Napíšeš pokračování tohoto odstavce - Po komunistické revoluci
v Afghánistánu v roce 1978, autoritářské akce vynucené na obyvatelstvo komunistickým režimem vedly k afghánské občanské válce, kde mudžahedínové vedli lidovou reakci proti režimu. Sovětský svaz se obával, že ztrácí vliv ve Střední Asii, takže poté, co zpráva KGB tvrdila, že Afghánistán by mohl být zajat během několika týdnů, Brežněv a několik vrcholných stranických činitelů souhlasili s plnou intervencí. Současní výzkumníci mají sklon věřit, že Brežněv byl o situaci v Afghánistánu špatně informován. Jeho zdraví se zhoršilo a zastánci přímé vojenské intervence převzali většinovou skupinu v politbyru podváděním a použitím falšovaných důkazů. Obhajovali poměrně umírněný scénář, udržování kadru 1500 až 2500 mužů sovětských vojenských poradců a techniků v zemi (kterí tam již byli ve velkém počtu od padesátých let), ale nesouhlasili s vysláním jednotek pravidelné armády ve stovkách tisíc vojáků. Někteří se domnívají, že Brežněv podepsal dekret, aniž by mu řekl celý příběh, jinak by takové rozhodnutí nikdy neschválil. Sovětský velvyslanec v USA Anatoly Dobrynin věřil, že skutečným autorem invaze, který dezinformoval Brežněva, byl Michail Suslov. Břežněvův osobní lékař Michail Kosarev později připomněl, že Břežněv, když byl při zdravém rozumu, ve skutečnosti odolal plnohodnotné intervenci. Zástupce předsedy Státní dumy Vladimir Žirinovskij oficiálně prohlásil, že navzdory tomu, že vojenské řešení bylo některými podporováno, byl tvrdohlavý ministr obrany Dmitrij Ustinov jediným členem politbyra, který trval na vyslání pravidelných armádních jednotek. Části sovětského vojenského establišmentu byly proti jakémukoli druhu aktivní sovětské vojenské přítomnosti v Afghánistánu, protože věřili, že Sovětský svaz by měl nechat afghánskou politiku na pokoji.