סיכום המאמר:  זוג נעליים צבעוניות, כל כך רועשות שהן היו אמורות לבוא עם סתמי אוזניים, מוצעות על ידי גבר בחלוק רועד. <unk>אתה רוצה? אתה קונה? ממש טוב, אדוני! מאוד, מאוד זול! לא רציתי, עניתי, לא הייתי קונה. ניערתי את ראשי והלכתי מהר. עם זאת, בחלק זה של העולם, סירוב לקנות מתפרש ככלי מיקוח ערמומי. ברור שאני בטח רציתי זוג נעליים צבעוניות... והעזיבה המהירה שלי פשוט פירושה שקיוויתי להוריד את המחיר. סוחר מציג עם נעלי ברוך בתוך קסבה במרוקו (תמונה מהספרייה) הוא מיהר אחרי, נעלי ברוך מורחבות. לא, באמת, התעקשתי, למעשה כבר יש לי זוג נעליים יפות. אבל הוא לא היה מסרב. כמה אתה משלם, אדוני? המחיר הטוב ביותר. אתה אומר. סיבוב של מרכזי מרקח, הקניונים המצטופפים במדינה מצפון לכיכר דג'מא אל-פנה המפורסמת, הוא חוויה מתישה ולפעמים מדאיגה. אם יש משרד מרוקאי של סחר הוגן - לא סביר, אני מנחש - צוונו אינו מתרחב לסוקים, ואל תחשבו אפילו לחזור על החזר ללא השטויות בסגנון M&S. המקבילה הבריטית הקרובה ביותר לרוח-שבור למסוכנים שאני יכול לחשוב עליה היא הרגע הזה של ייאוש קיומי באיקאה, שבו אתה מאבד את הכיוון שלך באורות, ומתחיל לחשוב שאולי לעולם לא תמצא את הדרך החוצה. סיבוב השוקים של מרקכש הוא חוויה מתישה ולפעמים מדאיגה. זכרו, המסתורין של השוק תמיד היה רומנטי מדי. "בואו איתי לקסבה ונעשה מוזיקה מתוקה" הוא בדרך כלל אמור להיות השורה הקטלנית מהסרט "אלג'יר" משנת 1938. בה, צ'ארלס בויר מגלם את גנב התכשיטים פפה לה מוקו, שמשתמש בשוק העירייה כמסתור ומתפתה על ידי היופי המדהים של השחקנית השותפה שלו, היידי לאמר. למעשה, השורה הזאת ממש שימשה על ידי סקינק הקריקטורה הצרפתית פפה לה פיו ב"לוני טוניס" המאוחרת של אלג'יר. איפה עוד מלבד הוליווד יכול סקונק מצוייר לנהל להוכיח יותר בלתי נשכח מאשר צ'ארלס בויר? ובכל זאת...
תמצאו שילוב מעניין של תרבויות צרפתיות וערביות במרקש. השוק ליד כיכר דג'מה אל פנה הוא עכשיו תוספת אופציונלית בעיר. עכשיו אתה יכול עכשיו ליהנות מפסקות שיק מרקץ במקומות נופש מגניבים.