לאחר שביתת הנשק, גורז'יו חזר לעבודה על "העם הרומי", עד שהוא הודחק, הושפע, בעיני השליטים החדשים, עד סוף המלחמה באירופה
שניים מאחיו נעלמו, נחשבו להרג, נלחמו עבור הגרמנים בחזית הרוסית. גורסיו עכשיו הוציא את עצמו ל"קורס האונורום" שהוא היה מוסמך היטב. עם החזרה לממשלה דמוקרטית, הפילוסופיה הפוליטית שלו הפכה גלויה יותר. הוא מעולם לא היה קומוניסט, אך גם לא ניתן היה להטעות בו כ"כריסטיאן-דמוקרטי" איטלקי. הצטרפות למפלגה פוליטית הייתה עלולה לסכן את עצמאותו כעיתונאי, וזה לא היה משהו שהוא אי פעם עשה, אבל הגישות שלו נוטות להתאים עם אלה של השמאל הליברלי, או עם הסוציאל-דמוקרטיה שהיתה עכשיו עולה או חוזרת ככוח פוליטי גדול במקום אחר במערב אירופה. במבט לאחור ניתן לראות את גורסיו כחלק מ"כוח שלישי" מרכז-שמאל שהחל להגדיר את עצמו בעקבות המלחמה, ובמהלך שנות החמישים רכש משהו של תפקיד "אתי" עם פנייה גוברת אל האלמנטים בעלי הנטייה האינטלקטואלית יותר של דעת הקהל. בתוך הממסד התקשורתי החדש של איטליה, נציגים אחרים של נטייה זו, מוגדרת באופן רחב, כללו חברים ועמיתים כמו מריו פאנונציו, אריגו בנדטי, אנניו פלאיאנו ואוג'ניו סקאלפרי. מספר מגזינים ועיתונים חדשים בעלי תפוצה רחבה בעלי נטייה ליברלית רופפת הושקו או שוחררו מחדש בעידן הפוסט-דמוקרטי, ביניהם L'Europeo, Il Mondo וLa Stampa. ויטוריו גורסיו היה תורם קבוע לכל אחד מהם.