Když se na italské půdě skončila éra Condottierů, vojenskí velitelé jako Ottavio Piccolomini a Raimondo Montecuccoli dali své vojáky k dispozici rakouskému císaři, v náboženské válce, která zdevastovala Německo a způsobila ztrátu 30% jeho lidu, možná největší tragédii, kterou Německo kdy vydrželo. Italské síly bojovaly statečně (i když na straně poražených) v bitvě u Lutzenu a pomohly vyhrát velké vítězství v bitvě u Nordlingenu
v roce 1634 proti Švédům. Ambrogio Spinola a jeho muži mezitím pomohli Španělsku dobýt Nizozemsko v bitvách jako obléhání Bredy. Tato válka byla možná poslední, kdy meče, dýky a kopí hrály důležitou roli v bitvě, protože technologie střelných zbraní se nyní stává spolehlivější. Italští šermíři, ozbrojení krátkými meči a dýkami, byli mimořádně úspěšní v pronikání do pikových čtverců svých protivníků a v pádě bezbranných pikmanů ozbrojených dlouhými pikami během brutálního "tlaků pik". Na bitevním poli se takzvaný "Spada da Lato" nebo boční meč stal dominantním typem meče. Ve stejné době se v italských městech rozvinul meč do nového typu meče, používaného v civilním prostředí pro souboje. Tento civilní meč je známý jako "La Striscia" nebo Rapier v angličtině. Francouzi přijali italský duelingový meč a ovládli ho, a věří se, že mezi lety 1600 a 1700 zemřelo v duelech více než 70 000 Francouzů, z nichž mnozí byli smrtelně zraněni Rapierem. Od konce 16. století získalo italské šermování značnou popularitu po celé Evropě, zejména s pojednáním Salvatora Fabrise, jehož "De lo schermo overo scienza d<unk>arme" z roku 1606 měl velký vliv nejen v Itálii, ale i v Německu. Po Fabrisovi následovali italští mistři jako Nicoletto Giganti (1606), Ridolfo Capo Ferro (1610), Francesco Alfieri (1640), Francesco Antonio Marcelli (1686) a Bondi' di Mazo (1696).