Petersburgský protokol je často citován jako konec kongresového systému, protože reprezentoval selhání kongresu v Petrohradu (1825) při řešení otázky řecké války za nezávislost proti Osmanským. Rusko, které usilovalo o území a vliv na Černém moři a na Balkáně a chránit východní pravoslavné křesťany pod muslimskou osmanskou nadvládou, podpořilo řeckou nezávislost a bylo nespokojeno s touhou jiných mocností zacházet s povstáním jako s vnitřní záležitostí a podporovat status quo. Rusko a Spojené království uzavřely dvoustrannou dohodu o prosazování svého plánu, v případě nutnosti válkou, na zprostředkované ukončení konfliktu s řeckou autonomií v rámci Osmanské říše. Ostatní velmoci nebyly v tomto protokolu konzultovány a ačkoli se k němu později připojila Francie, Rakousko a Prusko proti protokolu a hrozbě, kterou představoval pro konzervativní, antinárodní stabilitu, se snažily vnutit Evropě. Osmani také odmítli protokol až do porážky v bitvě u Navarina.
Britské, francouzské, ruské a řecké síly je donutily k vyjednávacímu stolu.