Národnost se stala základem pro všechny Hoxhovy politiky, protože válka vytvořila "stát obléhání nacionalismu" naplněný mýtem, že albánská vojenská zdatnost porazila síly Osy, které se staly ústředním bodem režimu v kontextu vzdělávání a kultury. Dalšími tématy Hoxhaho nacionalismu byla úcta Skanderbegovi, setkání Prizrenské ligy (1878), Kongres abecedy (1908), albánská nezávislost (1912) a zakládající otec Ismail Qemali, italská porážka během války ve Vlore
(1920) a Hoxha jako tvůrce nové Albánie. Během komunismu mnozí historikové z Albánie s nacionalistickými perspektivami (Ramadan Marmallaku, Kristo Frasheri, Skender Anamali, Stefanaq Pollo, Skender Rizaj a Arben Puto) záměrně zdůrazňovali "turecké barbarství" a "hrdinský křesťanský odpor proti" osmanskému státu v Albánii. Někteří učenci, kteří se bránili těmto protiislámským a proti-tureckým propagandistickým trendům, byli pronásledováni, zatímco komunistický režim zdůraznil mýty týkající se středověkých Albánců tím, že je interpretoval jako "hrdinský ilirský proletariát". V této souvislosti Hoxha zachoval národní památky ve městských oblastech s některými osadami, které byly označovány jako "muzejní města", a také zdůraznil potřebu zachovat kulturní dědictví, lidové písně, tance a kostýmy. Hoxha vytvořil a vytvořil kulturní prostředí, které bylo ovládáno doktrinální propagandou, zdůrazňující nacionalismus v oblasti literatury, geografie, historie, lingvistiky, etnologie a folkloru, aby lidé v Albánii měli pocit své minulosti. Mezi lidmi to vyvolalo izolacionismus, xenofobii, slavofobie, jazykovou jednotnost a etnickou kompaktnost.