סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) דמיינו את עצמכם יושבים ברחוב עפרני ועסוק בניו דלהי, צפופים עם מוכרים ואנשים רצים במהירות בשוק. סארי של אישה בצבע הלפיס חולף לידך בשקיעה בצבע הזהב. אתה כאן מאז הבוקר. תייר מושיט יד עם שטר נייר מקומטם. אתה מנסה להרים את ידך כדי לקבל, אבל אתה לא יכול. השרירים משותקים, והמוח שלך לא יכול להורות להם לזוז. אתה משתמש ברך כדי לאזן את היד שלך ולתפוס את הרופי. ואז אתה משתמש ברגל שלך כדי להרים את התיק שלך וללכת הביתה ליום. זהו חיי היומיום של ביפין קומאר. קומאר, הידוע בשם בי.קיי, חלה בפוליו כילד, והוא למד להסתגל לאופן בו הוא זז וחי. לקומאר אין אחים או אבא שיספקו לו, אז הוא עבר לניו דלהי לפני 10 שנים כדי לרדוף אחר האמצעי היחיד של הכנסה שהוא יכול היה - להתחנן ברחובות. הצלם אלנה דל אסטל הייתה בהודו בשנה שעברה כאשר ארגון הבריאות העולמי הכריז כי פוליו כבר הושמד רשמית מהמדינה. עברו בדיוק שלוש שנים מאז המקרה האחרון. דל אסטל היה מוקסם מזה. היא לא יכלה שלא לתהות לגבי אלה שכבר חיים עם ההשפעות המפגרות של המחלה הנוראה הזאת. היא נסעה לכפר קטן ליד קולקטה כדי לפגוש ילדה קטנה שהייתה המקרה האחרון של פוליו בהודו. זה נתן לה את ההשראה להתחיל פרויקט ארוך טווח על הסובלים במדינה שכיום היא "ללא פוליו". ראשית היא פגשה נער בשם דהרמנדר, שגר באוטאר פראדש, מדינה בצפון הודו. למרות שהכפר שלו היה עני, המשפחה שלו דאגה לו היטב. דל אסטל בילתה איתו זמן ולוותה אותו במהלך הניתוח בניו דלהי. היא אמרה שלמרות שדארמנדר הוא בר מזל שיש לו את ההזדמנות לניתוח, הוא עדיין לא יהיה לו חיים "נורמליים". "החיים היומיומיים שלו קשים. כולם סביבו עבדו והיו להם משפחה, והוא לא יכול לקבל את זה", אמרה דל אסטל. "אז מצד אחד, זה מצב קשה, ומצד שני, זה קל יותר מהילד השני שפגשתי". היא מדברת...
במארס של השנה שעברה, הוכרז כי פוליו הושמדה בהודו. הצלם אלנה דל אסטל לא יכלה שלא לתהות לגבי אלה שכבר חיים עם המחלה.