Vítězství Britů nad Barmou v roce 1826 připravilo půdu pro století, ve kterém vojenská historie Thajska měla být ovládána hrozbou evropského kolonialismu. Zpočátku se však siamský zájem soustředil na své tradiční soupeře v Barmě a Vietnamu. Siam zasáhl na podporu Británie proti Barmě v roce 1826, ale její slabý výkon inspiroval Chao Anouvongův překvapivý útok na Korat. Odpor lady Mo ji ustanovil jako kulturní hrdinku a vítězství generála Bodindecha o dva roky později jej ustanovilo jako hlavní postavu v thajské vojenské historii. Jeho úspěšná kampaň v siamské-vietnamské válce (1841-1845)
Potvrdil siamskou moc nad Kambodžou. V roce 1849 oslabení barmské moci podnítilo povstání mezi barmskými řízenými šanskými státy Kengtung a Chiang Hung. Chiang Hung opakovaně vyhledával siamskou podporu a nakonec Siam odpověděl prvním vysláním sil v roce 1852. Obě armády se potýkaly s obtížemi v kampaních v severních hornatých vysočinách a trvalo až do roku 1855, než Siamci konečně dosáhli Kengtungu, ačkoli s velkými obtížemi a vyčerpáním siamských zdrojů nakonec vyústilo v jejich ústupu. Tyto války se i nadále vedly v tradičním režimu, přičemž váleční sloni byli během tohoto období nasazeni na poli s lehkým dělostřelectvem, což bylo často rozhodujícím faktorem v bitvě. Mezitím viditelná vojenská slabost Číny v první a druhé opiové válce s Británií a později Francií v letech 1830 až 1860 povzbudila Siam, aby odmítl čínskou nadvládu v letech 1850. Siam však sám byl pod vojenským a obchodním tlakem evropských mocností a jak údajně řekl král Rama III. na smrtelné posteli v roce 1851: "Už nebudeme mít války s Barmou a Vietnamem. Budeme je mít jen se Západem".