התייחסו לקטע הבא ואז ענו על השאלה שאחריו באותה שפה כמו הקטע:  קטע: היא נקראת יצירת המופת שלו, "הניצחון של אמנותו של דיקנס", אשר מסמנת נקודת מפנה בעבודתו, נקודת ההפרדה בין הרומנים של נעורים ואלה של בגרות. אף על פי שכתב בגוף ראשון, דיוויד קופרפילד נחשב ליותר מאוטוביוגרפיה, מעבר למסגרת זו בעושר הנושאים שלו ובמקוריות כתיבתו, מה שהופך אותו לרומן אוטוביוגרפי אמיתי. במילותיו של המחבר, הרומן הזה היה "מעורב מאוד של אמת ומציאה". חלק מרכיבים של הרומן עוקבים אחר אירועים בחייו של דיקנס עצמו. זה היה הרומן האהוב על דיקנס בין הרומנים שלו. בהקדמה לגרסה משנת 1867, דיקנס כתב, "כמו הורים רבים, יש לי בלבי ילד מועדף. וקוראים לו דיוויד קופרפילד. "דיקנס כתב את הרומן הזה ללא קו, בניגוד לאופן שבו כתב את "דומבי ובנו", הרומן הקודם. הוא כתב סיכומים של פרקים לאחר שהפרקים הושלמו. היבטים מסוימים של הסיפור היו קבועים במוחו מההתחלה, אבל אחרים, כמו האובססיה של מר דיק עם צ'ארלס הראשון, המקצוע של דייוויד קופרפילד ככותב, והגורל העצוב של דורה, לא נקבעו על ידי דיקנס עד שהפרסומים הסדרתיים היו מתנהלים; אוגוסט 1849, דצמבר 1849 ומאי 1850, בהתאמה, היו התאריכים בהם התקבלו ההחלטות הללו. במבט ראשון, העבודה מודל בצורה רופפת ומעט מופרדת של "היסטוריות אישיות" שהיו פופולריות מאוד בממלכה המאוחדת של המאה ה -18, אבל במציאות, דייוויד קופרפילד הוא רומן מובנה ומאוחד בזהירות. הוא מתחיל, כמו רומנים אחרים של דיקנס, עם ציור אפל למדי של תנאי הילדות באנגליה הוויקטוריאנית, במיוחד כאשר הילדים הקשים חונים בבתי-הספר הפנימיים הידועים לשמצה, ואז הוא שואף לעקוב אחר העלייה החברתית והאינטימית האיטית של בחור צעיר, שמספק באופן כואב את הצרכים של דודתו הטובה תוך המשך לימודיו, בסופו של דבר הופך לסופר; הסיפור, כותב פול דייוויס, של "כל אדם ויקטוריאני שמחפש...  שאלה: מה דיקנס כתב בהקדמה ב-1876?
כמו כל הורים נאהבים, יש לי בליבי ילד מועדף.