כתוב המשך לקטע זה - כאשר עידן קונדוטייה הגיע לסיומו על אדמת איטליה, מפקדים צבאיים כמו אוטביו פיקולומיני וריימונדו מונטהקוקולי הניחו את חייליהם לרשותו של הקיסר האוסטרי, במלחמת דת שהרסה את גרמניה וגרמה לאובדן של 30% מאנשיה, אולי הטרגדיה הגדולה ביותר שאי פעם סבלה על ידי גרמניה. הכוחות האיטלקים נלחמו באומץ (אם כי בצד המפסיד) בקרב לוטזן ועזרו לזכות בניצחון גדול בקרב נורדלינגן
בשנת 1634 נגד השוודים. אמברוג'יו ספינולה ואנשיו עזרו בינתיים לספרד לכבוש את הולנד בקרב כמו המצור על ברדה. אולי זו הייתה המלחמה האחרונה שבה חרבות, פגיונות וחרבונים שיחקו תפקיד חשוב בקרב, כשהטכנולוגיה של כלי הנשק הפכה כעת אמינה יותר. לוחמי חרב איטלקים, חמושים בחרבות קצרות ובפגיונות, היו יעילים מאוד בהסתננות למגרשי הפייקים של יריביהם ובכיבוש הפייקים חסרי ההגנה החמושים בפייקים הארוכים במהלך "דחיפת הפייקים" האכזרית. בשדה הקרב הפך "ספדה דה לאטו" או חרב צד לסוג החרב הדומיננטי. באותו הזמן בערים של איטליה החרב הצדדית התפתחה לסוג חדש של חרב, המשמשת בסביבה אזרחית לריבנים. חרב אזרחית זו ידועה בשם "לה סטריסייה" או ראפייר באנגלית. הצרפתים אימצו את חרב הדו-קרב האיטלקית ושלטו בה, ונחשבת שבין 1600 לספירה ל-1700 לספירה, יותר מ-70,000 צרפתים מתו בדו-קרב, רבים מהם פצועים למוות על ידי רפיאר. החל מהמאה ה-16 המאוחרת, החרבות האיטלקית השיגה פופולריות רבה בכל רחבי אירופה, במיוחד עם המחקר של סלבטור פבריס, ש"De lo schermo overo scienza d<unk>arme" שלו משנת 1606 השפיע מאוד לא רק באיטליה אלא גם בגרמניה. אחרי פבריס הגיעו מאסטרים איטלקים כמו ניקולטו גיגנטי (1606), רידולפו קאפו פרו (1610), פרנצ'סקו אלפירי (1640), פרנצ'סקו אנטוניו מרצ'לי (1686) ובונדי די מאזו (1696).