Komunisté pod vedením Nur Muhammada Tarakiho se chopili moci v Afghánistánu
27. dubna 1978. Nový režim, který byl rozdělen mezi Tarakiho extrémistickou frakci Khalq a umírněnější Parcham, podepsal v prosinci téhož roku smlouvu o přátelství se Sovětským svazem. Tarakiho úsilí o zlepšení sekulárního vzdělávání a přerozdělování půdy bylo doprovázeno masovými popravami (včetně mnoha konzervativních náboženských vůdců) a politickým útlakem bezprecedentním v afghánské historii, což vyvolalo povstání mudžahedínských rebelů. Po všeobecném povstání v dubnu 1979 byl Taraki v září svržen jeho rivalem Hafizullahem Aminem. Amin byl považován za "brutálního psychopata" zahraničními pozorovateli; dokonce i Sověti byli znepokojeni brutalitou afghánských komunistů a podezřívali Amina z toho, že je agentem americké Ústřední zpravodajské služby (CIA), ačkoli tomu tak nebylo. V prosinci Aminova vláda ztratila kontrolu nad velkou částí země, což přimělo Sovětský svaz k invazi do Afghánistánu, popravě Amina a instalaci vůdce Parchamu Babraka Karmala jako prezidenta.