Napíšte pokračování tohoto odstavce - Cavourova funkce ministra námořnictva byla poznamenána agresivnější zahraniční politikou; Cavour také sloužil jako předseda vlády na Sardinii. Pod jeho vedením se země připojila k Britům a Francouzům během Krymské války v letech 1853 až 1855, ačkoli příspěvek Sardinie do války byl téměř výhradně na souši; malá eskadra sestávající z "Carlo Alberta" a několika parníků byla vyslána na podporu expediční armády. Válka však poskytla příležitost usilovat o užší vazby s Francií a získat zkušenosti s provozem válečných lodí za válečných podmínek. V roce 1859 zorganizoval druhou italskou válku za nezávislost, což byl velký krok k sjednocení Itálie, spoléhal na tajnou alianci s Francií, aby porazil větší rakouské impérium. Během posledního konfliktu působila sardská flotila s francouzským námořnictvem proti rakouským lodím v Jaderském moři. V té době se sardinská flotila skládala ze dvou fregat na šroubovém pohonu, čtyř plachetnic, dvou korvet plachetnic, šesti brig a osmi parníků. Mocná francouzská eskadra, včetně šesti šroubových lodí a tří pancéřovaných plovoucích baterií, přinutila Rakušané ustoupit na Pola. Obě flotily zahájily přípravy na společné obojživelné útoky na dalmatské pobřeží Rakouska, ale vítězství na souši v bitvách u Magenta
A Solferino ukončil válku dřív, než bylo možné vylodit.