כתוב המשך לקטע זה - כהונתו של מייג'ור כראש ממשלה התגלתה עם קריסת יוגוסלביה ועם המלחמה שהתפתחה בעקבותיה בבוסניה והרצגובינה (ובחלקים של קרואטיה). המתחים בין הרפובליקות המרכיבות את יוגוסלביה גדלו מאז מותו של הנשיא ג'וזפ ברוז טיטו בשנת 1980, שהחמירו בשל חוסר הוודאות הפוליטית שנגרם על ידי קריסת הקומוניזם ברחבי מזרח אירופה בתקופה 1989-1991. ביוני 1991, סלובניה וקרואטיה הכריזו על עצמאותן; בעוד שהממשלה המרכזית הסרבית בבילגרד נתנה לסלובניה כמעט הומוגנית לעזוב אחרי רק מלחמה קצרה
, המצב בקרואטיה, שחלקים מהן מכילים מספר גדול של סרבים אתניים, היה הרבה יותר שנוי במחלוקת. האיחוד האירופי, בהתעקשות של גרמניה, הכיר בעצמאות שתי המדינות בדצמבר 1991. מלחמה פרצה בין סרביה (בהנהגת הלאומני סלובודאן מילושביץ') לבין קרואטיה (בהנהגת פרנ'ו טודג'מן) על האזור המאוכלס על סרבים של אזור סלאבוניה בצפון-מזרח קרואטיה, מה שגרם לאו"ם לשלוח כוח שמירת שלום (UNPROFOR). הקרבות החריפים ביותר התרחשו בעקבות הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה תחת הנשיא אליה איזטבגוביץ'ב -6 באפריל 1991; אוכלוסיית הרפובליקה ההררית הייתה מחולקת בין סרבים בוסניים, קרואטים בוסניים ומוסלמים בוסניים (או 'בוסנים'), ומלחמת אזרחים בקנה מידה מלאה פרצה ביניהם, עם קרואטים בוסניים וסרבים בוסניים שנתמכו על ידי טודמן ומילושביץ'בהתאמה. המלחמה תפסה את אירופה ואת העולם בפתאומיות, וסצנות מזעזעות של מחנות שבויים (שהושוו על ידי כמה למחנות ריכוז נאציים), זרמי פליטים עצומים ומערכות של טיהור אתני החלו להיות משודרות ברחבי העולם, מה שהוביל לקריאות להתערבות.