מלא את המשפט הבא: "מררי בינתיים היה עסוק במפעלים ספרותיים אחרים". "פאולינה", סיפור בשירה, הופיע לקראת סוף 1787. "גיוון", שירה מפורטת, בשנה שלאחר מכן, וב-1789, "נקמה שאפתנית", דרמה, שבסיפור, דמויות ומצב היא פרסטיה של "מקבת". הוא מעולם לא הופיע. בתחילת אותה שנה הוא כתב את האודה להחלמת המלך שזכתה גברת סידונס ב-21 באפריל. אבל האירועים של
ה-14 ביולי בפריז נתן כיוון חדש לאנרגיות שלו, וצבעו את שארית חייו. מרי לא שפט את המהפכה הצרפתית, אבל שפט הכל על ידי זה; חבריו, עצמו, ספרות, אמנות, כל יחסים אזרחיים וחברתיים. הוא נסע מיד לפריז, ביקר באסיפה, שם ראה "כמה בלגן, אבל הכל מתוך קנאה", ובחזרה פרסם את "לורל החירות". השיר הועג על ידי וולפול, אשר נאחז בשמחה על "דמעות גוסמרי" שלו ו"אוקיינוסים משיניים". בשנת 1790, מרי הציג את עצמו כמועמד לתואר הפרס, אך עקרונותיו, שכבר היו בשיחה של העיר, הפכו את מועמדותו ללא תקווה; ולמרות שה"עולם" העביר הרים בשמו, בית המשפט היה כולו עבור פיי. בקיץ 1791 הוא היה שוב בפריז, הציג בפני האסיפה מאמר על "טבע הממשלה החופשית", והחזיר את היכרותו עם האמן דוד. ב-14 ביולי, האודה שלו על " נפילת הבסטיליה " נאמרה בפגישה בסטרנד של "1,500 ג'נטלמנים אנגלים", אוהדי המהפכה הצרפתית. שלושה חודשים קודם לכן, "לורנצו", הטרגדיה שלו, זכתה להצלחה קצרה בקובנט גארדן, ובאוגוסט 1791 הוא התחתן עם השחקנית הידועה אן ברונטון.