סיכום המאמר:  דירוג:. זה הולך להיות מיוחד, אני אומר לעצמי כשאנו עוברים את פנסהרסט פלייס מימי הביניים, מוארת כדי להשפיע דרמטי, עם הכנסייה היפה של הכפר זוהר ליד זה. בוודאי, מלון לייסטר ארמס, ליד טונברידג' וולס, נראה מחמיא באתר האינטרנט - פאב של כפר שנקלח היטב ונסחט מבלי לאבד את הקסם שלו. -לא לגמרי. לא הרבה טוב לסוף שבוע של כל סוג: הנשק של לסטר הוא עייף ובצורך אמיתי של שינוי פנים. המקום כולו נראה במעצר של רדמה קולקטיבית. אפילו לא נתנו לי הרבה בדרך של קבלת פנים. "אל תדאג, זה לא זבל", אומרת האישה הצעירה והעייפה שמראה לי חדר בקומה הראשונה מעל למכונת הוציאה של המטבח - למרות שרק שני אנשים אחרים נשארים. היא לא מתייחסת לחדר, אלא לשמונה שקי אשפה שחורים ומפוצצים - 'זה רק סדינים וכאלה'. אתה יכול לחשוב שמיכות ודברים יכול להיות מאוחסן במקום אחר. אבל אז, כשראיתי את החדר הבושם שלי, היו לי ספקות. זה רומן חסר קסם. מסגרת החלון צבועה לאחרונה, אבל אף אחד לא טרח לגרד את הטיפות תקוע על החלונות; שלושה צבעי מים משעממים תלויים על הקירות; השולחן הקטן הוא חבוט וחבטה; ואת האורות ליד המיטה הם אלה מזעזעים כי רק מגיעים על כאשר אתה תקיש אותם. אפילו הקלף המלאינטי שאומר לך איך להשיג קו חיצוני הוא מקומט ולא מזמין. דברים יותר חברותיים למטה. הבר המוצף, עם האוכף על הקירות, האש הפתוחה (לא נדלקת) ומגדלי העץ הנחשפים מספקים אווירה מסוימת, אבל החלק הטוב ביותר הוא חדר האוכל למעלה במעלה מדרגות קצרות, עם המערכה של שולחנות וכיסאות, חלקם עבודות עתיקות מקסימות. רק שלושה שולחנות תפוסים, אבל ההמתנה בין המנה הראשונה האדישה שלי (שני חתיכות קטנות של סלמון מעושן מגולגול ומוס אבוקדו) למנה המרכזית שלי (שבב בס רוטב עשיר מדי עם גנוקי) היא בלתי נסלח. "כל ירקות?" אני שואל. "קייל, זה הכל", אומרת המלצרית בצורה לא מטרידה. אז אני אקח קצת כרוב, בבקשה. זה... זה...
מלון "לייסטר ארמס" הוא אחד מהאפשרויות העיקריות בפנשרסט היפה. עם זאת, הפלישה הקטנה הזו פחות מרגישה כמו מלון, יותר כמו פאב. למסעדה יש קרני עץ חשופות אבל תפריט לא מעורר השראה.