היסטוריונים שפטו את פגיעותה של שושלת צ'ינג לאימפריאליזם המערבי במאה ה-19 בעיקר בשל חולשה הימית שלה; מאות שנים של בידוד מכוון פירושו כי הכוחות הימיים של צ'ינג היו מנוצחים באופן עצוב נגד עמיתיהם האירופאים. לעומת זאת, הצ'ינג השיגו הצלחה צבאית מסוימת נגד מערביים שנלחמו על הקרקע. ההיסטוריון אדוארד ל. דרייר הצהיר, "השפלות של סין במאה התשע עשרה היו קשורות באופן חזק לחולשה ולכישלונה בים. בתחילת מלחמת האופיום, לסין לא הייתה צי מאוחד ולא הייתה תחושה כמה פגיעה היא הייתה להתקפה מהים; כוחות בריטיים הפליגו והסתובבו לאן שהם רצו ללכת... במלחמת החצים
(1856-60), לא הייתה לסינים שום דרך למנוע מהמשלחת האנגלו-צרפתית של 1860 להפליג למפרץ ז'ילי ולנחות קרוב ככל האפשר לבייג'ינג. בינתיים, צבאות סיניים חדשים אם לא בדיוק מודרניים דחקו את המרדנות של אמצע המאה, הונחו את רוסיה להסדר שלום של גבולות שנויים במחלוקת במרכז אסיה, והביסו את הכוחות הצרפתיים על היבשה במלחמת סין-צרפת (1884-85). אבל התבוסה של הצי, והאיום הנובע מכך לתנועת ספינות הקיטור לטייוואן, אילצו את סין לסיים שלום בתנאים לא חיוביים".