התייחסו לקטע הבא ואז ענו על השאלה שאחריו באותה שפה כמו הקטע:  קטע: ג'ורג' השלישי קיווה ש"לשון הרוע לא תצייר את כוונותיי בצבעים שהיא מעריצה, וגם לא למלכודת לא לשבח אותי מעבר למה שמגיע לי", אבל במוח הפופולרי ג'ורג' השלישי היה גם שד וגם שבח. למרות שהיה פופולרי מאוד בתחילת שלטונו, עד אמצע שנות ה-1770 איבד ג'ורג' את נאמנותם של המתיישבים האמריקאים המהפכניים, אם כי ההערכה היא כי כמחצית מהמתיישבים נשארו נאמנים. התלונות בהכרזת העצמאות של ארצות הברית הוצגו כ"פגיעות חוזרות ונשנות" שהוא ביצע כדי להקים "טירניה מוחלטת" על המושבות. המונחים של ההצהרה תרמו לתפיסת הציבור האמריקאי של ג'ורג' כטירון. תיאורים עכשוויים של חייו של ג'ורג' השלישי נופלים לשני מחנות: האחד מציג "גישה שולטת בחלקו האחרון של שלטונו, כאשר המלך הפך לסמל מכובד של התנגדות לאומית לרעיונות הצרפתיים ולכוח הצרפתי", ואילו השני "הוציא את השקפותיהם על המלך מהמאבק המפלגתי המר של שני העשורים הראשונים של שלטונו, והם הביעו בעבודותיהם את השקפות האופוזיציה". בהתבסס על האחרון משתי ההערכות הללו, היסטוריונים בריטים של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כגון טרווליאן וארסקין מיי, קידמו פרשנויות עוינות של חייו של ג'ורג' השלישי. עם זאת, באמצע המאה העשרים, עבודתו של לואיס נאמיאר, שחשב שג'ורג' היה "מאויש מאוד", החלה להעריך מחדש את האיש ואת שלטונו. חוקרים של המאה העשרים המאוחרת יותר, כמו באטרפילד ופרס, ומקאלפין והאנטר, נוטים להתייחס לג'ורג' באופן סימפטי, רואים בו קורבן של נסיבות ומחלה. באטרפילד דחה את הטיעונים של קודמיו הוויקטוריאנים בזלזול מוחלט: "ארסקין מיי חייב להיות דוגמה טובה לאופן שבו היסטוריון יכול ליפול לטעות באמצעות עודף של גאונות. היכולת שלו לסינתזה, והיכולת שלו להתחבר בין החלקים השונים של הראיות... הובילו אותו לעומק יותר...  שאלה: באיזו תקופה המלך ג'ורג' איבד פופולריות בקרב המתיישבים האמריקאים?
אמצע שנות ה-1770