קתרינה, הקיסרית הרוסית, ופרידריך השני, מלך פרוסיה, עוררו סכסוך בין חברי הסיים והמלך על זכויות אזרחיות של מיעוטים דתיים, כגון פרוטסטנטים ואורתודוקסים יווניים, אשר עמדותיהם, שהובטחו שוות לרוב הקתולי על ידי קונפדרציה ורשה של 1573, החמירו באופן משמעותי. קתרינה ופרידריך הכריזו על תמיכתם ב"שלאכטה" וב"חירויות" שלהם, ובאוקטובר 1767 כוחות רוסים התאספו מחוץ לוורשה בתמיכת קונפדרציה רדום השמרנית. למלך ולתומכיו לא הייתה ברירה אלא להסכים לדרישות הרוסיות. במהלך Repin Sejm
(שנקרא על שמו של השגריר הרוסי ניקולס רפנין) קיבל המלך את חמשת "העקרונות הנצחיים והבלתי משתנים" שאתרינה נשבעה "להגן עליהם לכל העתות הבאות בשם החירויות של פולין": בחירת מלכים, הזכות ל"ליברום וטו", הזכות לוותר על נאמנות ולהתמרות נגד המלך ("רוקוס"), הזכות הבלעדית של "שלאכטה" להחזיק במשרדים ובקרקעות, וכוחם של בעלי הקרקעות על האיכרים שלהם. לפיכך, כל הזכויות ("חירויות הזהב") של האצולה שהפכו את הקומנוולת ללא ניהול היו מובטחות כבלתי ניתנות לשינוי בחוקי הקרדינל. חוקי הקרדינל וזכויותיהם של "מחרידים דתיים" שאושרו על ידי רפנין סים היו מובטחות אישית על ידי הקיסרית קתרינה. על ידי חקיקה זו, לראשונה, רוסיה התערבה באופן רשמי בעניינים החוקתיים של חבר העמים.