ב-1952, אייזנהאואר נכנס למירוץ לנשיאות כרפובליקני כדי לחסום את המדיניות החוץ הבידודית של הסנטור רוברט א' טאפט; טאפט התנגד לנאט"ו ולא רצה שום קשרים זרים. אייזנהאואר ניצח בבחירות האלה ובבחירות של 1956 בהפסד אדיר, בשתי הפעמים ניצח את אדלאי סטיבנסון השני. המטרות העיקריות של אייזנהאואר במשרד היו לעצור את התפשטות הקומוניזם ולהפחית את הגירעון הפדרלי. ב-1953, הוא שקל להשתמש בנשק גרעיני כדי לסיים את מלחמת קוריאה, ואולי איים על סין בהתקפה גרעינית אם לא יגיעו להפסקת נשק במהירות. סין הסכימה והפסקת נשק התוצאה אשר נשארה בתוקף. מדיניות המבט החדש שלו של הרתעה גרעינית העדיפה כלי נשק גרעיניים זולים תוך צמצום המימון עבור דיוויזיות צבא יקרות. הוא המשיך את מדיניותו של הארי טרומן של הכרה בטייוואן כממשלת סין הלגיטימית, והוא זכה באישור הקונגרס של החלטת פורמוזה. הממשל שלו סיפק סיוע גדול כדי לעזור לצרפתים להילחם בקומוניסטים הווייטנאמיים במלחמת הודו-סין הראשונה. אחרי שהצרפתים עזבו, הוא סיפק תמיכה כספית חזקה למדינה החדשה של דרום וייטנאם. הוא תמך בהפיכה צבאית שינתה את המשטר באיראן
וגיואטמלה בפיקוח הממשל שלו. במהלך משבר סואץ של 1956, הוא גינה את הפלישה הישראלית, הבריטית והצרפתית למצרים, והוא אילץ אותם לסגת. הוא גם גינה את הפלישה הסובייטית במהלך המהפכה ההונגרית של 1956, אך לא פעל. לאחר שהאיחוד הסובייטי שיגר את הספוטניק ב-1957, אייזנהאואר אישר את הקמת נאס"א, שהובילה למירוץ לחלל. הוא העביר 15,000 חיילים במהלך משבר לבנון ב-1958. לקראת סוף כהונתו, הוא לא הצליח לארגן פגישת פסגה עם הסובייטים כאשר מטוס ריגול אמריקאי הופל מעל ברית המועצות. הוא אישר את הפלישה למפרץ החזירים, שהושאר לג'ון קנדי לבצע.