כתוב המשך לפרק זה - לאחר שהנשיא ז'אק שיראק הכיר באחריות של המדינה הצרפתית במהלך שיתוף הפעולה ב-1995, ביום השנה לפשיטה על וול דה-היב
, ג'אדט כתב ב"ניו יורק טיימס", אנשים כמו ז'אן פול סארטר ומישל פוקו היו שקטים באופן מוזר. אחת הסיבות הייתה אובססיביותם הקומוניסטית. בעוד שהם מכריזים על הצורך "להתעסק", לנקוט עמדה, שני דורות של אינטלקטואלים נמנעו מכל סוגיה אתית שלא יכולה לקדם או, במקרים מסוימים, לעכב את המטרה המרקסיסטית. וישי נשלל כעבודה של כמה פשיסטים סניליים. אף אחד לא הסתכל מקרוב על מה שקרה במהלך הכיבוש, אולי בגלל שמעט מאוד אינטלקטואלים מכל קו פוליטי יכלו לטעון שהיו להם מלחמה 'טובה', כפי שאלברט קאמי עשה. אף אחד לא קם לצעוק "אני מאשים!" בפני פקידים בכירים, כפי שאמיל זולה עשה במהלך פרשת דרייפוס. כשסימון דה בובואר, רולנד ברת' וז'אק דרדה נכנסו לזירה הציבורית, בדרך כלל זה היה כרוך במשבר רחוק - במדגסקר, וייטנאם או קמבודיה. אפילו היום, סופרים מעורבים פוליטית קוראים לפעולה בבוסניה אבל מתערבים רק לעתים נדירות בדיונים על העבר הצרפתי".