בשנים הראשונות של כניסת אמריקה למלחמת העולם השנייה, צבא ארה"ב הקים ציוד מכ"ם אזהרה מוקדמת לאורך קווי החוף בגלל חששות לגבי ההגנה של המדינה מפני מפציצי אויב. לאחר ההתקפה הפתאומית על פרל הארבור, פחדו הפקידים שהאויב יתמקד בתעלה פנמה
במיוחד בשל חשיבותה בחיבור נתיבים צבאיים ושיווקיים של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. מאחר שהכניסה המערבית לאזור התעלה לא הייתה קרובה לאף שטח יבשתי שניתן היה להשתמש בו כאתר מכ"ם, הכניסה נשמרה על ידי ספינות פיקוט הנושאות מכ"ם. ב-1942, מחשבות עברו מההגנה האווירית הפסיבית למתקפות בעלות הברית, והמנהיגים הצבאיים בחיל האוויר הדגישו את הצורך בגלאי מטוסים ניידים ארוכי טווח במהלך הקרבות שלהם באוקיינוס השקט. עם זאת, ציוד הרדאר האמריקאי באותה תקופה היה תקרת תדר של 200 מגסייקלים, מה שהפך אותם לא רק פגיעים לתקיפות פתאומיות של מטוסים שטסים נמוך, אלא גם מאוד ענק וקשה לצמצם.