סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) איך אני יכול לתאר את החיים בקרים אחרי שנה תחת שליטת רוסיה? אתה מתחיל להגיד דברים כמו "בוא לא נדבר על זה בטלפון" ולהיות זהיר לגבי דפי הפייסבוק שאתה "אוהב". כי מעקב ופיקוח מוחלטים הפכו לשגרה -- כמו שהיה בברית המועצות. רק בשנה אחת כל כך הרבה אבד ונראה כי רבים מקרימיה שכחו זכויות שהיו חלק מחיי כולם. ישנה רמה גוברת של צנזורה, אי שוויון ודיכוי פוליטי של אלה שאינם מסכימים עם הממשלה. בתקשורת היומיומית, קרים, כולל אלה התומכים בפוטין ורוסיה, צריכים לחשוב על מה שהם עושים ואומרים. הודות לפעילויות של ה-FSB (המשטרה החשאית של רוסיה) הגילוי - שבו אזרח מספר לרשויות על עבירות של אחר - הוא פופולרי שוב. בברית המועצות, במיוחד בסוף שנות השלושים, גינות שנכתבו על ידי אזרחים סובייטיים על שכניהם, חבריהם ואפילו קרוביהם גרמו למיליוני קורבנות בבתי כלא ובמחנות גולאג. עכשיו בקרים, אף אחד לא מרגיש בטוח. כל מי שלא מחבב אותך יכול לכתוב דננזציה וביום הבא אתה תהיה חלק בשיחה "שמחה" עם שירותי הביטחון. שינויים משמעותיים מתרחשים גם בזכויות הבסיסיות ביותר, כמו חופש התנועה. עכשיו, יש שני גבולות שמנוהלים על ידי חמושים -- ולפעמים כועסים -- גברים שתמיד יש להם שאלות על לאן אתה הולך ולמה אתה רוצה לעבור. עבור האוקראינים האתניים וטטארים הקרים, הדברים היו קשים מאוד ואלפים נמלטו לאוקראינה היבשתית בחודשים הראשונים לאחר הסיפוח. הפחדים שלהם הוכחו כשפעילים אוקראינים וטטרים צעירים החלו להיעלם. חלקם נמצאו מאוחר יותר מתים, אחרים עדיין נעדרים. גם פטריוטים אוקראינים עזבו בחודש או חודשיים הראשונים לאחר הכיבוש - זה היה מסוכן ולא נוח להמשיך לחיות בחצי האי. הגל הבא של מהגרים היו אלה שקיוו להסתגל לחוקים החדשים, אבל לא הצליחו. הם התחילו לעזוב כשזה הפך...
החיים תחת מעקב ופיקוח מוחלטים הם עכשיו הנורמה בקרים, אומר הסופר. הוא אומר שהתרגול הסובייטי הישן של גינוי הפך להיות מקובל. הוא כותב: ככל שהחיים קשים יותר בקרים, כך יותר אנשים תומכים בפוטין.