Na začátku 20. let 20. století Washingtonská námořní smlouva stanovila limity na maximální velikost a celkovou tonáž letadlových lodí pro pět hlavních námořních mocností. Pozdější smlouvy tyto ustanovení do značné míry zachovaly. Výsledkem bylo, že výstavba mezi dvěma světovými válkami nebyla dostatečná k uspokojení provozních potřeb letadlových lodí, protože druhá světová válka se rozšířila z Evropy. Příliš málo letadlových lodí bylo k dispozici pro současnou přepravu letadel na vzdálené základny, podporu obojživelných invazí, nabízení výcviku přistání letadlových lodí pro náhradní piloty, provádění protiponorkových hlídek a poskytování obranného vzdušného krytí pro nasazené bitevní lodě a křižníky. Výše uvedené požadavky na misi omezují využití jedinečných útočných úderných schopností letadlových lodí, které byly prokázány v bitvě u Taranta
a útok na Pearl Harbor. Přestavba stávajících lodí (a trupů ve výstavbě pro jiné účely) poskytla další letadlové lodě, dokud nebyla k dispozici nová konstrukce.