כתוב המשך לפסקה זו - לאחר שביתת הנשק
ביוני 1940, הפרוטקטוראט הצרפתי של טוניסיה הפך לחלק מצרפת של וישי, המדינה הצרפתית החדשה שנשלטה על ידי השותף למרשל פיליפ פטן במהלך כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. תחת שלטונו של משטרו של פטן, היהודים בווישי צרפת ובישי טוניסיה היו כפופים לשני "מדיניות היהודים" האנטישמיות (מדיניות היהודים של 3 באוקטובר 1940 ו-2 ביוני 1941), כמו היהודים בצרפת היבשתית. לפיכך, חקיקה אפלה הגדירה את היהודים, הגבילה אותם בשירות הציבורי, במוסדות החינוך והעיתונאות, ובמקצועות החופשיים (numerus clausus), ספרה אותם (מפקד יהודי), ואילצה אותם לרשום את רכושם כדי שיאריזו בהמשך. כתוצאה מכך, היהודים מצאו את עצמם במעמדם הנחות של "מקומיים" ונעשו עניים. באוגוסט 1941, קסבייה ואלט, ראש המשרד לענייני יהודים ("Commissariat Général aux Questions Juives"), הגיע מצרפת המטרופולינית כדי לבדוק את העניין של השאלה היהודית. על פי מאמר באתר של מוזיאון הזיכרון לשואה בארצות הברית (USHMM) "היסטוריה השואה בשלושת הטריטוריות הצפון אפריקאיות של צרפת (שלושת המחוזות, 91, 92 ו-93, באלג'יריה הצרפתית, שני הפרוטקטוראטים הצרפתיים של מרוקו וטוניסיה) קשורה באופן ישיר לגורל צרפת בתקופה זו". חוקר השואה מרטין גילברט ציין כי רדיפת היהודים בצפון אפריקה הצרפתית הייתה חלק בלתי נפרד מהשואה בצרפת. מרוקו הצרפתית, אלג'יריה וטוניסיה בשטחים אירופיים בצפון אפריקה נחשבו לחלק מאירופה, על פי מסמך צרפתי וגרמני הרלוונטי לפתרון הסופי של השאלה היהודית.