זולפיקאר עלי בוטו, חבר מייסד של הממסד, החל לחפש זהות חדשה לפקיסטן, בעיקר זהות שלא הייתה משותפת עם היריבה השכנה הודו. בהתאם לכך, פקיסטן החלה להסתכל לעבר המזרח התיכון עבור "עזרה, אידיאולוגיה ושיתוף פעולה אסטרטגי"; ובאותו הזמן הפנה את גבה מההיסטוריה המשותפת שלה עם הודו בדרום אסיה. בנוסף למדיניות של תקופת איוב חאן, קשמיר נשארה חשובה לממסד מסיבות שונות; בעיקר בשל חשיבותה האסטרטגית לפקיסטן. יתר על כן, זה נראה כזדמנות לפקיסטן לממש את החזון שלה של הקמתו, תיאוריית שתי המדינות - להיות "מולדת למוסלמים הודים המדוכאים". (אם כי מעט מאוד, מספרם של אלה בממסד שרוצים פקיסטן לצאת מהסכסוך קשמיר עם הודו גדל.) מחוץ לסכסוך קשמיר, הודו כעם נתפסה כאיום קיומי לפקיסטן בכל דרך אפשרית, במיוחד לאחר התפרקות 1971.
של בנגלדש ברוב מוסלמי (פקיסטן המזרחית לשעבר), והאמונה של האחרון כי הודו לא מהווה איום קיומי, באופן יעיל לסכן את התיאוריה של שתי המדינות.