Marčenko, původně apolitický ropný vrták z chudého prostředí, se obrátil k psaní a politice v důsledku několika epizod uvěznění počínaje rokem 1958, během kterého se začal stýkat s dalšími disidenty. Marčenko získal mezinárodní slávu v roce 1969 díky své knize "Moje svědectví", autobiografickému vyprávění, které napsal po svém příjezdu do Moskvy v roce 1966 o svých tehdy nedávných rozsudcích v sovětských pracovních táborech a věznicích. Po omezeném oběhu uvnitř Sovětského svazu jako "samizdat" vyvolala kniha senzaci na Západě poté, co odhalila, že sovětský systém gulagu pokračoval i po smrti Josefa Stalina. V roce 1968, před sovětskou invazí do Československa
, Marchenko napsal otevřený dopis předpovídající invazi. Znovu byl zatčen, byl propuštěn na počátku sedmdesátých let, ale v roce 1974 byl vyslýchán a vnitřně vyhoštěn do Irkutské oblasti. V roce 1976 se Marčenko stal jedním ze zakládajících členů Moskevské helsinské skupiny, než byl opět zatčen a uvězněn v roce 1981, kde pokračoval ve psaní po celou dobu svého vězení a zveřejňoval osud sovětských politických vězňů. Nathan Šcharansky, který strávil celkem asi 20 let ve vězení a v exilu, o něm řekl: "Po propuštění Jurije Fjodoroviče Orlova byl rozhodně sovětským vězněm svědomí číslo jedna". Stal se jedním z "věčných vězňů" Sovětského svazu.