כתוב המשך לפרק זה - בערך באותה תקופה, הוא הכין פרספקטיבה כפרית ואומנית על החיים, דוחה את מה שהוא ראה כ"עולם העירוני ההיברידי" עבור "עולם המציאות הלאומית שלנו". בניתוחו של Călinescu, זה אומר כי, כמו קודמו, אמניסקו השמרני, סדוביאנו האמין שהערים היו קורבנות של "קטגוריה מפוספת" של זרים, במיוחד אלה שמנהלים אחוזות שכירות. בעקבות מרד האיכרים של 1907
, סדוביאנו שלח דו"ח לשר החינוך שלו, ספירו הארט, ומודיע לו על מצב החינוך הכפרי, ומעבר לכך, על הבעיות העומדות בפני הכפריים במולדביה. הוא קרא: "השכירים ובעלי הקרקע, ללא קשר לאזרחותם, לועגים לעבודה של הרומנים. כל "סורטוקאר" [כלומר, דמות עירונית] בכפר, ראשי עיר, נוטרים, סוחרי נייר, מחליקים בחוסר בושה [וא] חסד את פרה חלב זו. הצטרף אליהם הכומר... שלא מסכים עם המורה". עם "Neamul Șoimăreștilor", הנטל של החברה הפאודלית והמרקנטיליזם, בעיקר ההגבלה על זכויות כלכליות, הפכו לנושא ברקע בדיוניו, אשר מאוחר יותר הציג את סטיבן הגדול כמרכז המקורי של הצדק החברתי ("Frații Jderi"). במהלך רוב פעילותו במלחמת העולם הראשונה, סדוביאנו עקב גם אחרי רוסופוביה של הפופורניסטים וחוסר אהדה לצד האנטנט, וכתב את המדיניות הלאומית של האימפריה הרוסית בבסראביה כברבריה הרבה יותר מאשר שלטון אוסטריה-הונגריה על טרנסילבניה. ב-1916 הוא עבר לפתע למחנה האנטנט: התלהבותו כקצין תעמולה נגעה במחלוקת לאחר שרומניה חוותה תבוסות מסיביות; סדוביאנו עצמו נטש את מטרת האנטנט בשנת 1918, כאשר הוא הושעה, וחזר לפלרטט עם הלובי הגרמנופיל של קונסטנטין סטרה.