לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1947, האו"ם אימץ תוכנית חלוקה לפלסטין המנדטרית הממליצה על הקמת מדינות ערביות ויהודיות עצמאיות וירושלים בינלאומית. תוכנית החלוקה זו התקבלה על ידי היהודים אך נדחתה על ידי הערבים. יום לאחר הקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל, שידועה בשם מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, צבאות ערבים שכנים פלשו
המנדט הבריטי לשעבר ונלחם בכוחות הישראליים. מאוחר יותר, הוקמה ממשלת כל פלסטין על ידי הליגה הערבית ב-22 בספטמבר 1948 כדי לשלוט על האנקלאבה שבשליטת מצרים בעזה. היא הוכרה במהרה על ידי כל חברי הליגה הערבית למעט טרנס-יורדן. אף על פי שהשפעתו של הממשלה הוכרזה כי היא מכסה את כל פלסטין המנדטורית לשעבר, סמכות השיפוט האפקטיבית שלה הייתה מוגבלת לרצועת עזה. ישראל כבשה מאוחר יותר את רצועת עזה וחצי האי סיני ממצרים, את הגדה המערבית (כולל מזרח ירושלים) מיורדן ואת רמת הגולן מסוריה ביוני 1967 במהלך מלחמת ששת הימים.