סיכום המאמר:  בעוד פרטים נוספים על התליין הידוע לשמצה של דאע"ש "ג'יהאדי ג'ון" מתגלים, שאלות בסיסיות מסוימות ממשיכות להופיע. האם יש להאשים את האסלאם כדת במסעו של מוחמד אמוואזי אל דאעש, הידוע גם בשם המדינה האסלאמית? או שמא "מלחמה בטרור" אחראית, והאם זה רק "תרנגולים חוזרים הביתה לתנור"? הפיתוי הוא להגיע לתשובות פשטניות. כשהם מתמודדים עם התמוטטות בוטה כזו, כפי שמוצגת בסרטוני תעמולה של דאעש, רבים לוקחים את מה שהפרופגנדאים שלהם אומרים ברצינות רבה: שהם, אכן, עושים את מה שהאמונה שלהם אומרת להם לעשות. מצד שני, מעטים האמינו לדאעש כאשר טענה שהם ינהלו משא ומתן עם הרשויות היפניות על שחרור אחד מאזרחיהם שנתפס בסוריה, שנהרג מאוחר יותר. להאמין לדאעש במילה שלהם הוא כנראה לא הדרך הגיונית ביותר לפעול -- זה ברור לגמרי שגוי -- ושני פנים -- לגבי מספר דברים. היו תנועות נו-דתיות אחרות בהיסטוריה המוסלמית והנוצרית. "המתנקשים", למשל, שהחלו במאה ה-11, היו תנועה רדיקלית והטרדוקסית של מוסלמים, שבסופו של דבר נעלמה - בזמנו, בדומה לדאע"ש היום, היא הועמדה ותוארה כמרושעת על ידי הרשויות הדתיות המוסלמיות כמו גם על ידי רוב המוסלמים. בקרב דת המשיח, רבים ממנהיגי הנאצים במאה ה -20 אימצו אידיאולוגיה שנקראת "נוצרות חיובית". זה ברור מעולם לא משך הרבה עוקבים, והיסטוריונים טוענים, "רק כמה רדיקלים על האגף הקיצוני של הפרוטסטנטיות הליברלית יכירו כזה מיש-מאש כמו נוצרות אמיתית". אז למה אנחנו לא מוכנים למחוק את האיסלאם מהמיסוג כשמחקרים את האידיאולוגיה של דאעש? בעוד שרוב הכנסיות, פרוטסטנטיות וקתוליות, דחו את "הנוצרות החיובית" של גרמניה הנאצית, אין פעולה מקבילה מהעולם האסלאמי. הבעיה היא שזה לא לגמרי אפשרי. בניגוד למדינות הנוצריות, האיסלאם אינו מכיר בסמכות היררכית, הכנסייתית - כך שאין "כנסייה מוסלמית" או "אפיפיור אסלאמי". עם זאת...
ה.א. הלייר: אין תבנית להסביר את המסע של אדם לקבוצה כמו דאעש. לעתים קרובות מגויס ימצא את עצמו מחפש "משמעות" ו-ISIS מספקת ודאות, אומר הלייר. הוא מוסיף: ללא קשר להקשר, כל אדם חייב לקחת אחריות על מעשיו.