סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) הזכירו את המילים "חול" ו"גולף" יחד, והסיכויים הם שתשאירו שחקנים רבים רועדים בזיכרון של להיות לכודים בבונקרים לאחר עוד ירייה רעה. אבל בחלקים אחרים של העולם, גולף חול הוא גרסה של המשחק בזכות עצמו. הרעיון של לשחק סיבוב ללא רחובות ירוקים כדי לרדת או ירוקות שופעות כדי לשים (וכמובן, לפספס) על נראה מוזר, אפילו לא נכון. לפעמים צריך, אם כי. לפני חצי מאה, לעובדי נפט מהגרים עם התלהבות לגולף לא היה מקום באבו דאבי לשחק בו. בחום המדבר הבוער, עם מעט או בלי אפשרות לשקיה, המשוואה הייתה פשוטה: או שהם היו צריכים להסתגל לסביבה או שלא יהיה גולף בכלל. התוצאה הייתה התגלמות של המשחק שבו הדשא היחיד שניתן לראות הוא מלאכותי, שנמצא על מחבט שנשא על ידי השחקנים כדי לשמש גם כטי וגם כשטח ממנו להכות כאשר הכדור נמצא על המסלול. פיירוויס? הם מורכבים לחלוטין מחול ומוצגים על ידי עמודי סימון. אם הכדור נוחת מחוץ להם, זה בגילי גולף החול של השטח הקשה -- שטחי הסלעים שהשחקן הלא זהיר עלול למצוא בקרוב הם ביתם של כמה נחשים ירוקים? ובכן, הם ידועים כ"חומים", בנויים מחימר ומוסיפים עם תערובת של חול ושמן כדי לספק משטח הפעלת אמיתי, נוסחה הגיעה באמצעות ניסוי וטעייה. זו סביבה מוזרה, עולם הגולף הזה עם צבעי צבע זהב-חום. ועם פיתוח מהיר של טכניקות השקיה והגדילה המאפשרות בניית מסלולי דשא באקלים מדברי, זה דבר יוצא דופן יותר ויותר. בשנת 1961, עובדים נפט בריטים נחושים יצרו מסלול חול באטול הידוע בשם דס אי, כ 160 ק"מ מאבו דאבי במפרץ הפרסי. זה היה מועדון הגולף הראשון במדינה. ככל שגדלה אוכלוסיית המהגרים, כך גדל גם הביקוש למשחק, ובשנת 1971 גולף החול עבר לאבו דאבי עצמו עם פתיחת המגרש ליד ארמון הים. הצלחתו הביאה להעברה למועדון הרכיבה, שמשך קרוב ל-500 חברים. ב... ב
עובדי נפט מהגרים באבו דאבי בנו מגרש גולף חול בשנת 1961. צורה של משחק תכונות לשים 'חומים' במקום ירוקים. סכנות בלתי צפויות יכולות לכלול את הבורות של לטאות המדבר.