סיכום המאמר:  לפני כמה שבועות, לאחר הניצחון של צ'לסי 1-0 על אברטון, צוות התמיכה של טוויטר נקט בפעולה מהירה ומחליטה על סדרה של ציוצים לא נעימים. ב-10 בפברואר 2015, משתמש אחד כתב "אני מקווה שתתקלע לבעיה" בתגובה לחלק שכתבתי על תגובתו של ברניסלאב איבנוביץ' למחליף של אוורטון, ג'יימס מקארתי. באותו יום, אוהד ארסנל שלח את ההודעה "הרג את עצמך", מבלי אפילו להתייחס לכל מה שכתבתי על המועדון. זו לא הייתה חוויה ייחודית. ברניסלאב איבנוביץ' התמודד עם ג'יימס מקארתי בשינוי כועס במהלך ניצחון צ'לסי על אוורטון... האירוע, נקודת התלקחות העיקרית במשחק בסטמפורד ברידג' בחודש שעבר, היה מכוסה עיתונאים... ובנקודה זו משתמשים בטוויטר לקחו את זה כהזמנה להצטרף למסיבה. לחץ כאן כדי לעקוב אחר ניל אשטון בטוויטר. היו דברים גרועים יותר, הרבה יותר גרועים, אבל פרסום הפרטים המדכאים, שהביאו את אחד מבני המשפחה שלי אל התחום הציבורי, היה פגיעה בפרטיות - והחשבונות המעורבים, יחד עם רבים אחרים באותו שבוע, הושעו על כך שהם הפרו את כללי הטוויטר. המוטיבציה מאחורי הקטע הזה היא כי מנהל הספורט של הדיילי מייל היה באמת נדהם על ידי הסולם ורעל מוחלט של ההתקפות שיכולות להתרחש בפורום הזה. זהו חייו של כתב כדורגל ב-2015, להתעורר עם הודעות חסרות הבחנה בכל בוקר באותה דרך רגילה שבה אתה בודק את הטלפון שלך עבור הודעות. רשתות חברתיות צריכות להיות תיאטרון לדיון בריא, הזדמנות להדביק בכוח כמה רעיונות או דעות על ספורט שרבים מאיתנו הקדישו את חיינו אליו. למרבה הצער, טוויטר הפך לפיל בחדר, הנושא היחיד שאנחנו לא מוכנים לדון בו לעומק, כי ההודאה שהמדיום יכול להיות מעמיס מבחינה פסיכולוגית נתפסת כחולשה. להתעצבן, לגדול קצת, וכל הדברים האחרים שאנשים אומרים כשהם לא מסוגלים לקבל את זה אלה הם סוגיות רציניות להתמודד. החוויות המתוארות לעיל אינן חדשות בשום אופן: בלילה...
משתמשים בטוויטר ממהרים למתוח ביקורת על עיתונאים על תגובתם למשחקים. ההודעות יכולות להיות מאיימות וכוללות בני משפחה. מדיה חברתית צריכה להיות תיאטרון לדיון בריא ולהביע דעה. רבים יתווכחו שעיתונאים, עם הזכויות שאנו נהנים מהן, הם טרף הוגן.