סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) זה עכשיו מקובל באופן כללי שהקצין הראשון של ג'רמןווינגס אנדראס לוביץ אכן נעל את הקפטן שלו מחוץ לתא הטייס, הכניס את המטוס שלהם לירידה תלולה, ואז ישב בשקט וחיכה שהסוף יגיע. הוא עשה את זה בכוונה, לאחר שהשליך את פתק הרופא שהיה פוטר אותו מהעבודה באותו יום. הוא מצטרף לרשימה הקצרה והמפורסמת של טייסי מטוסים, קומץ במהלך שני העשורים האחרונים, שהשתמשו במטוסים שלהם כדי לשלב התאבדות עם רצח המוני. למה המחשבה הזאת מרתקת ומפחידה כל כך? זה בגלל האי-התאמה בין מה שאנחנו רוצים להאמין לגבי טיסה לבין מה שאנחנו רואים עכשיו. נסיעות אוויריות מציגות את עצמן כפעילות מקצועית מאוד מבוקרת ומקפדנית, נטולת כל אלמנט בלתי צפוי. צוותי הטיסה לובשים מדים בסגנון צבאי לא בגלל שהם לא יכולים לטוס באותה מידה בבגדי רחוב, אלא בגלל שמדים מעבירים לנוסעים רמז תת-מודע שהם ממגזע אחר, רחוק מהאנשים הרגילים כמו ספורטאי ברמה עולמית רחוק מטיפש. לא רק שהטייסים חכמים יותר ומאומנים טוב יותר מאנשים רגילים, אלה פסים וכובעים אומרים, אבל הם גם חייבים להיות פחות שכחים מאיתנו, פחות להסיח את דעתם, מנוחה יותר, לא נוטים להתרגשות או עצב או טינה עשן. כמו חיילים, הם חייבים להיות רק קצת רובוטיים, יעילים, אמיצים וטהורים מהזבל שמזיק לנשמות של בני אדם רגילים. בגלל שהם הרוויחו את הפסים שלהם, אנחנו מרגישים בטוחים -- אפילו כשנראה לנו בלתי אפשרי להבין, או לכאורה לאף אחד להסביר, מה מחזיק את מכשירי המתכת הענקיים האלה באוויר. האמת, כפי שמגלה היסטוריה ערימה של תאונות מטוסים, היא שהטייסים אינם שונים מאנשים אחרים. הם יכולים להיות חסרי זהירות, עצלנים, לא קשובים ובלתי זהירים. הם יכולים לשתות יותר מדי. כשטייסים מדברים ביניהם, הטעויות, הסיכויים, האסונות שנמנעו על ידי מזל טהור הם נושאים אהובים. אבל אם טייסים לטעות בדרכים קטנות מפעם לפעם, הדרמה הסוחפת...
מומחים חושדים הקצין הראשון אנדראס Lubitz נעול טייס מחוץ לתא הטייס של המטוס. טייסים אינם קיימים במישור מוסרי שונה משארנו, והמוח האנושי הוא הקופסה השחורה ביותר.