כתוב המשך לקטע זה - הסולטן העות'מאני סולימאן המפואר ניהל בעצמו משלחת בשנת 1537 שהרסה או כבשה כפרים רבים מסביב אך לא הצליח להכניע את האזור. העות'מאנים מצאו את זה הכרחי להתפשר עם התושבים על ידי מתן להם סדרה של זכויות: ממשל עצמי מקומי, הזכות לשאת נשק, פטור ממסים, הזכות להפליג תחת הדגל שלהם לכל נמל עות'מאני ולספק שירות צבאי בזמן מלחמה. עם זאת, למרות הזכויות, הימריוטים התקוממו במהלך הסכסוכים הבאים: המלחמה העות'מאנית-הונטית (1537-40), המלחמה העות'מאנית-הונטית (1570-73), המלחמה המוריאנית
(1684<unk>99), המלחמה העות'מאנית<unk>הונטית (1714<unk>18) והמלחמות הרוסיות-טורקיות של המאה ה-18. מצד שני, תגובות אוטומניות הורידו מאוכלוסיית האזור והובילו לאסלאמיזציות בכפייה שבסופו של דבר הגבילו את האוכלוסייה הנוצרית של האזור במאה ה -18 לעיר הימארה ושישה כפרים. בנוסף, היםריוטים הותקפו לעתים קרובות על ידי הלבים, שבט אלבני סמוך, על בסיס גזע ודת. בהזדמנות אחת, בשנת 1577, ראשי הימארה פנו לאפיפיור לקבלת נשק ואספקה מבטיחים להילחם באוטומנים. הם גם הבטיחו להעביר את נאמנותם הדתית לרומא, בתנאי שהם ישמרו על מנהגי הליטורגיה האורתודוקסיים המזרחיים שלהם "מאחר ורוב האוכלוסייה היו יוונים ולא הבינו את השפה הפרנקית". במכתבים שונים למנהיגים אירופאים, הטוענים הימריוטים כי הם נשלטו בעבר על ידי מנהיגים כמו אלכסנדר הגדול, פירוס מאפירוס וסקנדרבג, אישיות שבהן הימריוטים יצרו זיכרון היסטורי זהותי. הדמות הנזכרת ביותר בה הימרוטים גאים בעברם היא סקנדרבג.