כתוב המשך לקטע זה - באותו חודש, בעיר הסומגייט באזרבייג'ן, כנופיות אזרביג'ניות החלו להרוג חברים של המיעוט הארמני. חיילים מקומיים ניסו לרסן את המהומות, אבל הותקפו על ידי ההמונים. הפוליטביורו הורה על הכניסה של כוחות נוספים לעיר, אבל בניגוד לאלה כמו ליגצ'וב שרצו הפגנת כוח מסיבית, גורבצ'וב קרא למתינות. הוא האמין שהמצב יכול להיפתר באמצעות פתרון פוליטי, ודחף לשיחות בין המפלגות הקומוניסטיות הארמנית והאזרחית. אלימות אנטי ארמנית נוספת פרצה בבאקו בשנת 1990. בעיות התעוררו גם ברפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של ג'ורג'יה; באפריל 1989, לאומנים ג'ורג'ים הדורשים עצמאות התנגשו עם חיילים
בטיבליסי, וכתוצאה מכך מספר מקרי מוות. רגש העצמאות גדל גם במדינות הבלטיות; הסובייטים העליונים של הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות האסטוניות, הליטואניות והלטביות הכריזו על "אוטונומיה" כלכלית מרוסיה והביאו אמצעים להגביל את ההגירה הרוסית. באוגוסט 1989, מפגינים הקימו את דרך הבלטי, שרשרת אנושית לאורך שלוש הרפובליקות כדי לסמל את רצונם לעצמאות. באותו חודש, הסובייט העליון של ליטא קבע כי הסיפוח הסובייטי של מדינתם ב-1940 היה בלתי חוקי; בינואר 1990, גורבצ'וב ביקר ברפובליקה כדי לעודד אותה להישאר חלק מהברית המועצות.