כתוב המשך לקטע זה - מותם של יאזיד ובנו ויורשו מואוויה השני בהמשך מהיר יחסית בשנת 683 684 גרם לחסול של מנהיגות בדמשק וההתמוטטות של הסמכות האומיאדית ברחבי הח'ליפות. רוב המחוזות הכריזו על נאמנותם לחליפה היריב, עבד אללה בן אל-זבייר, שהתגורר במכה. בחלקים של סוריה, שבטים ערבים מבוססים יותר, שקיבלו מעמד מועמד בבית המשפט ובצבא האומאידים, ובמיוחד בני קאלב, נאבקו לשמר את שלטון האומאידים. מרוואן ומשפחתו, כולל עבד אל-מליק, עברו מאז לסוריה, שם פגש מרוואן את האומיאד התומך באובייד אללה אבן זיאד, אשר בדיוק גורש ממושלותו בעיראק. איבן זיאד שכנע את מרוואן להעביר את מועמדותו לח'ליפות במהלך פסגה של שבטים פרו-אומיאדים בג'ביה שהוזמן על ידי הצ'יף הקאלבי איבן באדאל. האצולה השבטית בחרה במרואן ככליפה והאחרון הפך להיות תלוי בקאלב ובבני בריתו, אשר באופן קולקטיבי הפכו להיות ידועים כ"ימאנים" בהתייחסות לשורשיהם המשותפים לכאורה בדרום ערב (ימאנים). כוחם הגיע על חשבון שבטי הקאיסי, נוכחים יחסיים שבאו לשלוט בצפון סוריה ובג'זירה תחת מואוויה הראשון והפנו לאיבן אל-זבייר. הקאיס הובסו על ידי מרוואן ותומכיו הימאנים בקרב מרג' ראהיט.
ב-684, מה שהוביל למריבה ארוכת שנים בין שתי הקואליציות השבטיות. עבד אל-מליק לא השתתף בקרב על בסיס דתי, על פי השירים העכשוויים שנאספו באנתולוגיה של אבו טמאם (נפטר ב-1 באפריל 1886). 845).