Po začlenění vévodství Ravy do Království Polska jako reverzního panství v roce 1462 bylo založeno vojvodství Rava, které bylo také součástí větší velkopolské provincie polské koruny. Głowno patřilo do tohoto vojevodství až do roku 1793 nebo do druhého rozdělení Polska. V roce 1504 zničil požár velkou část města, po němž král Alexander Jagiellon na deset let pozastavil zdanění jeho obyvatel. V roce 1522 zasáhl druhý požár a král Zygmunt I. Starý udělil další desetiletý odklad zdanění. Kvůli potopě
V roce 1676 žilo v Głownu pouze 74 lidí, ale za vlády krále Jana III. Sobieského se obyvatelstvo města poněkud zotavilo. Během Velké severní války bylo město a kostel vyrabováno saskými a švédskými vojsky, včetně krátkého, ale zničujícího pobytu švédského krále Karla XI. a jeho jezdeckých vojsk v roce 1704, zaznamenaného farářem kostela svatého Jakuba. V důsledku toho v roce 1710 vypukla epidemie, která zabila obyvatele od místní šlechty až po obyvatele města, a město bylo téměř dokončeno. Nakonec bylo město prodáno Baltazarovi Ciecierskému, stolníkovi Drohičinu. Po 30. letech 17. století a možná blíže k roku 1750 začal nový majitel osídlovat zde Židy, aby vytvořil příjem z textilního průmyslu. V roce 1741 udělil polský král August III. městu Ciecierski tržní privilegia, což mu umožnilo uspořádat během kalendářního roku čtyři každoroční veletrhy. V roce 1775 bylo ve městě 60 daňových domácností.