התייחסו לקטע הבא ואז ענו על השאלה שאחריו באותה שפה כמו הקטע:  מעבר: בנוסף לשעוני מים, מכניים, ונרות, השתמשו בשעוני קטורת במזרח הרחוק, והם נוצרו בכמה צורות שונות. שעוני ניחוח שימשו לראשונה בסין בסביבות המאה השישית; ביפן, אחד עדיין קיים בשוסיין, למרות שהדמויות שלו אינן סיניות, אלא דבנאגרית. בשל השימוש התדיר שלהם באותיות דבנאגרי, המצביעות על השימוש שלהם בטקסים בודהיסטיים, אדוארד ה. שפר הניח שעוני הבושם הומצאו בהודו. אף על פי שהם דומים לשעון הנרות, שעוני הבושם נשרפו באופן שווה וללא להבה; לכן, הם היו מדויקים יותר ובטוחים יותר לשימוש בתוך הבית. נמצאו מספר סוגים של שעוני הבושם, הצורות הנפוצות ביותר כוללות את מקל הבושם ואת חותמת הבושם. שעון מקל ניחוח היה מקל ניחוח עם מידות; רובם היו מעוצבים, לפעמים עם חוטים, עם משקולות מחוברות, במרווחים שווים. המשקולות היו נופלות על צלחת או גונג למטה, סימן לכך שחלף זמן מסוים. חלק משעוני הבושם הוחזקו בצלחות אלגנטיות; השתמשו גם בצלחות עם תחתית פתוחה, כדי לאפשר להשתמש במשקולות יחד עם הצלחת העיצובית. מקלות קטורת עם ריחות שונים שימשו גם כן, כך שהשעות היו מסומנות על ידי שינוי בריח. מקלות הבושם יכלו להיות ישרות או ספירליות; אלה ספירליות היו ארוכות יותר, ולכן נועדו לשימוש במשך תקופות ארוכות, ולעתים קרובות נתלו על גגות של בתים ומקדשים. ביפן, ג'ישה קיבלה תשלום על מספר סנקודוקיי (מקלות קטורת) שנצרכו בזמן הנוכחות שלה, נוהג שנמשך עד 1924. שעוני חותם קטורת שימשו באירועים ובמקרים דומים לשעון המקל; בעוד מטרות דתיות היו בעלות חשיבות עליונה, שעונים אלה היו גם פופולריים במפגשים חברתיים, והיו בשימוש על ידי חוקרים ואינטלקטואלים סינים. החותם היה דיסק מעץ או מאבן עם חריץ אחד או יותר בו הושם בו קטורת. השעונים האלה היו נפוצים בסין, אך יוצרו במספרים קטנים יותר ביפן. כדי להראות...  שאלה: מה הופך את שעוני הבושם לבטוחים יותר בפנים?
נשרף באופן שווה וללא להבה