Sovětská kontrola Východního bloku byla nejprve vyzkoušena československým státním převrátěním v roce 1948 a rozštěpením Tito-Stalina o vedení Lidové federativní republiky Jugoslávie, čínské komunistické revoluci (1949) a čínskou účastí v korejské válce. Po Stalinově smrti v roce 1953 skončila korejská válka na Ženevské konferenci v roce 1954. V Evropě vyvolalo protisovětské nálady východoněmecké povstání v roce 1953
- Ne, ne. Rozpad Východního bloku je často připisován anti-stalinistickému projevu Nikity Chruščova "O kultu osobnosti a jeho důsledcích" v roce 1956. Tento proslov byl faktorem v maďarské revoluci z roku 1956, kterou Sovětský svaz potlačil. Sino-sovětské rozdělení dalo Severní Koreji a Severní Vietnamu větší nezávislost na obou a usnadnilo albánsko-sovětské rozdělení. Kubánská raketová krize uchránila kubánskou revoluci před zásahem Spojených států, ale Fidel Castro se stal stále nezávislejším na sovětském vlivu, zejména během kubánské intervence v Angole v roce 1975. V roce 1975 komunistické vítězství v bývalé francouzské Indochině po skončení války ve Vietnamu dalo východnímu bloku obnovenou důvěru poté, co byl zhroucen invazí sovětského vůdce Leonida Brežněva do Československa v roce 1968 k potlačení pražského jara. To vedlo k tomu, že Albánská lidová republika odstoupila od Varšavské smlouvy a krátce se spojila s Čínou Mao Ce-tung až do čínsko-albánského rozkolu.