Po německé invazi do Belgie (10.-28. května 1940), byla belgická vláda nucena stáhnout se z Bruselu do Francie, nakonec do Bordeaux. Navzdory kapitulaci krále Leopolda III. a belgické armády dne 28. května pokračovala v podpoře Francouzů. Nicméně, poté, co Francie usilovala o příměří,
Bylo nejasné, co to udělá. Jaspar obhajoval přemístění vlády do Londýna, ale Pierlot to 18. června odmítl. Jaspar bez povolení opustil vládu a 21. června přijel se svou rodinou do Londýna. Dne 23. června vysílal na BBC do německy okupovaného Belgie, kde se vydával za zakladatele svobodné belgické vlády. Rozzuřená vláda v Bordeaux ho následující den zbavila titulu ministra. Jasparovi se brzy připojili další levicoví politici, z nichž mnozí byli radikálové, jako například Camille Huysmans, Max Buset a Isabelle Blume. Inspirován příkladem francouzského generála Charlese de Gaullea se Jaspar pokusil 5. července vytvořit alternativní vládu známou jako "Belgický národní výbor" ("Comité national belge") pod předsednictvím Huysmanse, ale nepodařilo se mu zajistit diplomatické uznání britského ministerstva zahraničí. Příchod Alberta De Vleeschauwera do Londýna, následovaný dalšími vysokými členy vlády Pierlot brzy poté, ukončil pokus o vytvoření alternativy k belgické vládě v exilu.