סיכום המאמר:  גדלתי וצפיתי ב"תנו לבאבר". ברוב הפרקים, וורד קליבר היה חוזר הביתה מהעבודה בחליפה ובעניבה, והייתה שם אשתו ג'ון, תמיד במטבח, עם סינר לבן כמו הגדר בחוץ. ג'ון הכינה ארוחת ערב, כמובן, וורד, וולי והביוב ישבו ליד השולחן ואכלו. ככל שאני זוכר, ג'ון בדרך כלל ניקה. אולי פעם או פעמיים הילדים עזרו עם כלים. -אולי. הייתי צופה בהצגה בשחור לבן במהלך ארוחת הערב, יושב על הספה עם צלחת של אוכל על הברכיים שלי שלא היה מוכן על ידי אמא שלי. אמא שלי הייתה בלהקה הראשונה של הדור שלה של "אמהות עובדות". הייתה לה קריירה מוצלחת כמנהלת ב- AT&T ולאחר מכן Lucent Technologies. היא יצאה לעבודה מוקדם כל בוקר, אבל תמיד הייתה בבית בחמש או שש -- בזמן לבלות איתי, לא לבשל. גם לאבא שלי הייתה עבודה במשרה מלאה, ובכל חיי, אני לא זוכרת שהוא פתח קופסת מרק. הוא רק לאחרונה למד להשתמש במיקרוגל. שני ההורים שלי עבדו באותה מידה קשה, אבל לא היה ספק כשגדלתי שהבישול היה באחריות של אמא שלי -- אפילו אם זה אומר לקנות ארוחות מוכנות מהשוק החקלאי באלנטאון, לשטוף אותם בצלחת, ללחוץ על "התחל" ואז "התחל". במילים אחרות, בזמן שאכלתי ארוחת ערב בשנות ה-80 בזמן שצפיתי בתוכנית טלוויזיה המבוססת על החיים בשנות ה-50, היה קל לראות שחלק מהדברים השתנו וחלקם לא. החיים בתוך הבית - אוכל, כלים, ניקוי, סידור, בגדים, היגיינה - היו באחריות של אמא שלי, בדיוק כמו של ג'ון קליבר. מחוץ לבית -- הדשא, המכוניות, כל מה שנעשה או מאוחסן במוסך, ספורט, רכיבה על אופניים -- זה היה התחום של אבא שלי. וכדי להיות ברורים, כאשר המכונית הייתה מתפרקת, זה היה עניין גדול, אבל אחד שהגיע הרבה פחות לעתים קרובות מאשר הצורך שלנו בארוחות ולכבסה. הלידה היומיומית הזאת הכבידה יותר על אמא שלי. הסוציולוג ארלי ראסל הוצ'ילד כינה את זה "המשמרת השנייה": איך אף על פי יותר ויותר נשים החלו לעבוד מחוץ לבית, הן היו...
עשרות שנים אחרי "תנו את זה לבובר", נשים עדיין נושאות את רוב עבודות הבית, טיפול בילדים. היא אומרת שדחיפה חדשה של שירות ציבורי נועדה לעסוק בגברים בחלוקת עבודות אלה, ומעודדת גברים צעירים לעשות את אותו הדבר.