סיכום המאמר:  דירוג:. תופעת הפאב-עם-חדרים ממשיכה בקצב מהיר בלונדון - וזהו קלאסיקה של הז'אנר, מבוצעת בסגנון ובאופנה על ידי זוג בני עשרים ומשהו שפגשו באוניברסיטת לידס. זהו מגורם האמנים השלישי שלהם (ברייטון ופנזנס פועלים), במה שהיה פעם בית משקאות מסורתי בפימליקו, במרחק הליכה קצר מתחנת ויקטוריה. אם עצמות הבניין חשובות, כאן הן טובות ככל האפשר. ניצוץ בהיר של צבע על בד: אמנים מגורים הביא ניצוץ של טעם לפאב ישן. נבנה על ידי תומאס קוביט בשנת 1852, הבית הגדול, סלק הוא על ארבעה קומות - חמש אם אתה סופר את המרתף, שבו יש בר מאורך בחושך וחדר ישיבה לאורחי המלון. אני מרגיש טוב ברגע שאני נכנס. אין מהומה בקבלת הפנים, ובניגוד ל"אורנג'" הסמוך, יש כניסה נפרדת לאלה שמשהים הלילה, כך שאינך צריך לצעוק את שמך בבר או לקבל חבילה של צ'יפס במקום מפתח החדר שלך. הזמנתי חדר "סמול פלוס", אבל הוסדרתי ל"לופט" כי לא הרבה מהחדרים ה-10 תפוסים. כל דבר ב"לופט" מקסים: רצפות עץ וקירות מצופים, לבנים חשופות, צבע לבן. ראש המיטה הוא שער והאורות (כולם על dimmers) הם תעשייתיים, עם מנורות זווית של שנות השישים על שולחנות המיטה. הארון בטח נלקח ממשרד. למעשה, שיקום נראה להיות נושא. "הכפר מגיע לעיר" הוא עוד אחד. חדר האמבטיה הוא חלק מחדר השינה, עם מקלחת נפרדת ושימוש סגור. שני חלונות חזקים נראים נפלאים, הללויה, אתה יכול לפתוח אותם. המסעדה נקראת 64 מעלות. הרעיון הוא שהשפים הם חלק מהחוויה האכילה, במיוחד אם אתה יושב בבר, כמו שאני עושה. צלחות קטנות של זה וזה הם סדר היום תחת שלושה קטעים: ירקות, דגים ובשר, עם ארבע אפשרויות לכל אחד. "הדוק ג'יוזה, אגס ופנקל" גרם לי להישען על הבר ולבקש הסבר מאחד השפים. אין שום תוספות של כל תיאור - ואין פחמימות ככל...
פאב מסוגנן עם חדרים הוא מקום מסתור דיסקרטי קרוב לתחנת ויקטוריה. בית האמנים השתלט על מה שהיה פעם בית משקאות מסורתי. לשני הבעלים יש גם נכסים דומים בברייטון ובפנזנס.