יחד עם יואן רוסו-שיריאנו, הוא הקים את הליגה התרבותית לאחדות כל הרומנים בשנת 1891. הוא היה חבר באגף "טריבוניסט" של המפלגה הלאומית הרומנית (PNR), שתמכה בחוזקה בהוצאה לאור של ההזמנה הטרנסילבנית. במיוחד באמצעות כתביו ב"Sămănătorul" ו"Luceafărul", הוא היה קשור לאידיאולוגיה לאומנית רדיקלית שהתאימה לפאנ-רומניזם של שני המגזינים. פטריוט נלהב אשר לעתים קרובות סוטה לשובניזם בלעדי, הוא פרסם את "רומניזם" ("רומניזם") משנת 1913 עד 1914, תוך ציור ניגוד בין השקפתו הפאן-רומנית לבין הפאן-סלאביזם וכן הפאן-גרמניזם. אנטישמי בולט, הוא פרסם את "Românii și Ovreii" ("הרומנים והיהודים") בשנת 1913. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יחד עם חבריו הטרנסילבנים אוקטביאן גוגה וווסיל לוקהצ'יו, תמך בכניסת רומניה הנייטרלית למלחמה בצד בעלות הברית. לאחר שהוקמה בוקרשט
על ידי המעצמות המרכזיות בשנת 1916, הדיבור הרופף שלו על תבוסת גרמנית עתידה הוביל לגילויו למעצרו, בתחילת יוני 1917. בתחילה הוחזק בסאביני, הוא נלקח כבן ערובה וגורש לטרויאן בבולגריה. למרות התפללותיו של אחיו הבכור בשבילו, הוא בילה תשע חודשים בשבי לפני שוחרר לקראת סוף המלחמה. לאחר מכן חזר לתפקידו כמנהל תיכון, עד נובמבר 1919.