בשנות ה-70 לפנה"ס, בעקבות מלחמת האזרחים בין המפלגה האריסטוקרטית של סולה ושרידי תומכי מריוס וסינה, הפופוליסטי הרומי קווינטוס סרטוריוס סירב לוותר על ספרד לדיקטטורה הסולנית. ההתנתקות שלו עוררה את מלחמת סרטוריאן, שבמהלכה היו המשטרים הקלטים בגאליה הים תיכונית נתונים לגביית חיילים וזכויות בכפייה כדי לתמוך במאמצים הצבאיים של מטלוס פיאוס, פומפאיוס מגנוס ("פומפיי הגדול") ומפקדים רומאים אחרים נגד המורדים. חלק מהקלטים, כולל אולי הלביים וולקאי ארקומיסי, תמכו בסרטוריוס. לאחר שהרומאי המורד נרצח, מטלוס ופומפאיוס הצליחו להכריז על ניצחון, וההלביים והוולקים נאלצו לוותר על חלק מהאדמות שלהם לעיר-מדינה היוונית מאסיליה (מרסיי של ימינו), בעלת ברית עצמאית ונאמנה של רומא במשך מאות שנים, הממוקמת אסטרטגית בפה של נהר הרון ותומכת נאמנה של פומפאיוס. במהלך מלחמות הגאלים של קיסר, אף אחד מה"ציוויטאטים" הגאלים בתוך מחוז נרבונז לא הצטרף למרד הפאן-גאלי של 52 לפנה"ס
, ולא מעורב בכל מעשים מדווחים של עוינות נגד כוחות רומאים. ולרייה ההלביים, למעשה, משחקים תפקיד מרכזי באבטחת אחוריו של קיסר צבאית נגד ורסינגטוריקס, ששלח כוחות לפלוש לשטח ההלבי. ב-1861 הוא כתב היסטוריה של ה-Vivarais, Abbé Rouchier משער כי קיסר, רואה את השימושים האסטרטגיים של שטח Helvian על גבול המחוז הרומי לאורך נתיב מרכזי למרכז גאליה, טיפח את Valerii על ידי תיקון אמצעי העונש שננקטו נגדם על ידי פומפאיוס. קיסר מזכיר את החרמת הקרקע ב"בלום סיוויל" שלו, בעוד שהוא מחמיא בזהירות כל פעולה שנעשתה על ידי חבריו הנאמנים של הלביה נגד רומא בשנות ה-70.