סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) "כל יום, בכינו" -- אלה היו המילים שנאמרו לי שוב ושוב על ידי עמיתי כאשר ישבנו אחרי יום ארוך נוסף לשתות משקה נדיר במונרוביה, בירת ליבריה הסוערת. היא הזכירה את התקופה בספטמבר ואוקטובר, כשההתפרצות של האבולה הייתה בשיאה. "מכל הכאבים שעברנו, שריפת הגופה הייתה הקשה ביותר", היא הסבירה. ידעתי בדיוק למה היא התכוונה -- שריפת גופות היתה רחוקה מהנורמה לקבורה במערב אפריקה כפי שאפשר לדמיין. בעוד ההתפרצות של האבולה בלייבריה מתפוגגת, קל לדמיין את הגיבורים כמירידי הרופאים הזרים, האחיות, האפידמיולוגים והלוגיסטיסטים שהגיעו לתמוך במדינה בימי הצורך שלהן, וכן, הגולים האלה בהחלט הביאו לידי ביטוי ידע רב, מומחיות ומשאבים על שליטה בהתפרצות. אבל יש קבוצה של גיבורים שכנראה לא יגיעו לכותרות או שיחגגו ככאלה. הם אלפי אזרחי ליבריה שהלכו דלת לדלת ושאלו שאלות, חיפשו את החולים, נתנו עצות, יום אחר יום, יום אחר יום במשך חודשים. כאשר הם מוצאים אדם חולה שאולי חולה באבולה, הם מתחילים את התהליך הכואב של לשכנע אותו שזה בטוח יותר להיות במחלקה לטיפול באבולה מאשר בבית. לעתים קרובות השאלה הבאה היא: "מה קרה לכל אלה שנכנסו לפני? מה קרה להם?" למרבה המזל, ליבריה נראית בדרך חזרה. כרגע יש בה את המספר הנמוך ביותר של מקרים מאושרים של איבולה מאז תחילת השלב השני של ההתפרצות באמצע השנה שעברה. הרחובות מלאים בפעילות ובתי הספר נפתחו מחדש. ברחבי המדינה, יש תחושה ברורה שאנשים נואשים להמשיך בחייהם. במלון גרנד רויאל, בשדרת טובמן, הכביש הראשי דרך מונרוביה, המנהל יושב בקפה הפופולרי בגינה הקדמית. רוב האורחים שלו עדיין חברים בקונטיננט הגדול של עובדי פיתוח מכל רחבי העולם, או חברים בכוחות המזוינים ובשירותי המשטרה שהם חלק מ...
החולה האחרון של ליבריה שוחרר ב-5 במרץ לאחר שנלחם בווירוס הקטלני. מונרוביה חוזרת לנורמלי לאחר שהוירוס גבה יותר מ-4000 חיי אדם.