Tento masivní únos půdy v devatenáctém století brzy vyvolal řadu rolnických povstání po celém Mexiku od roku 1840 do mexické revoluce v roce 1910.
" Vědkyně Florencia Mallonová navrhla, že v reakci na to domorodé komunity vyvinuly "svoj vlastní populární liberalismus, který uznával komunální instituce a vlastnictví a který definoval občanství v termínech, které nevylučovaly kulturně odlišné skupiny". V druhé polovině devatenáctého století a na počátku dvacátého století, s rostoucím rozvojem národní kapitalistické ekonomiky a industrializace, "původní komunity byly nucené migrovat do měst" a "velkých farem". V důsledku tohoto procesu se mnozí z nich zbavili příslušnosti k kmenům, protože "přijali španělštinu jako svůj hlavní jazyk a opustili svůj tradiční pocit etnické identity a přesunuli svou věrnost k národní identitě, kterou vytvořil [mexický] stát". V tomto procesu "celé [původní] komunity také změnily svůj jazyk a svou etnickou sebeidentifikaci z indiánské na mestizovskou". To se odráží ve statistikách té doby. Zatímco v roce 1808 se odhadovalo, že indiáni a mestizi tvořili 60% a 23% populace, do roku 1885 to bylo 38% a 43%, a do roku 1921 to bylo 29% a 59%. Odhaduje se, že od roku 1808 do roku 1921 zažilo tuto kulturní a etnickou transformaci asi 3 miliony lidí z Indiánů na Mestizo, což byla v té době asi třetina nebo čtvrtina celé populace země.