לקראת סוף המאה ה-19, אל-פדל הפך למחצה מאושב; הם התיישבו בכפרים שונים בגולן, אך המשיכו לרועה את עדריהם, בעוד שאמירם התיישב בדמשק והפך למעשה לאדון נוכח אשר גבה שכר דירה מאנשי השבט שלו. משפחת אל-פדל הודחה מבתיהן בעמק הולה ובגולן במהלך 1948
ו1967 מלחמות ערביות-ישראליות, בהתאמה, ורובם התיישבו בדמשק ובסביבתה. כתוצאה ממלחמות ושינויים חקלאיים סוריים שפיטרו את האמיר מרבית אדמותיו, יחסיו עם השבט עברו מבעלי קרקעות נדיבים למנהיג סמלי ונציג פוליטי. בשנות התשעים היו בסוריה עד 30,000 אנשי שבט אל-פדל (ללא לספור את אלה שהיו קשורים למאוואלי) יחד עם אוכלוסייה משמעותית במזרח לבנון.