כותב המשך לפרק זה - דאגלס מאוסון, המנהיג והמארגן של המשלחת האוסטרליזית לאנטארקטיקה, החליט לקחת איתו חמישים כלבי גרינלנד; הוא האמין שמספר זה יהיה יותר ממספיק למסעות החקירה במזחלות שהוא מתכנן לבצע במהלך השנה שהוא מתכנן לבלות באנטארקטיקה. מאוסון העדיף את הכלבים על פני הפוני, משום שלמרות שהם יכלו למשוך מעט יותר משקל גופם, ניתן היה להשלים את מזונם בבשר מהפאונה של אנטארקטיקה, ואם היה צורך - מכלבים אחרים, כך שהם לא היו זקוקים ליבוא גדול של מזון, כפי שהפונים נדרשים כדי לראות אותם במסע. מאוסון התרשם מהתלהבותם של הכלבים במשלחת "נימרוד"
כאשר הוא ליווה את ארנסט שאקלטון לאנטארקטיקה. שניהם, שאקלטון ורוברט פלקון סקוט, היו ספקניים לגבי היתרון של כלבים על פני פוני. אמונדסן והחלוצי הארקטי פרידג'וף נאנסן היו תומכים נלהבים וחשבו שהחוקרים הבריטים לא הבינו איך להעסיק כלבים באזורים הקוטביים; אמונדסן הצביע על ההצלחות שלהם בחצי הכדור הצפוני ועל הקלות היחסית של טיפול בכלבים בהשוואה לפוני, במיוחד באזורים עם סדקים כבדים שבהם כלב שנפל יכול לעיתים קרובות להיקרא בקלות, אך פוני שנפל בדרך כלל אבד. הנורבגים היו מאוד שימושיים בגישה שלהם לכלבים, למרות שהם היו יכולים להיות חיבוקים עם החיות, לא היה הרבה מחשבה על ההישרדות שלהם כשהם עברו את שימושיותם. סקוט השתמש בכלבים במשלחת "הגילוי" שלו והרגש רע כשנאלץ להרוג את כולם במהלך מסעו בדרום. למרות זאת, הגישה שלו כלפי כלבים הייתה דומה לזו של אמונדסן ומוסון: