סיכום המאמר:  היא ידעה שמשהו נורא קרה. היה עשן וכל מה שהיא שמעה היו צעקות מרותקות. כף הרגל שלה הייתה מופנית לצד והרגליים שלה לא עבדו כמו שצריך. וחברתה הטובה, קריסטל קמפבל, פשוט שכבה שם על הקרקע. קארן רנד, היא קארן מקווטרס עכשיו, גררה את עצמה על המדרכה. היא רצתה להתקרב לקריסטל כדי שיוכלו לדבר ולקבל נחמה זה מזה באמצע כל כך הרבה כאוס. "התקרבתי אליה", היא נזכרת. "מסיבה כלשהי, התקרבתי לראש שלה, "ואנחנו שמרנו את הפנים שלנו ביחד". קריסטל אמרה שהרגליים שלה כואבות. אלה היו המילים האחרונות שהיא אמרה. שתי הנשים החזיקו ידיים עד שקריסטל התנשנתה. מקווטרס היה העד החמישי ביום הראשון של משפט הטרור של הנאשם בהפצצת מרתון בוסטון, ג'והאר צ'רנאייב, שהואשם בהפצצת פצצות קובייה לחץ עם אחיו כדי להעניש את ארצות הברית על מדיניות שהם מאמינים שהיא גורמת לסבל למוסלמים. שלושה אנשים נהרגו בפיצוצים: קמפבל, מנהל בן 29 ברשת מסעדות; מרטין ריצ'רד, ילד בן 8; ולינגזי לו, תלמיד תואר שני בן 23. יותר מ-250 אחרים נפצעו. והיום הראשון של המשפט - לאחר הצהרות הפתיחה - הסתובב סביב מספר ניצולים מההתקפה, שסיפרו בפירוט את הכאוס של אותו יום. התובעים קראו להם לעמוד עד כדי לצייר תמונה של ההרס והכאב שהפצצות גרמו. עורכי הדין של צ'רנייב בחרו לא לחקור אף אחד מהניצולים. מקווטרס נלחמה ברגשותיה כשהיא הביטה בתמונה שמראה אותה ואת חברתה שמונה שנים שוכבת בין ערימה של אנשים מבולבלים ושבורים. שני הפנים שלהם, זה לצד זה, בולטים בין הבלבול של איברים. הפה של קריסטל פתוח, אבל היא חיוורת מאוד. "אני ממש פחדתי", מעיד מקווטרס, "ואני זוכר שצעקתי שמישהו יעזור לנו. כולם צעקו, כולם צעקו לעזרה. זה נראה כמו זמן רב לפני שהעזרה הגיעה אלינו, אבל זה כנראה לא היה". עד שהצוות הראשון הגיע לקריסטל, זה היה...
"אני זוכר שצרחתי שמישהו יעזור לנו", נזכר אחד הניצולים. היום הראשון של משפט הפיגועים במרתון בוסטון מתמקד בניצולים. מספר ניצולים מעידים על המראות, הריחות והכאב של אותו יום.