הרפורמות שנערכו על ידי דנג ובני בריתו הובילו את סין בהדרגה הרחק מהכלכלה המתוכננת והאידיאולוגיות המאואיסטיות, פתחו אותה להשקעות זרות וטכנולוגיה, והכניסו את כוח העבודה העצום שלה לשוק העולמי, ובכך הפכו את סין לאחת הכלכלות הצומחות הכי מהר בעולם. בסופו של דבר הוא התאפיין כ"ארכיטקט" של סוג חדש של חשיבה המשלב אידיאולוגיה סוציאליסטית עם יזמות חופשית, המכונה "סוציאליזם עם מאפיינים סיניים" (היום ידוע כתיאוריית דנג שיאופינג). למרות שמעולם לא החזיק בתפקיד ראש המדינה או ראש הממשלה של הרפובליקה העממית של סין, או כמנהיג המפלגה הקומוניסטית הסינית, דנג נחשב בדרך כלל ל"ליבה" של הנהגת הדור השני של המפלגה הקומוניסטית הסינית, מעמד שנרשם בחוקה של המפלגה. דנג נבחר לאדם השנה של "טיימס" לשנים 1978 ו-1985. עם זאת, הוא קיבל ביקורת על כך שהורה על הפגיעה הצבאית בהפגנות כיכר טיאננמן ב-1989, כמו גם על כך שלא תיקן באופן יסודי את הטעויות של המהפכה התרבותית, אך זכה לשבחים על אישורו מחדש של תוכנית הרפורמות בסיור הדרומי שלו בשנת 1992, כמו גם על החזרה של הונג קונג לשליטה סינית בשנת 1997 ועל החזרה של מקאו
בשנת 1999.