כתוב המשך לפרק זה - מקדוניה הייתה אזור שנוי במחלוקת בין יוון, האימפריה העות'מאנית ובלגריה (נוצר בקונגרס של ברלין). ב, יום החג של הנביא אליהו (Bulg. "אילינדן"), המרד של אילינדן
, בחסות ארגון המהפכה המקדוני הפנימי, החל. ההתקוממות נכשלה, והתגמול הטורקי היה חמור, עם 2,000 הרוגים וכפרים ובתים הושמדו. בעקבות האירועים האלה, היוונים רבים הפכו מודאגים לגבי רמת הפעילות הבולגרית במקדוניה. הוקמה "אתניקי אטריה" (החברה הלאומית), אשר שלחה להקות חמושות של יוונים ("makedonomakhoi"), בסיוע מילוי של הממשלה באתונה, אשר סיפקה תמיכה כספית באמצעות סוכני הקונסוליה שלה כגון יון דרגומיס והכשרה ממייעצים צבאיים כמו פבלוס מלאס. זה החל במה שידוע ביוון כ"מאבק מקדוני", שבו היוונים התנגדו ל"קומיטדג'יס" הבולגריים, בעוד ששני הצדדים התנגדו לצבא העות'מאני ולגנדרמריה. התנקשות לקחה צורות רבות, כולל שוד, הצתה ורצח. מודאגים מאוד, המעצמות המערביות החליטו להתערב. התוכנית הסופית הייתה לארגון מחדש מנהלי של האזור שיאפשר חלוקה על בסיס אתני. כך, כל אחת מהקבוצות האתניות הנוגעות ביקש לחזק את מעמדה כדי להשיג מקסימום שטח כאשר חלוקה פוטנציאלית באה. ההצלחות והקרבנות של קצינים צעירים כמו מלאס החזירו את הדימוי של חלק מהצבא. בתורו, התערבותן של המעצמות האירופאיות בענייני העות'מאנים הפנימיים תרמה להתפרצות מהפכת הצעירים הטורקים ביולי 1908, שהסיים את ההתנגשויות היווניות-בולגריות במקדוניה.