הלאומיות הפכה לבסיס לכל מדיניותו של חוקה, כאשר המלחמה יצרה "מדינה של לאומיות מצור" מלאה במיתוס כי אומץ צבאי אלבני הביס את כוחות הציר, שהפכו למרכז של המשטר בהקשר של חינוך ותרבות. נושאים אחרים של הלאומיות של הוקשה כללו כבוד לסקנדרבג, פגישת ליגת פריזרן (1878), קונגרס האלפבית (1908), עצמאות אלבניה (1912) ואבי המייסד איסמעיל קמלי, התבוסה האיטלקית במהלך מלחמת וולורה
(1920) והוקשה כבורא של אלבניה חדשה. במהלך הקומוניזם היסטוריונים רבים מאלבניה עם פרספקטיבות לאומיות (רמאדן מרמלאקו, כריסטו פרשרי, סקנדר אנמאלי, סטפנאק פולו, סקנדר ריז'אי וארבן פוטו) הדגישו בכוונה את "הפראות הטורקית" ואת "התנגדות נוצרית גבורה נגד" המדינה העות'מאנית באלבניה. כמה חוקרים שהתנגדו למגמות התעמולה האנטי-אסלאמיות והאנטי-טורקיות נרדפו בעוד המשטר הקומוניסטי הדגיש מיתוסים הקשורים לאלבנים מימי הביניים על ידי פירושם כ"פרולטריון אילירי גיבור". בהקשר זה שמר הוג'ה על אנדרטאות לאומיות באזורים עירוניים עם כמה התנחלויות שהוגדרו כ"ערים מוזיאוניות" והוא גם הדגיש את הצורך לשמר את המורשת התרבותית, שירים עממיים, ריקודים ותלבושות. הוקשה יצר ווליד סביבה תרבותית שנשלטה על ידי תעמולה דוקטרינלית הדגישה את הלאומיות בתחומי הספרות, הגיאוגרפיה, ההיסטוריה, הלשונות, האתנולוגיה והפולקלור, כך שאנשים באלבניה יהיו תחושה של העבר שלהם. ההשפעות בקרב אנשים היו שהיא הטבעה בידודיות, קסנופוביה, סלבופוביה, אחידות לשונית וחיזוק אתני.