כתוב המשך לפרק זה - התפתחויות בשנות השמונים עשו הרבה כדי להצדיק את האבחנות ארוכות השנים של ברנארד שטיינברגר על המודל הכלכלי של מזרח גרמניה. במדינות אלה היו המדינות הסובייטיות בחסות המזרח אירופה המסורתית הייתה מסוגלת לסחור במזרח גרמניה במהלך שנות ה -60 וה -70 נהנה כמעט מונופול בהנדסה כבדה ובענפי ייצור "טכניים" אחרים, אבל במהלך שנות ה -80, כאשר התעשייה הכבדה בברית המועצות החלה למודרניזציה, סוחרי מזרח גרמניה בשווקי ייצוא משותפים החלו לפגוש חברים סובייטיים לא כשותפים אלא כמתחרים מסחריים. תלויה יותר ויותר בסובסידיות ממערב גרמניה המוסוות, למדינה נגמרו המזומנים וההלוואות. לאחר 1985 רוחות השינוי נושבות, מכל המקומות, הקרמלין במוסקבה השאיר את המנהיגים הפוליטיים הגריאטריים של מזרח גרמניה מרגישים מבודדים וחסרי ודאות לגבי העתיד (למרות שהמחויבות שלהם לסוציאליזם "מסורתי" נראתה מוצקה). כאשר מפגיני הרחוב פרצו את חומת ברלין בנובמבר 1989, מהר מאוד התברר כי הכוחות הסובייטיים שעמדו על המשמר לא קיבלו שום פקודות להתערב למען הסטטוס קוו. לא יהיה חזרה של 1953
אני לא יודע. האירועים קיבלו את המומנטום שלהם. זה היה הקשר שבו, ב-15 בינואר 1990, ברנהרד שטיינברגר ראה הזדמנות לחדש את קמפיין הצדק שלו עם בקשה לבית המשפט העליון במזרח ברלין ל"הערכה מחדש של פסק הדין נגד האריך, שטיינברגר והרטוויג". הוא סיכם שוב את רעיונות הרפורמה שלו משנת 1956, שפשוט הסתובבו סביב המטרות המרכזיות יותר ויותר עבור מפלגה סוציאליסטית דה-סטליניסטית והקמת מדינה דמוקרטית במזרח גרמניה.