Přinejmenším pro politické vězně byl vězeňský život v Islámské republice podle těch, kteří ochutnali obojí, podstatně tvrdší než za Pahlavídů. "Jeden z těch, kteří oba přežili, píše, že čtyři měsíce pod [vůdcem] Asadollahem Ladjevardiem stálo cenu čtyř let pod SAVAKem. Političtí vězni byli "neustále bombardováni propagandou ze všech stran... rozhlasem a uzavřeným okruhem televize... reproduktory, které se ozývaly do všech cel, dokonce i do samotářských cel a do 'truhlí' [kde byli někteří vězni drženi]... ideologické schůzky". Všechny materiály sekulární povahy, jako například západní spisovatelé, nebo dokonce náboženské materiály, které nesouhlasily ideologicky s islámskou republikou, jako například práce Aliho Shariatiho, byly zakázány. Aspoň ve vězení v Evinu byla oslava perského Nowruzu zakázána. Ve vězeňské literatuře z éry Pahlaviho se opakujícími slovy byly 'nudnost' a'monotónnost'. V islámské republice to byly'strach','smrt', 'teror', 'horor' a nejčastější ze všech 'noční můry' ("kabos")". V roce 2000 byl život ve vězení podstatně lepší, ačkoli mučení bylo stále prováděno na politických vězních (dokonce i údajných zločinců). Ale po kontroverzních volbách v roce 2009
, situace politických vězňů se údajně zhoršila.