ארפה האשים את יורשו, הגנרל עלי רזמרה, בפרישה הכפויה שלו, ולאחר מכן שיתף פעולה עם יריביו הפוליטיים, במיוחד לאחר שרזמרה מונה לראש הממשלה בשנת 1950. למרות זאת, ארפה היה מוטרד מאוד כאשר רזמרה נרצח ב-1951, כיוון שהוא האמין שהרמות הגדלות של אלימות פוליטית מאיימות על המדינה. הוא כיהן כשר הדרכים והתקשורת בממשלתו הקצרה של ראש הממשלה חוסיין אלא בחודש שלאחר ההתנקשות ברזמרה, לפני שהפרלמנט הצביע על מוחמד מוסאדק כראש ממשלה. ארפה לא סמך על מוסאדק והקים קבוצה פוליטית, התנועה הלאומית, כדי להפריע לאסיפות של תומכי מוסאדק, אותם הוא ראה כקיצוניים המתנגדים להמשך המלוכה וצבא חזק. העיתון של התנועה הלאומית פרסם מאמרים רבים שנכתבו על ידי ארפה, התומכים בשאה ובכבוד לאיסלאם. ארפה שמר על קשר עם מגוון של פעילים פוליטיים, כולל מוזאפר באקאי מפלגת הפועלים, המטיף הנלהב איאטולה סאיד אבו אל-קאסם קאשאני, ושבאן ג'אפרי, מארגן של כנופיות רחוב. ארפה הפך לחבר מייסד של הוועדה הסודית של קציני הצבא, הוועדה להציל את המולדת, שנוסדה בשנת 1952 במטרה להפיל את מוסאדק. בעקבות ההפיכה הצבאית של 1953
הוא שימש כשגריר איראן בטורקיה (1958 - 1961) ובפקיסטן (1961 - 1962). לאחר מכן הוא פרש מהשירות הממשלתי הפעיל. הוא עזב את איראן בזמן המהפכה האיראנית של 1979 ומת במונטה קרלו, מונקו בשנת 1983.