Napíšte pokračování tohoto odstavce - Říše byla v neustálé krizi, protože trpěla neustálými územními ztrátami: Bulharsko vyhlásilo nezávislost, Rakousko-Uhersko anektovalo Bosnu
a etnický konflikt v osmanské Makedonii pokračoval nezlomně. Itálie v roce 1911 napadla osmanskou Tripolitánii a říše ztratila převážnou většinu svého zbývajícího evropského území, když Balkánská liga v roce 1912 dobyla Rumelii. V roce 1914 Osmanská říše vstoupila do první světové války a stále radikalizovanější CUP prováděl etnické čistky a genocidu proti arménským, asyrským a řeckým občanům říše, události, které se někdy společně označují jako pozdní osmanské genocidy. Po kapitulaci Osmanské říše v roce 1918 vedení CUP uprchlo do exilu a Spojenci okupovali Konstantinopol. Osmanský parlament rozzlobil spojence tím, že podepsal Amasya protokol s tureckými revolucionáři v Ankarě a souhlasil s "Misak-ı Millî" (Národní pakt). Jak plány na rozdělení Osmanské říše pokročily po londýnské konferenci, Spojenci nutili rozpuštění shromáždění, čímž ukončili druhou ústavní éru. Mnoho poslanců se stalo členy Velkého národního shromáždění během turecké války za nezávislost a nakonec pokračovali ve své kariéře v republice.