כתוב המשך לפרק זה - לאחר שהפליל ריצ'רד
, הנרי השביעי התעלם בחופשיות מהחוק הזה, תוך שימוש משמעותי בחסדי נדיבות במהלך שלטונו, במסווה של "תרומות אוהבות". ב-1491, שבע שנים לאחר החקיקה, הוא העסיק נציגים כדי להשיג מתנות כאלה מאנשיו. בנוסף, מוקדם יותר באותה שנה, הנרי כינס מועצה גדולה כדי לאפשר לו לגבות את הנדיבות הזו, ונתן ל"תרומה" לפחות את המראה של לגיטימיות והסכמה עממית. קנצלר הנרי וארכיבישוף קנטרברי, ג'ון מורטון, קיבל קרדיט עם טיעון נפוץ עבור צורה זו של מיסוי: אם אדם חי בצניעות, הוא חייב לחסוך וכך יוכל להרשות לעצמו מתנה למלך; אם אדם חי בשפע, הוא חייב להיות בעל הכנסה, אשר במקום זאת צריכה להיות מוצגת למלך. טיעון זה קיבל את הכינוי "מזלג מורטון", מונח שנכנס לשפה המקומית כביטוי לכל דילמה בין שתי אפשרויות לא נעימות. הנציגים השתמשו בטיעון נגד כל נושא שלא מוכן, כדי לדרוש סכומי כסף מוגזמים. הנרי השתמש גם בהצדקות דומות לאלה שאדוארד השתמש בהן 20 שנה קודם לכן, ובכך הדגיש את האיום של צרפת - נציגים חמושים בהכרזה כי "צ'ארלס של צרפת לא רק כובש שלא בצדק את ממלכת המלך של צרפת, אלא מאיים על חורבן אנגליה" - והמלך הציע להוביל באופן אישי את הצבא האנגלי. החסד הוצע כחלופה לשירות צבאי.