כתוב המשך לפרק זה - הסכם סירימה-שסטרי של 1964 והסכם סירימה-אינדירה המשלים של 1974 סללו את הדרך להחזרתם של 600,000 אנשים ממוצא הודי להודו. עוד 375,000 אנשים התקבלו כאזרחים של סרי לנקה, אשר גרם להם להיכנס למדיניות. הסכמי ההחזרה הללו היו מבשר חורבן של הקהילה הזו, שהתפתחה לקבוצה מורכבת עם תרבות ייחודית משלה. בשנות החמישים והשישים קהילה זו דרשה חינוך והכרה בתרבות הייחודית שלה. זה הביא את הופעתו של תודעה קהילתית ואת האמן של קהילה נפרדת. מעמד בינוני משכיל, המורכב מ מורים, אנשי איגודים מקצועיים ואנשי מקצוע אחרים החלו להופיע. היה קמפיין נמרץ לשיפור חברתי ולשפר את מתקני החינוך. הייתה רוח התנגדות גוברת. אנשים הרסו דרכונים הודים וסירבו לנסוע להודו. התנגדו להחזרתם. דעת הקהל הבינלאומית נחשפה נגד שלילת זכויות האזרחות. אנשי המטעים שלא היו מוכנים לעזוב, עניים, את האדמה שהבנו. הם היו מוכנים להתאחד עם הסינחלים ולקבל את המנהיגות של סרי לנקה בתנועת האיגודים המקצועיים. בבחירות הכלליות של 1977 הם הצליחו לבחור 11 מועמדים. זה עזר להופעתם של אנשי המטעים ככוח פוליטי, אבל הם התמודדו עם אלימות קהילתית ב 1977, 1983
ובשנת 2000. ב-1984-85, כדי לעצור את התערבותה של הודו בענייני סרי לנקה, ממשלת ה-UNP העניקה זכות אזרחות לכל חסרי המדינה. סאבומיאמורתי תונדמן המנוח היה מכשיר בשימוש בכוח הבחירות הזה בשיפור התנאים החברתיים והכלכליים של טאמיל ההר. מצבו של האנשים שחזרו להודו לא היה טוב.