השלים את המשפט הבא: בשאר שנות ה-90, פרוקנוב הרגיש נרדף ומושלג. "אפילו בתקופה הסובייטית היה לי מוניטין של "זמרת השירים למדינה", הם קראו לי "שושבינה של המפקדה הצבאית". עכשיו בכל המילונים [החדשים] שלהם יש לי demonized. בעוד שחבריי, כמו אנטולי קים, הופיעו כאסטטים, אני הוצג כאובסקורנטיסט. הם יעצו למוציאים לאור מערביים שלא לתרגם אותי, לשים אותי תחת חסימה", התלונן פרוקנוב, מדבר עם זכר פרילפין. הדברים השתנו בתחילת שנות ה-2000, כאשר פרוקנוב מצא את עצמו בין האליטה הספרותית הרוסית, גם אם הפרוזה שלו נעשתה יותר ויותר חולנית, סוריאלית ואפוקליפטית. כמו
מתקפות טרור ב-1999 על בתים מגורים זעזעו את רוסיה, פרוקנוב האשים את שירותי המודיעין של המדינה במזימת התקפות אלה וביסס את הרומן הבא שלו על החשדות האלה. ב-2002, "מר היקסוגן" (2001) הביא לו את פרס הסופר המפורסם הלאומי.