סיכום המאמר:  נרגשתי עמוקות לראות את ג'וליאן מור זוכה באוסקר על "עדיין אליס", סרט שהייתי גאה וזוכה להיות מפיק מנהל. ג'וליאן מגלמת הופעה מחרידה כפרופסור קולג' מבריק בן 50 שמאבד את מוחה ואת עצמה למחלת אלצהיימר בתחילת דרכה. זהו רגע עצום לג'וליאן - וזמן עצום לכולנו שניסינו למקד את תשומת הלב הציבורית על המחלה המדהימה הזו. לראות את התקדמותו של אלצהיימר על המסך הגדול מפחיד בדיוק כמו בחיים האמיתיים. אני יודע, כי אני ילד של אלצהיימר. מוחו של אבי, סרג'נט שריבר, תמיד היה כלי מכוון היטב שהותיר אנשים בהדהמה ובהשראה. אבל המשפחה שלי ואני צפינו באלצהיימר מחסל את המוח הזה -- לאט, ללא הרף, לחלוטין. זה היה מפחיד, גם, כי אז, המחלה הייתה מוקפת בבושה ובשתיקה. אלצהיימר עדיין נושאת את הסטיגמה של הבלתי ידוע -- למרות שלמעשה יותר מחמישה מיליון אמריקאים חולים בו. זה נכון. -כן. כל 67 שניות, אחד מאיתנו מפתח אלצהיימר. נשים בשנות השישים הן בסבירות כפולה לפתח אלצהיימר מאשר סרטן השד. עם 10,000 בני דור הבייבי בום שממלאים 65 בכל יום, יהיו 13.5 מיליון מאיתנו עם אלצהיימר עד 2050. ואנשים רבים לא מבינים שאלצהיימר היא לא חלק טבעי של הזדקנות. אלצהיימר היא מחלה שהורגת. האמת היא, שאנחנו באמצע מגיפה, אבל אנחנו כאומה מכחישים. אוסקר על "עדיין אליס" מאיר את האור הבהיר ביותר עד כה על אלצהיימר, אבל האור כבר לא מספיק. תשומת לב זה לא מספיק. הגיע הזמן להיות רציניים. לאלצהיימר יש השפעה חזקה על משפחות אמריקאיות -- על הבריאות שלנו, על הכספים שלנו ועל העתיד שלנו. ונשים מושפעות באופן לא פרופורציונלי. למה נשים? בשנת 2010, כשפרסמנו את "דו"ח שריבר: אומה של נשים מתמודדת עם אלצהיימר", דיווחנו שנשים הן יותר ממחצית מהאנשים שאובחנו עם אלצהיימר וכמעט שני שלישים מהמטפלים הלא-מקבלים שכר של אלה שהיו להם את המחלה. עכשיו, אני...
אביה של מריה שריבר נדבק במחלת אלצהיימר, מגיפה גוברת בארה"ב. נשים מושפעות באופן לא פרופורציונלי כאנשים שסובלים ומטפלים, היא אומרת. "האתגר לחסל את אלצהיימר" הושק כדי למלא את מקומו של הממשלה, היא אומרת.