כתוב המשך לפרק זה - במהלך אירועי מאי 1968, אלתוסר היה בבית חולים בגלל התמוטטות דיכאון והוא היה נעדר ברובע הלטיני. רבים מתלמידיו השתתפו באירועים, ורג'יס דברי בפרט הפך למהפכן מפורסם בינלאומי. השתיקה הראשונית של אלתוסר נתקלה ביקורת מצד המפגינים, שכתבו על הקירות: "מה הטעם של אלתוסר?" ("מה הועיל לאלטוסר?"). מאוחר יותר, אלתוסר היה מעורפל לגבי זה; מצד אחד, הוא לא תמך בתנועה והוא ביקר את התנועה כ"מרד אידיאולוגי של ההמונים", תוך אימוץ הטיעון הרשמי של ה- PCF כי "הפרעה ילדותית" של אוטופיה אנרכיסטית שנכנסה לתנועת הסטודנטים. מצד שני, הוא קרא לזה "האירוע המשמעותי ביותר בהיסטוריה המערבית מאז ההתנגדות והניצחון על הנאציזם" ורצה ליישב את התלמידים ואת ה-PCF. עם זאת, כתב העת המאואיסטי "הסיבה של העם" כינה אותו רוויזיוניסט, והוא הורשע על ידי תלמידים לשעבר, בעיקר על ידי ז'אק רנסייר. לאחר מכן, אלתוסר עבר שלב של "ביקורת עצמית" שהביא לספר "מאמרים בביקורת עצמית" ("Éléments d'autocritique", 1974) שבו הוא חזר על כמה מהעמדות הישנות שלו, כולל תמיכתו בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה
אני לא יודע.