סיכום המאמר:  אמריקה הייתה פעם מקום שבו אמרנו, "תנו לי חופש או תנו לי מוות". אנחנו חיים על פי אמונה ש"חופש אינו בחינם", ושהחוקה שלנו שווה למות עבורה. כמה זה מעורר השראה להאמין שזו רוח המחשבה שנושבת מתחת לכנפי הנשר. למרבה הצער, בכל פעם שהרוח הופכת קצת יותר מדי רועשת בשביל הנוחות, אנחנו מגלים עד כמה קשר קטן של האמונה הפואטית שלנו יש למעיים הקולקטיבי שלנו. הדוגמא האחרונה: סרטון בן תשע שניות של מספר בנים שרים שיר פוגעני. מיד, אוניברסיטת אוקלהומה גירשה שניים מהבנים על נאומם. תשכח אם אתה אוהב את הנאום או לא. זה לא רלוונטי. הבנים האלה נזרקו מבית ספר ציבורי על שירת שיר, בזמנם הפנוי, באוטובוס שכר פרטי, פשוט בגלל שהממשלה לא אהבה את תוכן השיר שלהם. דעה: מה הדרך הנכונה להתמודד עם גזענות? הצנזורים עוברים את גבולותיהם זה לא מפתיע. מה שמפתיע אותי הוא כמה בקלות הציבור תמך בפינוי, וכמה אנשים אמורים להיות אינטליגנטיים היו מוכנים להפוך את התיקון הראשון על ראשו, בגלל תשע שניות של וידאו. גם אני לא אוהב את השיר או את המסר שלו. אני לא יכול לדמיין מישהו הגיוני שיעשה את זה. אבל אני רוצה לחיות במדינה שבה הממשלה לא מקשיבה לשירים שלי ואז מחליטה אם או לא צריך להעניש אותי, בהתבסס על המילים שהשתמשתי. זו לא חופש. אני מבין שרובנו שונאים גזענות. אנחנו במשימה לחסל אותו מכל פינה. אבל אני לא מוכן להחליף את התיקון הראשון לחברה שבה אנחנו לא צריכים לשמוע מילים גזעניות. במשפט אברמס נגד ארצות הברית, השופט אוליבר ונדל הולמס כתב קטע שבסופו של דבר הפך לאבן הפינה של השקפה מבוססת חופש כלפי חופש הדיבור, והפך לתיאוריה הדומיננטית במשפט התיקון הראשון. באברמס, הולמס נתן לנו "שוק הרעיונות". ואיזו תיאוריה מבריקה זו הייתה. הולמס ציין שאם מישהו היה בטוח לחלוטין באמונה שהם...
סטודנטים מאוניברסיטת אוקלהומה גורשו לאחר וידאו צץ של שיר גזעני. אלה שמוכנים להחליש את התיקון הראשון צריכים להבין שגם חופש הביטוי שלהם בסכנה.