סיכום המאמר:  ג'קיטה גונזלס עדיין מנסה להתקשר לבעלה בטלפון הנייד שלו. זוג נעלי עבודה עדיין יושב מחוץ לדלת הראשית של ביתם בקואלה-למפור, מחכה שיחזירו אותו. המדים שלו עדיין תלויים בארון. 12 חודשים לאחר שטיסת מלזיה 370 נעלמה ללא עקבות, גונזלס לא ויתר על התקווה. היא לא יכולה. גם לא הילדים שלה, בני משפחה אחרים וחברים. לא עד שיש כמה ראיות חד משמעיות על גורלו של המטוס - בדרך זו או אחרת. "פעם לפעם אני מתקשרת לטלפון שלו והוא נכנס לתא הקולי", היא אומרת. "אתה אף פעם לא יודע, הוא עלול להרים את זה, או מישהו שיש להם היה נותן להם את הטלפון ואתה יודע, התקווה עדיין שם". היא לא לבד. משפחות הקורבנות שדיברנו איתן נאחזו באמונה הזעירה ביותר ש-MH370, שנעלמה בקושי שעה לאחר טיסה מקואלה-למפור לבייג'ינג ב-8 במרץ בשנה שעברה, לא התרסקה ו-239 הנוסעים והצוות על הסיפון בחיים. "אין ראיות אומר שיש עדיין קצת תקווה. אנו מנצלים את התקווה הזאת כדי להמשיך יום אחר יום", אומר גונזלס. אבל היא חיה חיים במבוי סתום. לא יוכלו ללכת קדימה ולא לחזור אחורה. ביתה הנוח בפרברים של עיר הבירה של מלזיה נותר כמעט אותו הדבר מאז שבעלה של כמעט 30 שנה, פטריק גומס, עזב לעבודה בערב ה-7 במרץ כמנהל המטען הראשי על טיסת ה-MH370 שנסעה לעיר הבירה הסינית. הסימן האמיתי היחיד שהזמן עבר, בין התמונות המשפחתיות והלוחות המנצחים את הישגי העבודה של בעלה, הוא עיתון על ערימה בסלון עם המילה "אבוד" מונחת על העמוד הראשון. קו החיים של גונזלס, מלבד המשפחה, היא העבודה שלה. היא מנהלת בית ספר פרטי ומרכז לינה לכ-70 ילדים ומבלה שם כ-12 שעות ביום. היא אומרת שהעסוקות שומרת עליה על השכל. אבל לא עובר יום שהיא לא חושבת על פטריק. "אני יכול להיות נהג ואני רק צריך לעצור את הכביש ולבכות. בכל מקום שאני הולכת אני רואה את פטריק", היא אומרת. "בבית שלנו,
בעלה של ג'קיטה גונזלס היה חבר בצוות הטיסה ב-MH370. היא אומרת שהיא לא מסוגלת להמשיך הלאה עד שהיא יודעת מה קרה למטוס. היא אחת מהקרובים הרבים של הנוסעים אשר כועסים על האופן שבו הרשויות התייחסו אליהם.