סיכום המאמר:  כשקיבלתי עותק מראש של ספר בשם "כלבות מצוברחות" בחודש שעבר, מיד התעניינתי. קראו לי "מודי" ו"מילה ב" אבל אף פעם לא השתמשו בשני המונחים יחד כדי לתאר אותי. (לפחות לא שאני יודע עליו!) אם הייתי נקרא בעבר "ב" מצוברח, הייתי בהחלט לוקח את זה כעלבון רציני. אבל היום, אם מישהו היה קורא לי כך, אני חושבת שהייתי אומרת, "תודה לך על שתיארת מי אני ומי אנחנו, נשים, אנחנו. אין שום דבר רע בלהיות מצבי רוח, רגשיים או עצבניים". הכותרת המעוררת הזו, "כלבות מצבי רוח: האמת על התרופות שאתם לוקחים, על השינה שאתם מפספסים, על הסקס שאתם לא עושים ומה באמת משגע אתכם", גרמה לי לחשוב האם הרגשות שלנו, ההמורות וההמורות החודשיות שלנו במהלך מחזור הווסת שלנו, צריכים להיראות כל כך שליליים אחרי הכל. דעה: האם סמים חונקים נשים? "לנשים יש את הרעיון שאנחנו לא אמורות להיות מצבי רוח, ואנחנו אמורות לדכא את מצבי הרוח האלה", אמרה ג'ולי הולנד, מחברת הספר "כלבות מצבי רוח" ופסיכיאטרית שעבדה בניו יורק במשך 20 שנה. "זה כמו בעיה שצריך לתקן, ואני באמת חושב שזה הנכס הגדול ביותר שלנו. זה בהחלט הנכס הפסיכולוגי הגדול ביותר שלנו". אחרי הכל, הטבע האמפטי שלנו עוזר לנו להבין תינוקות לא-מילוליים -- ולא-תמיד-הבעלים והשותפים הכי-מדבריים. האינטואיציה שלנו עוזרת לנו לחוש את המניעים של אנשים. הרגשות שלנו עוזרים לנו להבין כשמשהו לא בסדר בחיינו. אז למה לכל הרוחות כל התכונות האלה נחשבות כמקור לחולשה ולא לכוח? ומדוע לפחות אחת מכל ארבע נשים אמריקאיות לוקחות סוג כלשהו של תרופות פסיכיאטריות, כולל נוגדי דיכאון, לעומת אחד מכל שבע גברים, לפי הולנד? חלק מהנשים האלה בהחלט צריכות לקחת נוגדי דיכאון ותרופות אחרות, אבל השאלה היא למה כל כך הרבה נשים אחרות לוקחות אותם כשהן לא צריכות? זה אתה תחת לחץ? אלה היו רק חלק מהשאלות הרבות שדיברנו עליהן בקבוצה בזמן קפה לאחרונה:
לפחות אחת מכל ארבע נשים בארה"ב לוקחת תרופה פסיכיאטרית, לפי מומחה. הסופר אומר שנשים רבות לוקחות תרופות לבריאות הנפש לא באמת צריך אותם. 9 מתוך 10 חברות תרופות גדולות מוציאים יותר על שיווק מאשר על מחקר.