V bouřlivém období po Caesarově smrti, během vzestupu Druhého triumvirátu, Gaul byl ovládán různými veliteli, dokud M. Vipsanius Agrippa nepřijel jako prokonsul v roce 39 k potlačení nepokojů. Vědci věnovali poměrně malou pozornost otázce, proč Galové nedokázali využít římského nepořádku během občanských válek ve 40. a 30. letech, aby se vzbouřili "in toto"; někdy se předpokládá, že populace byla příliš zničena, aby se postavila, ale čísla, pokud jsou známa, to činí nepravděpodobným. Například v roce 57 Caesar uvedl, že Nervii měli 50 000 mužů bojového věku; předpokládal, že pouze 500 přežilo bitvu u Sabis, ale o pět let později byli schopni poskytnout sílu 5 000 mužů. Ačkoli tyto údaje mohou být v absolutním smyslu nespolehlivé, ukazují na odolnost populace. V roce 52, po kapitulaci pan-galské armády u Alezie
Caesar udělil amnestii armádám Arverni a Aedui, z nichž každý odhadoval na 30 000 mužů, a poslal je domů. Po neúspěchu Vercingetorixovy strategie shromažďování spojeneckých sil pokračovali přeživší galští vůdci v partyzánské válce s určitým úspěchem a nadějí na vyčerpání, dokud Marcus Antonius (Mark Antonius) nedospěl k dohodě s posledním keltským králem, o kterém je známo, že si zachoval svou nezávislost, Kommiem z Atrebatů, který vedl záchranné síly v Alezii. V průběhu následujících dvou desetiletí byly galské ztráty v 50. letech nahrazeny dozrálostí mužské populace, zatímco dostupné římské síly byly z velké části obsazeny vzájemným bojem. Galové si možná představovali, že se Římané ve občanské válce oslabí do takové míry, že vzpoura je sporná nebo nestojí za potíže; Caesar uvádí, že Galové byli informováni o politických událostech v Římě, které by mohly mít na ně vliv.