כותב המשך לפרק זה - ב-28 באוקטובר 1940, איטליה הכריזה מלחמה על יוון
, ציפו ניצחון מהיר אבל הפלישה נכשלה והאיטלקים נדחפו בחזרה אל אלבניה. כשהמלחמה נמשכה, ב-6 באפריל 1941 גרמניה נאלצה להתערב כדי לתמוך בבעיה של בעלתה. הכוח היווני הקטן שהגן על קו מטאקסאס בגבול היווני-בולגרי הובס על ידי הגרמנים המצוידים טוב יותר ובעלים במספר. חדירת הגרמנים עמוק לתוך יוון גרמה להתנגדות נוספת בחזית האלבנית חסרת טעם, והסיים את קרב יוון לטובת מעצמות הציר. יוון נתונה לכיבוש משולש על ידי גרמניה, איטליה ובולגריה. בניגוד לאיטליה ולגרמניה, בולגריה לא ניהלה את מקדוניה המזרחית ואת חלקי טרקיה המערבית שהיא שלטה באמצעות משתפים פעולה יווניים, אלא סיפקה את האזור כדי ליצור את מחוז בלומורי. השפה הבולגרית נעשתה חובה בכל הנושאים המנהליים, כמו גם בחינוך ובליטורגיה. אנשי עסקים נאלצו לקבל שותפים בולגרים או אפילו למסור את רכושם לשליטה בולגרית. מאמצי קידום בולגריזציה נעשו גם במקדוניה היוונית שבשליטת גרמניה, באמצעות הקמת מועדונים בולגריים בכל הערים הגדולות. ארגון ההתנגדות הראשון בצפון יוון הוקם במאי 1941; "אלתרייה" (חופש) איחד אנשים מכל הספקטרום הפוליטי החל מקומוניסטים ועד וניזליסטים. הקבוצה נמשכה זמן קצר, שכן חילוקי דעות פוליטיים פנימיים ועבודת שירותי המודיעין של הציר דחקו את פעילותה, אך כנופיות השייכות לחזית השחרור הלאומית (EAM) בהנהגת הקומוניסטים ולצבא השחרור העממי היווני (ELAS), המשיכו להופיע באזור.