Na obou stranách tzv. "vnitřní německé hranice" existovalo silné, i když špatně definované, očekávání, že čtyři vojenské okupační zóny Německa budou v určitém okamžiku rehabilitovány a sjednoceny do jediného postfašistického státu, ale vize toho, jak by se takový stát řídil, se značně lišily, zejména po válce s Německem v roce 1945. Během dvanáctiměsíční berlínské blokády
Myšlenky na jakékoli budoucí sjednocení Německa zmizely za obzorem a v říjnu 1949 byla sovětská zóna znovu spuštěna jako Sovětská sponzorovaná Německá demokratická republika (Východní Německo). Bylo to také v roce 1949, kdy se vrátil z Nizozemska a přestěhoval se k Marie. Obě sestry, stále svobodné, bezdětné a stále - svým různým způsobem - hluboce zapojené do politiky vzdělávání, si společně vytvořily domov ve Weimaru, který byl do roku 1952 sídlem pro Thuringie. V roce 1950 Marie Torhorstová ztratila svou funkci turecké ministryně pro lidové vzdělávání. Je pozoruhodné, že její nástupkyní, jmenovaná až v roce 1951, byla jiná žena. Isolde Oschmannová byla bývalou učitelkou školky, která se ukázala být mnohem méně praktickou ministryní školství, než byla Torhorstová: její stopa v historii východního Německa zůstala nepatrná, přestože zastávala ministerský úřad více než rok. Zůstává nejasné, proč byla Marie Torhorstová v této roli nahrazena. Z její následné veřejné kariéry není zřejmé, že by patřila k těm, kteří v té době ztratili přízeň u vedení strany.