Po příměří se Gorresio velmi krátce vrátil k práci na romském listu Il Popolo di Roma, dokud nebyl potlačen, kompromitován, v očích nových vládců, rozsahem jeho spojení s Mussoliniho vládou. Po válce v Evropě
Dva z jeho bratrů zmizeli, předpokládá se, že byli zabiti, když bojovali za Němce na ruské frontě. Gorresio se nyní vydal na "Cursus honorum", pro který byl dostatečně kvalifikován. S návratem k demokratické vládě se jeho vlastní politická filozofie stala více viditelnou. Nikdy nebyl komunistou, ale nemohl být ani považován za italského "křesťanského demokraty". Připojení k politické straně by mohlo ohrozit jeho nezávislost jako novináře, a nebylo to něco, co by nikdy neudělal, ale jeho postoje měly tendenci se sladit s levicovými liberály nebo se sociální demokracií, která se nyní objevila nebo se vrátila jako hlavní politická síla jinde v západní Evropě. V retrospektivě je možné vidět Gorresio jako součást levicové "třetí síly", která se začala definovat po válce a v průběhu padesátých let získala něco jako "etickou" roli s rostoucí přitažlivostí k intelektuálně nakloněným prvkům veřejného mínění. V nově oživeném italském mediálním establishmentu byli dalšími zástupci této tendence, široce definované, přátelé a kolegové jako Mario Pannunzio, Arrigo Benedetti, Ennio Flaiano a Eugenio Scalfari. Pro postdemokratickou éru byla spuštěna nebo znovu spuštěna řada nových masových časopisů a novin s volným liberálním nákloním, mezi nimi L'Europeo, Il Mondo a La Stampa. Vittorio Gorresio se stal pravidelným přispěvatelem do každé z nich.