כתוב המשך לפרק הזה - הארמדה לא הייתה רק מסע ימי. הקמת כוחות יבשה כדי להתנגד לפלישה ספרדית תוארה כמעשה מנהלי של היקף עצום. סקר שנערך בנובמבר ודצמבר 1587 הראה 130,000 גברים במילציה, מהם 44,000 היו חברים בלהקות מאומנות, שהוכשרו ונוהלו על ידי קפטנים וסמל מנוסים. עד מאי 1588 להקות לונדון היו קידוח שבועי. כדי להזהיר מפני התקרבותו של האויב, נבנו מאורות, שמופעלים 24 שעות ביממה על ידי ארבעה אנשים. ברגע שהמשואות נדלקו, 72,000 אנשים יכלו להיות מופעלים בחוף הדרומי, עם עוד 46,000 הגנה על לונדון. עבור האנגלים הרבים שנלכדו בארמדה, החוויה חייבת להיות עמוקה ומפחידה. חלקם חלקו את האינטימיות של צפייה במאדים, בתקווה לטוב, אבל מוכנים להדליק את האש האזהרה שלהם במקרה של הגרוע ביותר. דלוני, אוצר משי בלונדון, שיחק על הפחדים שלהם ב-1588. הפילוסוף הפוליטי תומאס הובס נזכר שאמו פחדה כל כך שהיא ילדה תאומים בטרם עת, והוא היה אחד מהם. כולם פחדו ממה שיקרה אם הספרדים יפלשו. סיפורים על פשיטת אנטוורפן
בשנת 1576, שבו הספרדים בראשותו של סנצ'ו ד'אווילה אנסו, עינו ורצחו עד 17,000 אזרחים, היו עשן עבור מחזאים ומדפיסים כמו ג'ורג' גסקוין ושקספיר. הראשון זכר לראות אזרחים באנטוורפן טבעו, נשרפו, או עם מעיים תלויים כאילו הם היו בשיעור אנטומיה. מעטים היו האנגלים, נשים וילדים שהטילו ספק בכך שהם יעמדו בפני גורל דומה אם הארמדה תנחת.