V roce 1913 bylo Rumunsko čtvrtým největším světovým vývozcem pšenice, ale problém nerovného rozdělení půdy se stal přetrvávajícím problémem (a skutečně se v tomto roce zhoršil, když rumunští rolníci bojovali ve druhé balkánské válce a byli svědky z první ruky mnohem spravedlivějšího systému rozdělení půdy v Bulharsku). Na konci 19. století kontrolovalo asi 2000 vlastníků půdy více než polovinu půdy, zatímco rolníci (s malým zastoupením ve vládě a omezeným přístupem k půdě a vlastnickým právům) měli jen třetinu. V roce 1888 vyústila nespokojenost rolníků s nerovným rozdělením půdy v krvavé konfrontace, které přinesly částečné a neúčinné agrární reformy. Nerovný systém pokračoval v tom, že vedl rolnictvo k bankrotu a zdálo se, že vede stále více k systému nepřítomného vlastnictví. Téměř o dvě desetiletí později se odehrála druhá, násilnější epizoda: rumunská rolnická vzpoura v roce 1907
, která téměř vyvolala revoluci a vedla k smrti několika tisíc rolníků, jakmile zasáhla armáda. V důsledku toho vláda zavedla v letech 1907-1908 novou legislativu ve prospěch rolníků, včetně nového zákona o zemědělských smlouvách a zákona o založení venkovské úvěrové banky (Casa Rurală), která měla usnadnit nákupy a pronájmy, převádějící majetek od velkých vlastníků půdy na rolníky. Tyto zákony (pod vlivem "poporánistického" trendu Konstantina Stere) však byly špatně prosazovány, bylo k dispozici k nákupu zcela nedostatečné množství půdy a drtivá většina rolníků se dokonce nezúčastnila většiny poskytované pomoci.