כתוב המשך לפרק זה - בעקבות רעידת האדמה ההרסנית בליסבון
(1 בנובמבר 1755), אשר התרחשה עשרות שנים לאחר פרסום "Essais de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal" (1710), האופטימיות הפילוסופית של לייבניץ והתיאודייקיה נגרמו לביקורת ניכרת הן מצד חבריו לפילוסופים של ההארה והן מצד התיאולוגים הנוצריים. מבקרים של לייבניץ, כמו וולטר, טוענים שהעולם מכיל סבל רב מדי מכדי להצדיק אופטימיות. בעוד לייבניץ טען כי הסבל הוא טוב כי זה מעורר את הרצון האנושי, מבקרים טוענים כי מידת הסבל היא חמורה מדי כדי להצדיק את האמונה כי אלוהים ברא את "הטוב ביותר מכל העולמות האפשריים". לייבניץ גם עונה על הדאגה הזו על ידי התייחסות למה שאלוהים רוצה שיתרחש (רצונו הקודם) ולמה שאלוהים מאפשר להתרחש (רצונו התוצאה). אחרים, כמו הפילוסוף הנוצרי אלווין פלנטינגה, ביקרו את התיאודיסיה של לייבניץ בכך שטענו כי כנראה אין דבר כזה "הטוב ביותר" מכל העולמות האפשריים, שכן תמיד ניתן להעלות על הדעת עולם טוב יותר, כגון עולם עם אדם אחד צודק יותר מבחינה מוסרית.