סיכום המאמר:  האם המזרח התיכון היה טוב יותר תחת דיקטטורות? זה בהחלט מפתה לחשוב כך כשמסתכלים על הסכסוכים באזור היום, מימן ללוב לסוריה. שלוש המדינות הללו עקבו אחר מסלולים שונים מאז תחילת האביב הערבי ב-2011, אבל מה שיש להן במשותף עכשיו הוא חוסר יציבות שלא צפוי להתגבר עליה בטווח הקצר. בעוד חוסר היציבות הזה גורם למערב - במיוחד לארה"ב - להרגיש לא בנוח, היא גם תוצאה ישירה של עמדת המערב כלפי דיקטטורות באזור לפני ובמהלך האביב הערבי. קוצר הראייה של המערב בטיפול במזרח התיכון לאורך ההיסטוריה המודרנית שלו תרמה ישירות להרס הנוכחי שלו. לפני 2011, מה שהמערב העריך ביותר במזרח התיכון היה יציבות ולא דמוקרטיה. דיקטטורות ערביות נסבלו במשך עשרות שנים למרות אכזריותן כי הן שירתו את האינטרסים הכלכליים, הפוליטיים והביטחוניים של המערב. במצרים, חוסני מובארק נחשב למגדל השלום עם ישראל. בליביה, מואמר קדאפי ששינה את דרכו, התפלל להסכמי השקעה ומסחר פוטנציאליים. בסוריה, בשאר אל-אסד היה מנהיג צפוי ששימר את רמת הגולן כשטח חופשי ממאבקים. בתימן, עלי עבדאללה סאלח נחשב לבעל ברית נגד אל-קאעידה. דיקטטורות שמרו על הסטטוס קוו ניתנת לניהול. הדיכוי הממשלתי של האקטיביזם והקולות החלופיים של החברה האזרחית והתקשורת העצמאית גרם לכך שההחלטות מלמעלה לעומק נדירות היו נתונות לערעור. זה כמעט הבטיח שהאינטרסים המערביים ימלאו את תפקידם ללא יותר מדי סיבוכים. בתמורה, דיקטטורים ערביים נהנו מהסיוע הפיננסי והצבאי המערביים והבטחות פוליטיות. תימן הייתה תמצית הדינמיקה הזו. סאלח חיזר והיה מחוייב על ידי דיפלומטים אמריקאים שהסתירו עין על העבירות שלו, החל מהבריחת נשק ועד לאלץ עסקים חדשים לכלול אותו כ"שותף" כדי שיוכל להבטיח חתך ברווחים, בעוד שרוב הימנים חיו מתחת לקו הלחם. איך הגענו...
חטיב: המערב תמך בדיקטטורים במזרח התיכון עד שזה הפך לא טעים בשנת 2011. חטיב: היעדר תוכנית של המערב להשלכות של דיקטטורות היה קטסטרופלי.