כתוב המשך לפרק זה - חלק גדול מהטקסט מתמקד בדיסידנטים ברומניה לאחר תחילת ה-De-Stalinization, ובמיוחד של התהליך ברומניה. טיסמאנאו מציין כיצד המנהיג הקומוניסטי ג'ורג'ה ג'ורג'יו-דג', ששלטונו הדיקטטורי של שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 קודמו ושרדו את תחילת הדיסטליניזציה, היה מסוגל לממש שליטה על האינטליגנציה המקומית גם כאשר נוצרה חברה אזרחית ותנועות התנגדות לא אלימות בחלקים אחרים של הבלוק. הוא גם ידוע בטיפולו במורשיו של ג'ורג'יו-דג', ניקולאי צ'אושסקו, אשר קשר את עצמו עם מסר של ליברליזציה ותחייה לאומנית, ומי עשה נקודה של התנגדות לפלישה בראשות הסובייטית של צ'כוסלובקיה בשנת 1968.
אני לא יודע. מחווה זו, טוענת "ארכיאולוגיה טרורי", הייתה למעשה ניסיונו של צ'אושסקו לאשר אידיאולוגית את אחיזתו בחברה הרומנית. בביקורתו על הספר, מבקר הספרות יון בוגדן לפטר מסכם: "יש כאן, בתוכן, את הנחת הדעת לדיון ממושך בנושאים הקשורים לפילוסופיה של ההיסטוריה: מה הם, במציאות, היחסים האפקטיביים בין הגורל הקולקטיבי של קהילה לגורלי הפרטים המרכיבים אותה?... התשובות [של הספר] הן... מרסס. במבט לאחור אל השלב הקודם של המשטר הקומוניסטי... לא מוצאים את הנביאים הנאמנים של אוטופיה, אלא את הביצה של הזוהמה הרוחנית המגעילה... ואדם לא יכול שלא להיות מזועזע לראות למי נאמנה הגורל של עם שלם".