סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) לפני שישה חודשים השבוע, עומר קיבל שיחת טלפון מבוהלת מחברו וחברו ללימודים. "הייתי במעונות שלי כותבת עבודה וחברה שלי התקשרה אלי נואשת מהאוטובוס. הוא אמר שהם נורו על ידי המשטרה", הסביר עומר. הוא לא שמע מהחבר שלו מאז. עומר הוא תלמיד בקולג' הכפרי ללימודי מורים של ראול איסידרו בורגוס באייוצ'ינפה, במדינת גררו. חברו הוא אחד מ-43 תלמידים שנעלמו בכפייה בספטמבר 2014. ככל שחלפו הימים והשבועות, הרשויות המקסיקניות התייאשו והסתירו. למרות תשומת הלב העולמית בנושא, הם, במשך חודשים, לא הצליחו לחקור כראוי את כל קווי התיק, במיוחד את ההאשמות המדאיגות של שותפות של כוחות חמושים. בינואר, נסעתי לקולג' אייוצינפה. שם, באולם המכללה, מוקף ציורי קיר של המנהיגים המהפכניים של מקסיקו, פגשתי את משפחותיהם של הסטודנטים הנעלמים. בחצי השנה האחרונה, אמהות, אבות, אחיות ואחים, כמו גם קרובי משפחה אחרים וחברי קהילה, ערכו קמפיין ללא הרף, דורשים תשובות מהרשויות על מה שקרה לאהוביהם. זו הייתה פגישה רגשנית וקשה; היו דמעות של עצב ואכזבה. אמהות ואבות דיברו על ספירת שניות מאז שהם ראו את בניהם בפעם האחרונה, והביעו תסכול על האופן שבו הם ובניהם הוצגו כבעלי צרות על ידי הרשויות והתקשורת. אלה אנשים שחיו בעוני, קהילותיהם הנטושות באופן היסטורי על ידי המדינה; עבור רבים, הבן החסר שלהם היה הראשון במשפחותיהם ללכת לבית הספר. עכשיו, כל כך הרבה תקוות וחלומות נהרסו. הייתי עד לכל מיני טרגדיות אנושיות, אבל יש מעט דברים שיכולים להיות כואבים כמו העינוי של לא לדעת איפה אהוב. החודשים האחרונים היו רכבת הרים עבור המשפחות האלה, וכולנו שתומכים ומלווים את המאבקים שלהם. אבל גורם קבוע היה כישלון הממשלה המקסיקנית להגיב...
לפני שישה חודשים, 43 סטודנטים מאוניברסיטת Ayotzinapa במקסיקו נעלמו. אריקה גווארה רוסאס: זה מזעזע כי הרשויות המקסיקניות לא מצאו אותם.