V roce 1993 měli Blue Jays sedm hráčů All-Stars: outfieldery Devon White a Joe Carter, infieldery John Olerud a Roberto Alomar, designovaného úderce Molitora, startovacího nadhazovače Pata Hentgen a closer Duane Ward. V srpnu získali Jays bývalého nepřítele Rickeyho Hendersona z Athletics. Blue Jays získali rekord 95:67, sedm zápasů před New York Yankees, a vyhráli svůj třetí po sobě jdoucí titul. Jays porazili Chicago White Sox čtyři hry proti dvěma v ALCS
, a pak Philadelphia Phillies, čtyři hry na dva, pro jejich druhé po sobě jdoucí vítězství v World Series. Světová série představovala několik vzrušujících her, včetně čtvrté hry, která se odehrála pod lehkým deštěm, ve které se Blue Jays vrátili z deficitu 14<unk>9 a vyhráli 15<unk>14 a v sérii vedli 3 hry proti 1. Zůstává to nejvyšší skóre v historii World Series. Ve šestém zápase v Torontu vedli Blue Jays 5-1, ale v sedmém inningu ztratili 5 runů a ztratili 6-5. Na konci deváté směny, Joe Carter zasáhl jeden-out, tři-run walk-off home run, aby získal sérii z Phillies blíže Mitch Williams. Jen druhý home run v historii Major League Baseball (po Bill Mazeroski v 7. zápase v roce 1960), Carterův úder se lišil od prvního v tom, že Toronto, ačkoli čelilo eliminaci, sledovalo na konci 9. Home run je také nezapomenutelný pro zesnulého vysílače Blue Jays Toma Cheeka: