סיכום המאמר:  מעסיק עשיר חוזר למלון שלו אחרי יום עבודה קשה ולא מוצא ארוחת ערב חמה על השולחן. הוא מתפרץ, מתפרץ (כפי שנאמר) על הממוקד הקרוב ביותר שיכול להיות אחראי. בתוך ימים, כמעט מיליון אנשים חותמים על עתירה שלא יפסיד את עבודתו, בעוד שהשעיית תוכנית הטלוויזיה שהוא מציג מאבדת ל-BBC 4 מיליון צופים. למה האיש הזה כל כך פופולרי שהוא יכול להיות מואשם בהתעללות בצוות שלו (ללא להזכיר חברי קבוצות אתניות ואומיות אחרות) ולכאורה לצאת מזה? עבריין סדרתי, נראה שג'רמי קלרקסון נהנה מחיי קסמים. אבל, עם ה-BBC עכשיו מתייעץ על עתידו, יש לו מזל סוף סוף נגמר? אין סיכוי. קלרקסון, כמו כל כך הרבה מפורסמים, רואה את המניות שלו גדלות עם כל מחלוקת. כל חוסר זהירות נראה מחושב כדי להעלות את הפרופיל שלו ולהגביר את ההערכה שלו בקרב חסידיו הנלהבים כי קצת יותר. אירוע "איני, מיני, מיני, מו", שראה את המילה "נ" מחליקה החוצה -- וואו, האם באמת שמעתי את מה שאני חושב ששמעתי? -- נועד להשיג בדיוק את ההשפעה הנכונה: פוגענית מספיק כדי ליצור צעקה של מחאה, אבל טריוויאלית מספיק כדי שהמעריצים שלו יפליגו להגנתו, בוכים "תגובה מוגזמת" ו"סערה בכוס תה". המנחה התנצל מאוחר יותר, ואמר שמאמציו להסתיר את המילה הפוגענית "לא היו מספיק טובים". במקרה האחרון, האם זה היה המפיק המוטרד הגשת תלונה, או, כמו כל אדם נורמלי שנפגע בפנים על ידי בריון, להגיש תלונה עם המשטרה המקומית? לא, זה היה אף אחד אחר מאשר קלרקסון מי ברצון נתן את עצמו לתאגיד. קדימה, תפטרו אותי, הוא נראה כאילו אמר, כשהוא אמר לעיתונאי שהפיטורים שלו "מגיעים, נכון?" נראה איך הקהל המעריץ שלי אוהב את זה. ראש ממשלת איטליה לשעבר סילביו ברלוסקוני ומנהלת צ'לסי ז'וזה מוריניו הם, כמו קלרקסון, מומחים מנוסים בשינוי המותג של עצמם (או של הקבוצה שלהם) כקורבנות, גם כאשר נראה שיש להם הכל לטובתם מלבד עמדת הכוכבים. יש להם...
טופ גיר ג'רמי קלרקסון כביכול הכה במפיק, מה שגרם ל-BBC לבטל את שידור התוכנית. קלרקסון, כמו כל כך הרבה סלבריטאים, רואה את המניות שלו גדלות עם כל מחלוקת, אומר דיוויד ג'יילס. קלרקסון כבר הבטיח את האלמוות, אומר ג'יילס, והוסיף כי כמו כל המפורסמים - המנחה פועל כ ערוץ של האלוהות.