סיכום המאמר:  היזהרו מהקופים הברבריים, צוחק המדריך שלנו: 'לעיתים קרובות אנחנו מקבלים פשיטות, במיוחד בזמן הקציר.' אחמד, בן 72, מוצא את רוב הדברים מצחיקים. יש לו חמור שנקרא "איזי-ג'ט" והוא אומר לנו שרוב השכנים שלו יחיו עד גיל 105. השבוע שלנו ברף, אזור הררי בצפון מרוקו, עוקב אחר הדפוס הזה - הוא מלא הפתעות. פסגות ההרים מכוסות בשלג, ובכל זאת, בקרבת התחתית, אתה יכול לקנות תפוזים בגודל של ראש של תינוק. ריף שתרצו לשמוע לנצח: הרי הריף הם חלק יפה - אך פחות ידוע - של מרוקו. בהליכות הכפר של אחמד אנו רואים נשים הרריות לבושות כובעים רחבים עם פומפומים. רגע אחד אנחנו מטפסים דרך מרפסת מפוארת של בצלים ופירות, וברגע הבא אנחנו בשדה של קנאביס (או קף). "רק בשביל החקלאים", אומר אחמד באוויר. 'השיער הארוך לא בא יותר. " אבל המוזר מכל הוא העיירה הראשונה שלנו, שף-שואן. החלקים הישנים כולם כחולים-סגולים, כאילו כל המדינה הושחתו עם דיו. לבת שלי לוסי, בת עשר, זה מקסים, ואנחנו מסתובבים בכל סמטה ומעבר ענק, דוחפים את ראשינו לתוך כל הקרוואנסריי הישן. אין מכוניות במבוך היפה הזה של סגול, ובבקרים כולם ממהרים אל הברזים הציבוריים. אנחנו נשארים בלינה ריאד, קצת מהמאה ה-21 נפל בין הסצנות החלומות האלה. אפילו יש לו בריכת שחייה צנועה, בעיר שבה רוב האנשים חושבים שלתתת תנועה יש כפות רגליים. זה לא מקום לקניות רגילות. איכשהו, בסופו של דבר, יש לנו זוג אזיקים עבדים ישנים (7 פאונד), דגל גדול (6 פאונד) ומעיל ראש כסף מאוד מקולקל (30 פאונד). רוב הזמן זה מספיק רק להסתובב. מקסבה (או מצודה) אנחנו יכולים להציץ לתוך חייהם של אנשים. כשהיום מתחמם, עקרות בית יוצאות לנהר כדי לשטוף את השטיחים. אחרי כמה ימים, אנחנו נוסעים צפונה. מדינה ועיר: אישה מאזור הריף בשמלה המסורתית (משמאל); הרחובות האחוריים של טנג'יר (מימין) הריף אולי לא הרכס הגבוה ביותר של מרוקו, אבל הוא מרגש...
הרי הריף של מרוקו הם מקום נפלא להימלט בשקט. הטווח עולה בצפון המדינה - ועדיין הוא יחסית לא ידוע. הפסגות גם קרובים לעיר המסתובבת של טנג'יר, עם ההיסטוריה העשירה שלה.