סיכום המאמר:  ראש הממשלה דייוויד קמרון (מצטלם עוזב 10 דאונינג סטריט) אמר שהוא לא יגיש הצעה לכהונה שלישית. עבור רבים מהמנהיגים הגדולים ביותר בהיסטוריה שלנו, מילה אחת הייתה פשוט מעבר להם. מגלדסטון וצ'רצ'יל לטאצ'ר ולבלייר, הם לא יכלו להכריח את עצמם להיפרד. אז לפי הסטנדרטים ההיסטוריים, גילויו של דיוויד קמרון שאם הבוחרים ישלחו אותו בחזרה לדאונינג סטריט במאי, הוא ייפטר לאחר חמש שנים ויאפשר למישהו אחר להוביל את השמרנים לבחירות 2020, נחשב לפצצה אמיתית. במשך זמן מה, זה היה צפוי בווסטמינסטר. אבל אף אחד לא ציפה שהוא יגיד זאת בפומבי, ובוודאי אף אחד לא חשב שהוא יעשה זאת על סף אחד מהקמפיינים הבחירות הכי צפויים ולא צפויים בהיסטוריה. לא עבור מר קמרון הפרידה החגיגית בנאום לאומה. במקום זאת, הוא הודיע על כוונותיו בראיון חד פעמי עם עיתונאי של ה-BBC. זה היה לגמרי אופייני לאיש, התמצית של חוסר דאגה רגועה. אפילו הרטוריקה שלו נראתה לא רגילה במיוחד. הוא ציין כי תקופות כהונה הן "כמו חיטה מקושקשת: שתיים הן נפלאות, אבל שלוש עשויות להיות יותר מדי". מה שהופך את ההכרזה של מר קמרון כה יוצאת דופן הוא שאין פשוט תקדים היסטורי. הרוב הגדול של קודמיו ניסו להחזיק בכוח כמה שיותר זמן, והיה צריך לגרור אותם מהכהונה תוך כדי בעיטות וצעקות. מרגרט תאצ'ר, לדוגמה, הובילה את מפלגתה לבחירות הכלליות השלישיות ב-1987 עם הבטחה שהיא תלך "עוד ועוד" - הערה שהשמחה את מעריציה והרחיבה את מבקריה. מעט אנשים מפקפקים שאם היא לא הייתה מופלת בהפיכה ב-1990, היא הייתה מובילה את הטורי לבחירות רביעיות שנתיים לאחר מכן. אכן, אם ליידי הברזל הייתה עושה את דרכה, היא הייתה מובילה אותם אל המאה ה-21, גם כן. אבל גברת תאצ'ר הייתה רחוקה מלהיות יוצאת דופן. הטיטאן ויקטוריאני ויליאם גלדסטון הוביל את הליברלים לניצחון ב-1892 בגיל המדהים של 82, הרבה אחרי שרוב עמיתיו חשבו שהוא היה צריך לעלות...
דיוויד קמרון אמר שהוא לא יתמודד לכהונה שלישית אם ינצח בבחירות. ראש הממשלה אמר ששתי כהונות הן "נפלאות", אבל שלוש "יכול להיות יותר מדי". אם ייבחר מחדש במאי, הוא ישמש חמש שנים מלאות, אבל אז יפרוש ממספר 10.