סיכום המאמר:  "טייס התקשר אליי בשבוע שעבר, חשש שאולי יש לו תסמונת מרפן", אמר לי לאחרונה ספק שירותי בריאות בפגישה. "אבל אם אני מוצא שיש לו את המחלה, אני צריך לדווח עליו למנהל התעופה הפדרלי? ואם כן, אני צריכה להתקשר אליו קודם ולספר לו את זה? האם הוא יאבד את עבודתו?" היא לא הייתה בטוחה מה לעשות. כמה ספקים אחרים היו נוכחים, ואף אחד מהם לא ידע, גם כן. "אתה בהחלט צריך להתקשר אליו ולספר לו", עורך דין בתחום הבריאות, שהיה נוכח, אמר. "אתה חייב לספק גילוי מלא". "אבל כנראה, הוא יודע שאתה יכול לעשות את זה", אמרתי. "ואם תספר לו, הוא אולי לא יבוא לבדיקה". תסמונת מרפן משפיעה על רקמת החיבור ויכולה להוביל לקרע פתאומי בעורק הראשי, שגורם למוות פתאומי. עם זאת, אם מטופלים בו, הסיכון הרבה פחות, אם כי לא בהכרח אפס. המקרה העלה כמה סוגיות ספציפיות לגבי מהן האחריות של אנשי מקצוע רפואיים ומהן אמורות להיות - מבחינה חוקית או אתית - בהערכה של טייסים. ה-אף.איי.איי דורש שהטייסים ידווחו בעצמם על כל אבחנה. אבל אנשי מקצוע בתחום הבריאות לא מחויבים להודיע לאף אחד. אולי הם יודעים שלטייס יש בעיה רפואית שלא מטופלת היטב או שלא מטופלת, ושאולי מסכנת את הנוסעים, אבל לא מחויבים לעשות שום דבר בקשר לזה. נושאים אלה הם קריטיים, בהתחשב בכך שאנדראס לוביץ בכוונה התרסק Germanwings טיסה 9525, הרג 150 נוסעים. אנחנו עדיין לא יודעים למה הוא ביצע התאבדות-רצח, אבל הדיווחים האחרונים מצביעים הוא טופל לנטייה התאבדתית לפני קבלת רישיון הטייס שלו. אסון ג'רמןווינגס הראה שהסטנדרטים הנוכחיים של הערכה רפואית ופסיכיאטרית הם בלתי מספיקים. ה-אף.איי.איי דורש רק שהטייסים ימלאו שאלון פסיכולוגי, שישאלו אם היו להם תסמינים פסיכולוגיים. אבל טייסים לא מוערכים באופן אישי על ידי פסיכיאטר. הערכות פנים אל פנים כאלה יכולות לספק מידע קריטי שדפוסי דיווח עצמי עלולים להחמיץ, חלקית בגלל שהטייסים עלולים לענות...
רופאים צריכים לשקול דיווח טייסים שיש להם בעיות רפואיות כגון דיכאון. אבל סטיגמה יכולה לגרום לטייסים לפחד מאובדן עבודה וכך להסתיר אבחנות ולא לבקש טיפול. ה-FAA יכול לדרוש מהטייסים לקבל טיפול כדי לטוס, אבל חלק מהטייסים עדיין יכולים פשוט להסתיר בעיות.