Většina akademiků sleduje původ byzantské akritické rytířské romantiky do ústní epické poezie devátého a desátého století. Řecký učenec Sokrátes Kuyás (Sokrates Kuyás) datuje nejstarší odkaz na ústní eposy z desátého století na proslov biskupa Arethase z Caesarea, který odsoudil místní αγύρται ("ayirte", řecký protějšek troubádorů) z Paphlagonie za oslavu násilných činů namísto svatých a Boha. Kougeas správně poznamenal, že Arethas naznačuje tradici vyvinutou v té době přesně ve střední Anatolii, která byla kolébkou akritické literatury. Zachování takových důležitých ústních písní v Malé Asii až do roku 1922, kdy byl celý region vylidněn z Řeků
, dokazuje, že Kougeasova domněnka je platná.