כותב המשך לפרק זה - כפי שזכרה יורגה, שני הרומנים של מורוזי היו מושלמים ו"היו רועדים בצעירות, אומץ, לאומיות", אבל גם "כמעט אף פעם לא נלקחו וקראו". לדברי המבקר ראדו דרגנייה, מורוזי לא התאים את התבנית הסגנונית של שנות ה-1910, "כאילו אין ספרות שם בחוץ שהוא יכול להכיר בה"; גם, לדברי קרפ, ה"קניאז" שנא את עבודתם של הסמבוליסטים הרומנים, ומראה בזה דמיון עם מסורתיים כגון איון גורון, ג'ורג' פנו ומיהייל סדוביאנו. לכן, דראגנייה הסיק שמורוזי "לא כותב בשבילנו, בני זמנו, שלא מרוצים מכלום [...]. כל עבודתו תעמוד כמסמך יקר ערך בימים הבאים". בעודו מסרב שוב ושוב לכתוב אוטוביוגרפיה אמיתית, מורוזי החל לעבוד על "מוארטה לוי קין" ("מוות קין"), שפורסם רק לאחר מותו. במובנים מסוימים הוא המשך "Înstrăinații", הוא מפרט את מרד האיכרים של 1907
אני לא יודע.