סיכום המאמר:  מזג אוויר שונה מאת ויליאם וולדגרייב. בתחילת מלחמת הפוקלנד בשנת 1982, ויליאם וולדגרייב, אז שר זוטר בממשלת מרגרט תאצ'ר, עמד בלובי המחלקה של בית הנבחרים כאשר ראה את תאצ'ר ואת הסביבה שלה של "טואדיס" צועדים לעברו. הוא הרגיש מחויב לומר משהו, אז, עם מזכיר המדינה האמריקאי אלכסנדר הייג באותו הזמן מנסה לתווך בריטי "מכירה" לארגנטינים, הוא שאל: "איפה האמריקאים עומדים, ראש הממשלה?" "אני לא יודע, ויליאם", הייתה התשובה המיידית. אבל אני יודע איפה הם עומדים. הלוואי שדיוויד קמרון היה יכול להתמודד בצורה כה חד-משמעית עם הבית הלבן, אבל אז אף אחד ממורשיה של תאצ'ר לא עשה זאת, לפחות מכל הטוני בלייר הפחדן, שאותו וולדגרייב משווה לטד הית. מרגרט תאצ'ר (מימין) נאמרה פעם שנלחמה בנורמן טביט (שמאל) עם הערה נוזלת בהגנה על וולדגרייב. זה מפתיע, כי וולדגרייב היה נאמן נלהב של הית' לפני שהעביר את נאמנותו לטאת'ר. אבל הוא בהחלט צודק כשהוא טוען שהאכזבה הגדולה של הית' בחיים הייתה שהמפלגה השמרנית הפטריוטית והליברלית בה הוא האמין כל כך בתשוקה - הוא והמשפחה - לא החזירה את מסירותו. ובהקשר זה, וולדגרייב נזכר בבלייר, ש"חושב באמת" וחושב "שהוא יצר משפחה בשם "עבודה חדשה" שאהבה אותו". למעשה זה היה הצלחה שהעבודה החדשה אהבה, לא בלייר. זיכרונות מרתקים אלה מכילים כמה רכילות נבחרות כמשקל נגד לניתוח הפוליטי החכם של וולדגרייב. כשהוא חוזר להית', הוא זוכר את אחת מסיבות ארוחת הערב של העכברושים הישנים... לא הזדמנויות של הרבה שמחה... בהן אמה סומס ניסתה לעורר את ההליכים עם אנקדוטה על אחיה ניקולס, שנבחר הרגע להתחרות על מושב קשה בגלזגו. בפגישת בחירה רועשת, שלא דומה לשום דבר במחוזות המקומיים, חבר הפרלמנט העתידי נלכד על ידי ה"לפלים" ו...
וולדגרייב גדל עם זכויות לא רק חברתיות אלא גם אינטלקטואליות. הוא היה נאמן להית'ר לפני שהעביר את נאמנותו לטאת'ר. מגיל צעיר, השאיפה שלו הייתה לעלות לתפקיד פוליטי גבוה. תאצ'ר חיבבה אותו ובסופו של דבר הפכה אותו למזכיר הבריאות.