Přestože se šoa v celé své hrůze objevila teprve na počátku 40. let, bylo již dávno předtím jasné, že situace v Německu bude jen zhoršovat, zejména pro Židy. Ke konci 30. let minulého století Olievensteinovi utekli do Francie. V roce 1942 francouzská loutková vláda začala obklíčit Židy v jižní polovině Francie, kde se většina shromáždila, aby unikla z okupované severní Francie (přibližně 50% Židů ve metropolitní Francii bylo v té době uprchlíky z Německa nebo z území nedávno ovládaných německými silami). Ti, kdo byli shromážděni, byli deportováni do německých táborů smrti. Olievensteinovi se však vyhnuli vyhlazení tím, že uprchli z Německa do Francie, a nyní se vyhnuli vyhlazení podruhé, když odmítli vyhovět vládnímu požadavku, aby se Židé měli identifikovat tím, že budou vždy nosit žlutou hvězdu, kde by se mohla vidět. Po dětství, které ho naučilo skrývat svůj židovský původ, po skončení noční můry
Rodina Clauda Olievensteina se usadila v Paříži, město, které on brzy zamiloval: "Teď jsme měli své místo na světě. Měli jsme právo být sami sebou, 'židovský problém' přestal existovat". V Paříži studoval Claude Olievenstein psychiatrii. Jako mladý muž se krátce připojil k komunistickému mládeži, ale nakonec byl vyloučen. Stal se jedním z vůdců Unie francouzských židovských studentů: jeho židovská identita byla pro něj vždy velmi důležitá.