סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) יש הרבה רעש סביב ההסכם הגרעיני שננהל עם איראן. אבל למרות כל החום שנוצר על ידי נאומו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לקונגרס וכתב פאניקה לאורח איראני, מאורגן על ידי הסנטור טום קוטון, הדיון האחרון לא מעלה הרבה אור. ואכן, זה עשוי למעשה לטשטש את הנושא הבסיסי של מדיניות החוץ של איראן עצמה - והאם פעילותה המערערת של טהראן בחו"ל צריכה למנוע הסכם בכלל. למרבה הצער, מעטים בקונגרס לקחו את הזמן כדי לשקול את הנושא בצורה מתחשבת ומסובכת. יש, כמובן, מציאות מסוימת שלא צריכה להיות במחלוקת: כן, איראן היא יריבה אזורית למספר שכנות המפרץ שלה וישראל. וזה נועד לעורר את מדינות המפרץ המובילות על ידי סונים ובאופן כללי לזרוע זרעים של איסלאם סקטרי בחו"ל. בנוסף, כוחות קודס של משמר המהפכה האיראני, כביכול סיפקו הכשרה וכלי נשק למגוון של מיליטנטים - חיזבאללה וג'יהאד האסלאמי בלבנון ובשטחים הפלסטיניים, משטר ע"ש בסוריה, מורדי החות'י בתימן, מוסלמים שיעים חסרי זכויות בבחריין, ואפילו לקבוצות מיליטנטיות במערב אפריקה. לאחרונה, איראן ניהלה מבצעים צבאיים של כוחות עיראקים המוצעים על ידי ארה"ב נגד מחבלים של דאעש בעיראק, כוחות שקיבלו סיוע ממטוסי ארה"ב. נתניהו הבין את האירוניה, והזהיר בחריפות "כאשר מדובר באיראן ובדאעש, האויב של האויב שלך הוא האויב שלך". (למרות שהסנאטור מרקו רוביו נראה מבולבל, כשהוא מתעקש בשימוע ב-11 במרץ של ועדת יחסי החוץ של הסנאט שאיראן חייבת להיות לא מרוצה מההתקפות האוויריות של ארה"ב נגד דאעש). אבל השאלה שנתניהו לא ענה עליה, ושסנטור קוטון ו-46 עמיתיו אפילו לא שאלו, היא מה בדיוק צריך לעשות בנוגע לפעילויות איראן בחו"ל? רבים בקונגרס לא מצליחים להבין ששר החוץ ג'וואד זריף ועמיתיו בקבינט של איראן, עם הדוקטורט שלהם בארה"ב והבנת הדמוקרטיות הרבות, הם לא...
השיחות ממשיכות על תוכנית הגרעין של איראן. הסכם גרעיני הוא רק ההתחלה.