Na pacifickém divadle, síla šesti japonských letadlových lodí s jejich kombinovanou letadlovou údernou silou, "Kidō Butai", jednala jako jednotka a putovala prakticky po libovolné době během prvních šesti měsíců války. Prováděla destruktivní nájezdy na nepřátelské pozice od Havaje na východě až po Indii na západě a účinně podporovala japonské invaze na americké Filipíny, britskou Malaji a Barmu a nizozemskou Východní Indii. Mezi květnem a říjnem 1942 však Japonsko a Amerika vedly čtyři velké bitvy mezi flotilami soustředěnými kolem jejich letadlových lodí. Během těchto bitev se protichůdné válečné lodě nikdy nesetkaly ani nestřílely ze svých zbraní na jiné válečné lodě. Letadla zaútočila sama. První z těchto bitev zmařila japonský pokus izolovat Austrálii v Korálovém moři. Druhá zastavila expanzi japonské nadvlády na východ v Tichém oceánu směrem k ostrovu Midway
- Ne, ne. Další dva pomohli udržet americkou přítomnost na Guadalcanalu. Tyto čtyři akce byly nákladné pro obě strany. V době útoku na Pearl Harbor mělo Japonsko na pacifickém divadle celkem devět flotil a lehkých lodí. Amerika měla čtyři v Tichém oceánu a další dva daleko v Atlantiku. Na konci října 1942, po bitvách a poškozeních, měla Japonsko v Tichomoří pouze tři takové nosiče a Amerika po dobu dvou týdnů neměla žádnou. Ačkoli nákladné, bitvy byly strategicky výhodné pro Američany, významně přispívající k posunu strategické iniciativy v Pacifiku z Japonska do Ameriky.