S dobytím Peru Španěly využil španělský systém vlády domorodé vůdce jako prostředníky k mobilizaci práce a daně z jejich komunit pro doručení Španělům, kteří získali tyto výhody v "encomienda". Systém byl zaveden nejprve na karibských ostrovech, kde se takovým vůdcům říkalo "caciques", pak v Mexiku, kde byl rozšířen termín "cacique" Arawaků, a pak v andském regionu, kde přetrval termín "kuraka". Domorodé elity si udržovaly své postavení, dokud hrály svou přidělenou roli. Na konci osmnáctého století zvýšení zdanění domorodců vyvíjelo tlak na věrnost "kuraků" svým vlastním komunitám a jejich touhu udržet si svůj status v koloniálním řádu. Povstání Tupaca Amaru v roce 1781
, vedený "kuraka", José Gabriel Condorcanqui, známý jako Tupac Amaru II, byl nejvážnější výzvou španělskému koloniálnímu řádu v Andách od španělského dobytí.