סיכום המאמר:  דעות קדומות מתנגדות להגיון. הרבה אנשים אהבו את "שנה בפרובנס" של פיטר מייל, אבל זה גרם לי להיות נחוש יותר מתמיד לבלות את הקיץ בבריטניה. בעוד שחלקנו נאלצו לעבוד כדי להתפרנס, הוא עזב בסוף שנות השמונים עם כסף בבנק; קנה בית הרוס; קסם את המקומיים וכתב פרקים שלמים על שרברבים צרפתים אקצנטריים. הכסף הגיע, אבל פרובנס הפך לקלישאה. מקנא? אני? בהחלט. -כן. התגלגל למטה עבור וידאו. הנוף מלמעלה: הכפר הקרימי של גורדס בלוברון (נראה הכי טוב אחרי שהרכבות עזבו) בגלל זה, במשך 25 שנה, נתתי לאזור מקום רחב. אבל זה כלום בהשוואה לסוזן, חמותי בת ה-80, שלא הייתה בצרפת חצי מאה. ואז, למרבה הזוועה שלי, ברגע שהיורוסטאר עזב את סנט פנקראס, סוזן הוציאה עותק מקושקש של הספר של מייל, ומיד התמקדה בו. להגיע לשם זה קל. בעונה גבוהה הרכבת נוסעת כל הדרך מלונדון לאוויניון. קנינו רכב שכיר בתחנת אביניון והלכנו לווילה שלנו ממש מחוץ ל'איל-סור-לה-סורג' היפה, שנמצאת על פני חמישה זרמים של נהר סורג' והייתה פעם מרכז תעשיית הבד. "להירונדל", כפי שנקראת הווילה שלנו, היא בבעלות זוג הונגרי. הם עשו עבודה נפלאה: מסורתית (מרפסת המוגנת על ידי גפנים, בריכה, רצפת אבן חצובה, לבנדר) אבל גם גדולה בטכנולוגיה (טלוויזיה ענקית המציגה את כל הערוצים העיקריים בבריטניה ומקררים בשפע). אזור של צבעים וריחות: שדות רולים של לבנדר הם מראה מבורך למבקרים בפרובנס. בדיוק פתחתי את הבקבוק הראשון של הוורדים והייתי עומד להרים כוסית למזל הטוב שלנו כשסוזן הבחינה שהזוודה שלה לא הייתה זו שהיא עזבה איתה את נורפוק. זו הייתה אשמתי. קניתי אחד אחר לגמרי כשהגעתי לאוויניון. כולנו יודעים שצרפת נמצאת במשבר. אבל, מה שלא ממש הערכתי, הוא כמה זה לא יעיל באופן מתסכל. משרדי האובדן והממצאים פועלים רק מיום שני עד יום שישי, אין מספר שניתן להתקשר אליו והמשטרה מסתכלת עליך עייפה כשהיא מדווחת...
ספרו של פיטר מייל, "שנה בפרובנס" (A Year in Provence) הדגיש את האזור. אבל יש יותר לאזור מאשר זה אהוב ספרותי ישן מציע. מונט ונטו מספק רקע יפה - והנופים מרהיבים.