כתוב המשך לפרק זה - הטקטיקה הבסיסית של ההוסרים הפולנים-ליטאים הייתה הטענה. הם נשאו את המטען אל האויב, ודרך האויב. הטעינה החלה בקצב איטי ובתצורת רופפת יחסית. התצורת צברה בהדרגה קצב וסגרה שורות בזמן שהתקרבה לאויב, והגיעה לקצב הגבוה ביותר שלה ולתצורת הקרובה ביותר מיד לפני ההתנגדות. הם היו נוטים לחזור על ההאשמה מספר פעמים עד שההתארגנות האויבת נשברה (היו להם עגלות אספקה עם חניתות חלופיות). הטקטיקה של התקפה על ידי חוסרים משוריינים כבדים וסוסים הייתה יעילה במשך כמעט שתי מאות שנים. החוסרים נלחמו עם חנית ארוכה (החנית של החוסרים הייתה בדרך כלל בין 4.5 ל 6.2 מטרים באורך), "קונצ'רץ" (חרב דוחפת), "יבלה" (סאברה), אקדח או שניים ולעיתים קרובות עם קרביין או ארקובוס, הידוע בפולנית כ"בנדולט". הוסרים המכונפים נושאים גם כלי נשק אחרים, כגון פטיש מלחמה מסוג "נדז'יאק" וגרזנים. האוכף הקל יותר, בסגנון טורקי, איפשר יותר שריון לשימוש על ידי הסוסים והלוחמים. יתר על כן, הסוסים גודלו כדי לרוץ מהר מאוד עם מטען כבד ולהחלים מהר. זה הושג על ידי גידול סוסים פולנים ישנים עם סוסים מזרחיים, בדרך כלל משבטים טטריים. כתוצאה מכך, הסוסים האלה יכלו ללכת מאות קילומטרים, טעונים ביותר מ-100 ק"ג ועדיין יוכלו לטעון ברגע. כמו כן, סוסים חוסרים היו מאוד מהירים וזריזים. זה איפשר לחוסרים להילחם עם כל חיל פרשים או חיל רגלים, מ"קיסאירים" המערביים הכבדים, לטאטרים מהירים. הם נחשבו לרוב כחיל הפרשים החזק ביותר בעולם. במלחמות של לוביצ'ב בשנת 1577, בביצ'ינה
(1588), קוקנהאוזן (1601), קירכולם (1605), קלוזין (1610), צ'וצ'ים (1621), מרטינוב (1624),