סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) הניסיונות של חלק מהמפלגה הרפובליקנית לפגוע במדיניות האיראנית של הנשיא ברק אובמה בהחלט נראים יוצאי דופן. ראשית, ההנהגה הרפובליקנית הזמינה את בנימין נתניהו לדבר בפני הקונגרס מבלי להתייעץ עם הבית הלבן, והוא הזהיר כראוי מפני הרגיעה בקו המערב כלפי איראן. עכשיו, 47 סנאטורים כתבו מכתב פתוח למשטר האיראני כדי לייעץ שכל עסקה שהוסכמת עם אובמה יכולה להיות הפוכה לאחר הבחירות לנשיאות ב-2016. זה מהלך מדהים. אבל זה לא, באופן קפדני, ייחודי. אנשים משתי המפלגות עשו דברים הרבה יותר מדהימים בעבר. בשנת 1983, הסנאטור אדוארד קנדי ניסה להקים ערוץ דיפלומטי אישי עם ברית המועצות - באופן יעיל לעקוף את הנשיא רונלד רייגן. בעבודתו באמצעות נציגים, הוא הציע שהוא יבקר במוסקבה כדי להיפגש עם ההנהגה הקומוניסטית והציע לעזור להם להציג את התיק שלהם לעם האמריקני, מדוע הם מעדיפים דיאלוג על פני עימות. כפי שכתב העיתון וושינגטון פוסט וינסנט בדזדק מציין בספרו "מורשת קנדי", זה התרחש קרוב לבחירות לנשיאות בארה"ב, וחלק מהשמרנים פירשו זאת כמעשה של בגידה - אולי אפילו הפרה של חוק לוגן, שאוסר על אזרחים פרטיים לעסוק בדיפלומטיה במטרה לשנות את מדיניות החוץ. אפשר לטעון שהסנטור היה מונע על ידי אידיאלים גבוהים: היה לו תיעוד ברור של קמפיין להפחתת המתחים במלחמה הקרה וחשבה רייגן התייחס לא נכון הסובייטים. יותר מפעם אחת, קנדי הפוליטיז מדיניות חוץ בזמן שהיה בסנאט. בספר שלי על הבחירות הראשוניות לנשיאות הדמוקרטיות של 1980, אני מציין שקנדי התנגד לעמדת הקו הקשיח של ג'ימי קרטר על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן - עמדה שהייתה בעלת כוונות טובות, נבואה ומעט מועילה לקמפיין של קנדי עבור המינוי הדמוקרטי. אבל לא רק דמוקרטים עשו זאת. צעד קדימה, ריצ'רד ניקסון. ב-1968, הבחירות לנשיאות נראו קרובות. עם הממשל של ג'ונסון מתקרב ל...
מכתב הסנאטורים הרפובליקנים למנהיגים האיראניים נראה יוצא דופן. אבל לחתור תחת מדיניות החוץ של נשיא זה בכלל לא ייחודי, סטנלי אומר. הוא אומר ששניהם, ימין ושמאל, עברו על הממשלות כדי להתמודד עם מנהיגים זרים.