1923 svržen pučem, Boris uznal novou vládu Aleksandra Tsankova, který tvrdě potlačil bulharskou komunistickou stranu a vedl národ krátkou hraniční válkou s Řeckem. Tsankov byl odstraněn z moci v roce 1926 a následovala řada premiérů až do roku 1934, kdy korporátistické hnutí "Zveno" zorganizovalo převrat
a zakázala všechny politické strany. Boris se postavil proti vládě "Zveno" a svrhl je v roce 1935, nakonec na premiérské funkci umístil Georgiho Kyoseivanova. Po zbytek své vlády by Boris vládl jako "de facto" absolutní monarch, přičemž jeho premiéři by se do značné míry podřídili jeho vůli.