V roce 1984 byly volby, práce a Likud, na opačných stranách debaty o územním kompromisu, donuceny do koalice a jakákoli myšlenka země za mír byla předložena. V osmdesátých letech použil Šaron donucovací opatření k kontrole populace, jako jsou "strahy, zničení domů a vykořenění stromů", což je politika, kterou v roce 1985 potvrdil Rabin, zatímco izraelská osídlení představovala "plazící se de facto anexi", která podněcovala nespokojenost Palestinců. V roce 1985 Národní konference černošských právníků ve Spojených státech sestavila zprávu s názvem "Bantustans v Svaté zemi", která analogicky popisuje to, co se děje na Západním břehu Jordánu. Tento termín byl v té době velmi pomlouván, ale o 15 let později americký odborník na srovnávací právo a africký odborník Adrien Wing napsal, že události v následující dekádě a půl týkající se způsobu, jakým bylo území regulováno, zřejmě podporují přesvědčivost analogie. Koncem roku 1987 se napětí zhoršilo a začalo lidové povstání. V roce 1988 se Jordánsko vzdalo jakéhokoli nároku na Palestinu a Palestinská národní rada vyhlásila Palestinský stát. Sharon oznámil plán Sedmi hvězd v roce 1991, vyzývající k osadám na Zelené linii, s "prohlášeným záměrem jeho následného vymýcení". A plán Meretz-Sheves z roku 1992 zvažoval čtyři palestinské kantony rozdělené zónami židovského osídlení a později se vyvinul jako plán na připojení všech hlavních osadních bloků spolu s třemi "autonomními palestinskými enklávami" popsanými jako "bantustanizace" "jednotky sebeurčení". Intifáda ztratila nápor po madridské konferenci v roce 1991
v roce 1992 se Rabin zavázal zastavit expanzi osad a zahájil tajné rozhovory s PLO.