סיכום המאמר:  סיימתי את לימודיי כשהמלחמה החלה לפני ארבע שנים. נותרו לי רק שני נושאים לפני שסיימתי את האוניברסיטה עם תואר בספרות אנגלית. מאז שהייתי בת עשר, אהבתי אנגלית וחלמתי להיות מורה. אני רוצה ללמד את הצעירים, במיוחד עכשיו, כי ילדים הם אלה שיבנו מחדש את ארצנו. הם העתיד של סוריה, והם ראויים להשקעה משמעותית שלנו. לפני שלוש שנים, המשפחה שלי נאלצה לברוח מהבית שלנו ליד דמשק, במזרח גותא. למרבה המזל, יצאנו לפני שנעשה שימוש במלחמה כימית שם. נשארנו בסוריה לשנה הבאה, עברנו מבית לבית, מעיירה לכפר. עם כל תנועה, לא הרגשנו נוחות, לא ביטחון. כשאתה מרגיש לא בטוח במקום שמפוצץ כמעט כל יום, בסופו של דבר אתה חייב לעשות בחירה: שלנו היה לעזוב. ועם רק שני תיקים ארוזים, עשינו את זה. הלכנו לירדן. חשבתי לחזור לסוריה. אני רוצה להיות חלק מהבנייה מחדש של ארצי, אבל למרבה הצער, אני לא מצפה שזה יקרה בקרוב. כשהגענו לירדן, חשבתי שאחזור בקרוב לסוריה -- רק בעוד כמה שבועות. כולנו חשבנו כך. עברו שנתיים. ולמרות שאני עדיין מקווה לחזור הביתה יום אחד, השאלה הגדולה ביותר שלי היא: "מתי?" אני רוצה לחזור כדי שאוכל ללמד. כילד, קיבלתי השראה ממאסטר שלי בכיתה ג', שהאמין שילדים הם העתיד, והאתגר אותנו בגיל צעיר ליצור עולם טוב יותר. אני חושב שזה נדיר למורה להחדיר את זה כל כך בתשוקה לתלמידיה, אבל אני רוצה לנסות. למרות שאני מקווה ללכת בעקבות המורה שלי, הדרך שלי כרגע חסומה על ידי חוסר הוודאות של החיים הרחק מהבית, על ידי מלחמה שגרמה לי להגיע לכאן, על ידי עלויות הלימוד ביורדן היקרות ביותר. להיות רחוק מהבית מציב אתגרים רבים. אתה מרגיש כמו זר במקום זר. אתה לא בין אנשים שמכירים אותך, או שרוצים להכיר אותך. כפליטה סורית, זה כמעט בלתי אפשרי לקבל אישור להיות מועסק באופן רשמי, ואין לי כסף ל...
ארבע שנים של מלחמה פירושן ארבע שנים ללא בתי ספר וחינוך בסוריה. היבה כמעט סיימה את לימודיה באוניברסיטה כשהיא נאלצה לברוח מהבית שלה ליד דמשק. כדי לעזור לחיבה ולרבים מהסטודנטים הסורים הנעולים האחרים, לכו ל-CARE.