ב-5 במאי 1940, לקראת הפלישה הגרמנית לצרפת ולמדינות הנמוכות באותו חודש, הוציא המושל הצבאי של פריז הכרזה שהורתה לכל "זרים אויבים" בין 17 ל-55 שהגיעו מגרמניה (בעיקר יהודים) להתייצב בנפרד לביצוע מעצר. הנשים נאספו יחד ב-Vélodrome d'Hiver ב-15 במאי, כך שאמא של חנה ארנדט, בגיל 55 ומעלה, הורשה להישאר בפריז. ארנדט תיארה את תהליך הפיכת הפליטים ל"סוג חדש של בני אדם שנוצר על ידי ההיסטוריה העכשווית... שהושמו במחנות ריכוז על ידי אויביהם ובמחנות מעצר על ידי ידידיהם". הגברים, כולל בלוצ'ר, נשלחו למחנה ורנט בדרום צרפת, קרוב לגבול ספרד. ארנדט והנשים האחרות נשלחו למחנה גורס, מערבה לגורס, שבוע לאחר מכן. המחנה הוקם קודם לכן כדי להכיל פליטים מספרד. ב-22 ביוני, צרפת נכנעה וחתמה על שביתת הנשק של קומפיין.
, מחלק את המדינה. גורס היה בחלק הדרומי של וישי. ארנדט מתארת כיצד, "בהתוהו ובוהו שנוצר, הצלחנו להשיג מסמכי שחרור שעםם הצלחנו לעזוב את המחנה", מה שהיא עשתה עם כ-200 מתוך 7,000 הנשים שהוחזקו שם, כארבעה שבועות מאוחר יותר. לא הייתה אז התנגדות, אבל היא הצליחה ללכת ולהתעכב צפונה למונטובאן, ליד טולוז, שם היא ידעה שהיא תמצא עזרה.