- Poté, co prezident Jacques Chirac uznal odpovědnost francouzského státu během spolupráce v roce 1995, na výročí Vel' d'Hiv nájezdu
Judt v komentáři pro New York Times napsal: "Lidé jako Jean-Paul Sartre a Michel Foucault byli podivuhodně tiché. Jedním z důvodů bylo, že byli téměř posedlí komunismem. Zatímco dvě generace intelektuálů proklamovaly potřebu "se zapojit", zaujmout stanovisko, vyhýbaly se jakékoli etické otázce, která by nemohla posunout nebo v některých případech zpomalit marxistickou věc. Vichy bylo odmítnuto jako dílo několika senilních fašistů. Nikdo se nezajímal o to, co se stalo během okupace, možná proto, že jen velmi málo intelektuálů jakéhokoli politického proužku mohlo tvrdit, že vedla "dobrou" válku, jak to dělal Albert Camus. Nikdo nevstal, aby křičel "J'accuse!" na vysoké funkcionáře, jako to udělal Émile Zola během Dreyfusovy aféry. Když Simone de Beauvoirová, Roland Barthes a Jacques Derrida vstoupili na veřejnou arénu, obvykle se jednalo o krizi daleko odtud - na Madagaskaru, ve Vietnamu nebo v Kambodži. Dokonce i dnes politicky angažovaní spisovatelé vyzývají k akci v Bosně, ale zasahují jen sporadicky do debat o francouzské minulosti".