כתוב המשך לפרק זה - לפחות עבור אסירים פוליטיים, החיים בכלא היו קשים בהרבה ברפובליקה האסלאמית מאשר תחת הפחלוּביים, על פי אלה שטעמו את שניהם. "אחד ששרד את שניהם כותב כי ארבעה חודשים תחת [מפקח] Asadollah Ladjevardi לקח את מחיר ארבע שנים תחת SAVAK. האסירים הפוליטיים היו "מופצצים ללא הפסקה עם תעמולה מכל הצדדים... רדיו וטלוויזיה במעגל סגור... רמקולים שדפיקו בכל התא אפילו בתא הבדידות ו'הארונות' [שבו מוחזקים כמה אסירים]... כל חומר קריאה בעל אופי חילוני כמו סופרים מערביים, או אפילו חומר דתי שלא הסכים אידיאולוגית עם הרפובליקה האסלאמית כמו עבודה של עלי שריאטי היה אסור. לפחות בכלא איווין חגיגת נוורוז הפרסית נאסרה. בספרות הכלא של תקופת הפלהבי, המילים החוזרות על עצמן היו 'שעמום' ו'מונוטוניות'. במשטר הרפובליקה האסלאמית, הם היו 'פחד', 'מוות', 'אימה', 'אימה', והכי נפוץ מכל היה 'סיוט' ("קאבוס") ". בשנות ה-2000, חיי הכלא השתפרו באופן משמעותי, אם כי עינויים עדיין בוצעו על אסירים פוליטיים (אפילו פושעים לכאורה). אבל לאחר הבחירות השנויות במחלוקת של 2009
, המצב של האסירים הפוליטיים התדרדר.