מלא את המשפט הבא:
רעידת האדמה הנוראית שהרסה את ליסבון ב-1 בנובמבר 1755, שינתה לתמיד את תפקידו של פרז. האופרה דה טהגו נהרסה שישה חודשים לאחר הפתיחה והבית המשפט נסוג מהתיאטראות. לא הוצגו אופרות בשבע השנים הבאות, ולאחר מכן רק באופן פחות מרהיב. במהלך 23 השנים האחרונות של חייו, פרז כתב רק שלוש אופרות חדשות. במקום זאת, הוא חיבר כמות עצומה של מוזיקה לכנסייה, המכסה כמעט את כל הטקסים והפרקטיקות של שתי הקפילות המוזיקליות העיקריות של ליסבון, המלכותית והסמינריו דה פטריארקל. הוא מעולם לא עזב את פורטוגל, כך שההערכה הבינלאומית שלו ירדה לאט לאט. עם זאת, גרבר ציין כי מאז 1766 יצירותיו של פרז היו ידועות וביקוש בגרמניה וכי בשנת 1790 הוא היה "אחד המלחינים המפורסמים והאהובים ביותר בין המאסטרים האיטלקים... אחד המלחינים האחרונים ששימרו על קפדנות הקונטרפונט". ג'יי. סי. קראוז ציין את האסה, פרז ופייסילו כדוגמאות מספקות. ב-1774 הפך פרז על ידי הצבעה לחבר באקדמיה ללונדון למוזיקה עתיקה, והייתה לו היצירה המלאה היחידה שהודפסה בחייו, "Mattutino de' Morti" (הסט השלישי שלו של משרד המתים), שפורסם שם על ידי ברמן. המוזיקה שלו, במיוחד הדתית, הועתקה באופן נרחב באיטליה. בארבע השנים האחרונות לחייו סבל פרז ממחלה כרונית, ובסופו של דבר איבד את ראייתו, אך המשיך להלחין. ב-1778 הפכה תלמידה שלו, המלכה מריה הראשונה מפורטוגל, אותו לאביר מסדר המשיח; כאשר הוא מת בליסבון, היא הזמינה לוויה מפורטת על חשבון הכתר.