סיכום המאמר:  אולקסיס גונזלז הולך לאט ועם היסוס, תוך שימוש בקיר החיצוני של ביתו כדי לשמור על איזון. "אני מתרגל לתותב", אומר בן ה-16. הוא מנסה לחייך, אבל מבט עצוב חוזר במהירות אל פניו. כשהיה בן 15, גונזאלז קיבל החלטה ששינתה את חייו לנצח - לעזוב את אומואה, כפר עני בהונדורס, עם חלומות להגיע לארצות הברית. בסוף הנסיעה -- כ-2,500 ק"מ דרך מקסיקו וגואטמלה -- הוא ראה תקווה, בית ספר, עבודה והזדמנות לשלוח כסף הביתה. "לפעמים אין לנו אפילו אוכל לאכול, ואני גם רציתי לקבל השכלה גבוהה", אומר גונזאלז. אמו גידלה לבד תשעה ילדים, ועבדה במשרות זמניות במסעדות ובשדות הסמוכים. הם גרו בחדר אחד, בבית עפר עם רצפת עפר שנבנה על גבעה תלולה ומוצלחת. תרנגולות שגדלו לצורך מזון הסתובבו סביב המבנה. גונזלז אומר שאביו עזב את המשפחה כשהיה ילד קטן. כאשר גונזלז עזב בינואר 2014, הוא לא ביקש את אימו רשות. הוא השאיר רק מכתב שמספר לה על התוכניות שלו. "לא הייתי נותנת לו ללכת", אומרת אמו מרסדס מלנדז. "כשהוא עזב הלכתי לחפש אותו בכל מקום". היא אפילו הלכה לקורינטו בגבול הונדורס-גואטמלה כדי לשאול את הרשויות אם הם ראו אותו, היא אומרת. גונזאלז אומר שהוא נסע דרך היבשה דרך הונדורס וגואטמלה עם בן דודו בגיל העשרה. הם לקחו את האוטובוס וגם הלכו והגיעו במקומות מסוימים. כשהגיעו למקסיקו, הם עלו על רכבת המטען שהמהגרים מכנים "החיה". מהגרים מקבלים נסיעה מסוכנת, אבל חינם, כשהם דבקים בחלק החיצוני של הרכבת. כנופיות אלימות לפעמים עולות לרכבת כדי לאנוס, לשדוד ולהרוג מהגרים. אלה שאין להם כסף לשלם את הגנגסטרים הם נזרקים, לפעמים למוות שלהם בתהומות עמוקות או סלעים חדים. גונזלז אומר שהוא מעולם לא התמודד עם כנופיות. נראה שהדברים מסתדרים טוב בשבילו ובדודנו לזמן מה. הם נסעו בכמה ימים ברכבת והיו נרגשים...
נער מהונדורס מספר איך הוא איבד את רגלו בניסיון להגיע לארה"ב. הוא נפל מהחוץ של רכבת רועדת במקסיקו. זה טיול שניסה גם עשרות אלפי ילדים נואשים אחרים.