סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) "בת הודו", הסרט הדוקומנטרי של בי-בי-סי 4 על האונס ההמוני של 2012 בדלהי, הוקרן לראשונה בארה"ב בשבוע שעבר. אם לא ראיתם את הסרט, סביר להניח ששמעתם קטעים מהראיון של הסרט עם מוקש סינג, שנמצא בתור ההוצאה להורג על הפשע. "בחורה הגונה לא תסתובב בשעה תשע בלילה. ילדה אחראית הרבה יותר לאונס מאשר ילד", הוא אומר. "כשהיא נאנסה, היא לא צריכה להשיב מלחמה. היא פשוט צריכה לשתוק". גברים מסוימים אחרים שנשאלו עבור הסרט התיעודי אומרים דברים כגון, "בתרבות שלנו, אין מקום לאישה" ושאם בת או אחות "עסקה בפעילויות לפני הנישואין... הייתי שופך עליה דלק ומדליק אותה". הערה: האנשים האלה הם לא אנסים רוצחים. הם עורכי הדין שלהם. רבים מאיתנו (אני רוצה לחשוב שרובם) התכווצו להערות אלה ולשנאת הנשים המובהקת שלהם. אבל המילים האלה לא היו רק חלון לתוך נשמה מופרזת. בואו נהיה ברורים: סינג רק קורא -- אולי בקול רם יותר ואכזרי יותר מאחרים, אבל עדיין -- מתוך תסריט תרבותי שכולנו חולקים. כן, כולנו. אולי המחשבה הראשונה שלכם כששמעתם או קראתם את המילים האלה הייתה, "אלימות נגד נשים היא ממש רעה... בהודו". ובמובנים רבים, כמובן, זה נכון. דיווחים בסוף השבוע על שוד בבית ספר נוצרי במזרח הודו, שבו, לדברי גורמים רשמיים, אחד התוקפים לכאורה אנס נזירה בת 70, מוסיפים לסיפור. אבל ככל שהאכזריות הזו היא בלתי נתפסת, עלינו להתנגד לפיתוי להניח לסוג כלשהו של חריגות אמריקאית באלימות נגד נשים, להפוך אחרים לאנשי הרע בעודנו מתרברבים על "כמה רחוק הגיעו נשים" בארצות הברית. או לומר, "בטח, עדיין יש לנו בעיות, אבל לא ככה". אני יודע שהפיתוי שם. ארגון זכויות האדם הגלובלי שלנו, הממוקם בארה"ב והודו, עובד על מנת לעורר השראה באנשים ובמוסדות כדי להניע את השינוי התרבותי הדרוש כדי להפוך אלימות נגד נשים לבלתי מקובלת. כשאני מתאר את העבודה שלנו - כולל הקמפיינים שלנו ונושאים בשתי המדינות ומעבר -
פיבי שריינר: אנחנו מגיבים בזוועה על הערות בדוקומנטרי של ה-BBC שבו אנס הודי אומר שנשים טועות בהתנגדות. אבל היא אומרת שאמריקאים צריכים להסתכל פנימה על הסובלנות שלהם לאלימות נגד נשים, שהוכחה בנתוני תקיפה מפרידים. אנחנו מתחמקים מאחריות על מיזוגניזם והתעללות מינית בתרבות שלנו על ידי התמקדות במדינות שהן "האחרות"