V roce 1891 založil společně s Ioanem Russu-Șirianuem Kulturní ligu pro jednotu všech Rumunů. Byl členem "Tribunistického" křídla (takzvaného po "Tribuně") Rumunské národní strany (PNR), která silně podporovala zveřejnění Transylvánského memoranda. Především prostřednictvím svých spisů v "Sămănătorul" a "Luceafărul" se stal spojeným s radikální nacionalistickou ideologií, která se hodila k pan-rumunskému charakteru obou časopisů. Jako vášnivý vlastenec, který se často dostával do výlučného šovinismu, publikoval v letech 1913 až 1914 "Românismul" ("Rumunství"), čímž kontrastoval své pan-rumunské názory s pan-slavismem a pan-germanismem. Jako prominentní antisemita vydal v roce 1913 knihu Românii și Ovreii ("Rumunové a Židé"). Po vypuknutí první světové války se spolu s kolegy z Transylvánie Octavianem Gogou a Vasilem Lucaciem zastával vstupu neutrálního Rumunska do války na straně spojenců. Po okupování Bukurešti
jeho volné řeči o hrozící porážce Německa vedly k jeho odsouzení a zatčení na začátku června 1917. Zpočátku byl držen v Săveni, byl zajat jako rukojmí a deportován do Troyana v Bulharsku. Navzdory přímluvám jeho staršího bratra strávil devět měsíců v zajetí, než byl u konce války propuštěn. Následně se vrátil na své místo ředitele střední školy a zastával ho až do listopadu 1919.