סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) אם בורות היא אושר, אז אמריקה חייבת להיות נרקומנית תענוגות, כי אנחנו בהחלט רודפים אחרי הדרקון הזה. הדוגמא האחרונה: בית ספר בניו יורק ביקש לחגוג את "שבוע השפות הזרות הלאומי" על ידי קריאת שבועת הנאמנות בשפה אחרת כל יום. יש לך אפשרות לנחש מה קרה ביום הערבי. התלונות הגיעו הן מהורים יהודים והן מאנשים שאיבדו משפחה באפגניסטן, על פי מפקד בית הספר. באיזו שפה מדברים באפגניסטן? לא ערבית. השפות העיקריות הן דרי ופשטו. אולי התלונה הזאת מראה מדוע אנו זקוקים ליותר חינוך, לא פחות. למרבה הצער, זה לא היה מקרה בודד. מוקדם יותר השנה בפלורידה, הורים התרגשו כי בית ספר לימד על האיסלאם בשיעור היסטוריה. ויש סיפורים קבועים על "אמריקאים" שנעלבו על ידי קריאת ההתחייבות בספרדית. בגלל ההתנגדות, תלמידי פיין בוש לא ישמעו את ההתחייבות באיטלקית, ספרדית, יפנית או צרפתית, כפי שתוכנן. זה שהם נשללו מאמץ פדגוגי כזה זה מספיק רע. מה שגרוע יותר הוא שמחלקת בית הספר חשבה שהיא חייבת להתנצל. הצהרת המחוז הייתה כניעה לבורות. "הכוונה הייתה לקדם את העובדה שאלו שמדברים שפה אחרת מלבד אנגלית עדיין מתחייבים לברך את המדינה הגדולה הזו. אנו מתנצלים בכנות בפני כל תלמיד, צוות או חברי קהילה שמצאו את הפעילות הזו לא מכובדת". במקום שתלמידי פיין בוש ילמדו על שפות ותרבויות אחרות, הם למדו ש"הווטו של המפריע" וסיפורים מזויפים של "פגיעה" עולים על פתיחות דעת וחיפוש אחר ידע. לפחות הם עושים זאת בחינוך האמריקאי המודרני. אולי זה לקח הכי טוב שנלמד עכשיו, כי ברגע שהם יגיעו לקולג', זה יהיה אפילו יותר גרוע. האוניברסיטאות שלנו היו פעם מקומות שבהם רעיונות היו בטוחים לפרוח, והלכנו לפקפק במה שידענו. כיום, הם מקומות שבהם רעיונות לא מועדפים כמעט אסורים. על פי תלמידים, מדינת דיקסי...
מחוז בית הספר בניו יורק ביטל את הניסוי שלו עם ההתחייבות לשבוע השפות הזרות הלאומי מרק רנדזה אומר שההתנגדות לגרסה הערבית הייתה ניצחון של בורות על חינוך.