כתוב המשך לפרק זה - מלחמה
נגמר במאי 1945 והסיוט הנאציונל-סוציאליסטי בן 12 שנים נגמר איתו. אינה זיידל מיד התפטרה מחברותה באקדמיה הפרוסית לאמנויות, שעד אז הייתה מובילה בחוסר אמון בשל קשריה הדוקים לממשלה שלפני 1945. היא עצמה נתקלה ביקורת חריפה בגלל תיעודה של תמיכה ציבורית חזקה בממשלת היטלר. עם זאת, בתוך אזורי הכיבוש האמריקאי, הבריטי והצרפתי, ספריה חזרו במהרה לטובה עם קהל הקוראים, והם המשיכו למצוא שפע של קונים וקוראים עד שנות השישים. בשנות החמישים יצרה עוד שני רומנים גדולים שבהם ביקשה להציל את המוניטין שלה. ב"Das unverwesliche Erbe" (1954: "בפשטות, "המורשת הבלתי ניתנת לזכייה"") הוא הרחיב את ההיבטים הנוצריים של עבודתה. ברומן האחרון שלה, "מיכאלה", היא קיבלה באופן מפורש, בשם עצמה ובשם המעמד הבינוני העליון באופן רחב יותר, חלק באחריות לנציונל סוציאליזם. למרות דחייה עזה על ידי מבקרי הספרות המרכזיים במערב גרמניה (כפי שהפכו אזורי הכיבוש המערביים בשנת 1949), הרומן האחרון שלה היה הצלחה גדולה נוספת אצל הקוראים. כתוצאה מחלוקת גרמניה לאחר המלחמה, האקדמיה הפרוסית לאמנויות הוחלפה למעשה על ידי שתי מוסדות. בשנת 1955 אינה זיידל התקבלה לחברות באקדמיה לאמנויות המערבית במערב ברלין. זמן רב לפני מותה, בשנת 1974, יצירותיה העיקריות תורגמו למספר שפות זרות. אבל לא כל כך מחמיא נזכרון מוות ב"זייט" (Die Zeit) תיאר את הדיווח על מותה כאחד מאלה שבהם התגובה הראשונה של אדם היא הפתעה שהמת כבר לא מת שנים רבות קודם לכן ("Ja, hat sie noch gelebt?").