כתבה של אנדריי צ'יגנקוב על מאמרים ב"ניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט" ו"וול סטריט ג'ורנל" הקשורים לפוליטיקה הפנימית הרוסית משנת 2008 עד 2014, מצאה כי מאמרים אלה קיבלו דעה שלילית באופן מוחלט על הממשלה הרוסית, בהתבסס על נושאים כגון "בחירות, זכויות האופוזיציה והמיעוטים, מערכת המשפט, הגנה על זכויות הקניין, חופש התקשורת, פיתוח ארגונים לא ממשלתיים וחברה אזרחית, הגנה על האזרחים מפני פשע וטרור, מנגנוני העברת כוח, גישות של פוטין ומדבדב, וקשרים עם מדינות מערביות". צ'יגנקוב טען כי המערכות לא השתקפו כראוי "מסגרות ניטרליות וחיוביות וכאלה הדגישות את ההתקדמות היחסית של המדינה או את הקשיים האובייקטיביים שנמצאים בהתפתחותה". לעומת זאת, ג'יימס ניקסי מתוכנית רוסיה ואיראסיה ב-צ'אטאם האוס טען כי דיווח הוגן אינו דורש השוואה כוזבת בין פעולות רוסיות ומערביות, וכי כיסוי שלילי של רוסיה היה מובן בהתחשב בהתנהגותה בקרים, ג'ורג'יה
, וסיריה, והרשומה הרע של זכויות האדם שלה. פירס רובינסון טוען כי התקשורת הרוסית והתקשורת המערבית הן מוטעות, כותבת "תקשורת המיינסטרים, בכל מקום שהיא מבוססת, מוכרת באופן נרחב להיות מכבד מדי לכוח פוליטי וכלכלי וזה אומר, כמו צרכנים של חדשות".