- האקלים הפוליטי והמימון השתנה באופן קיצוני לאחר כישלון משאל ההחלטות על ההפצה
של 1979 ובחירת ממשלה שמרנית תחת מרגרט תאצ'ר. המועצה הסקוטית לאמנויות עודדה חברות תיאטרון לפעול כעסקים, מציאת מימון במכירות כרטיסים ובספונסורים מסחריים. ב-1981 קיבל השחקן יואן הופר 50,000 ליש"ט על מנת להקים את חברת התיאטרון הסקוטית שבסיסה בגלאזגו, שנועדה לקדם את עבודתם של סופרים סקוטיים. לחברה היה קשה לצאת לסיבוב הופעות, מכיוון שלא היו מספיק מקומות גדולים שיכולים לייצר את ההכנסה הנדרשת מחוץ לערים הגדולות. עבודות העונה הראשונה כללו את "חיה" של מקגרת' (1979) ו"אזרחים" של בריידן (1981). הצלחות אמנותיות הצטרפו לאסון כלכלי וחברה הייתה בחובות של 120,000 ליש"ט עד סוף העונה השנייה שלה. למרות כמה ניצחונות ביקורתיים, החברה פושטה את הרגל בשנת 1987. 7:84 גם נתקל בתקופה של חוסר יציבות פיננסית, אך מבנים חדשים, ניהול חדש והדגש על עידוד כתיבה חדשה הובילו ליצירות כמו של רונה מונרו (נ. 1959) "בנות נועזות" (1990). בשני העשורים האחרונים של המאה העשרים, נבנה גוף משמעותי של כתיבה תיאטרלית סקוטלנד. היה גם שינוי מהרגל של סופר אחד שעובד עם חברה אחת למספר חברות העוסקות בקהילת סופרים. כתיבת המחזה הסקוטית הפכה ליותר ויותר בינלאומית, כאשר סופרים סקוטיים אימצו טקסטים קלאסיים כגון גרסת ליז לוכד של "טארטוף" (1985) ו"המיזאנתרופ" (1973/2005) של מוליאר או תרגומו של אדווין מורגן של "סיראנו דה ברגראק" (1992). מחזאים סקוטיים היו גם יותר ויותר עסוקים בתרבות האירופית הרחבה יותר, כפי שניתן לראות בג'ו קליפורד (נ. 1955) "אובדן ונציה" (1985) ושל דיוויד גרייג (ב. 1969) "אירופה" (1995).