התייחסו לקטע הבא ואז ענו על השאלה שאחריו באותה שפה כמו הקטע:  המעבר: ה- TB-3 היה מטוס ממתכת של מבנה פלדה, כאחד התוכניות של משרד העיצוב של אנדרי טופולב להתבסס על שיטות העיצוב של מטוסים ממתכת החל משנת 1918 והלאה וטכנולוגיה שהחל בהוגו יונקרס. המסגרת הייתה מורכבת מחגלי V מכוסה בעור גלי ללא לחץ החל מ 0.3 מ"מ (1⁄64 אינץ') עד 0.8 מ"מ (1⁄32 אינץ') בעובי. הגלילים היו 13 מ"מ (0.51 אינץ') עמוקים ו 50 מ"מ (1.97 אינץ') מופרדים. הכנף המנופחת נתמכה על ידי ארבעה מכתבי צינור. בשנת 1934, הודות לפיתוח סגסוגות פלדה חזקות יותר, נרחב הכנפיים גדל מ-39.5 ל-41.85 מטרים (129.6 ל-137.3 רגל) עם גידול במקביל שטח הכנפיים מ-230 ל-234.5 מ"ר (2,476 ל-2,524 רגל רבוע). ניתן היה ללכת על כל חלק של המטוס בנעליים רכות מבלי לפגוע בעור, ואת קצוות הכנפיים המובילים התגלגלו למטה כדי ליצור מסלולים לתחזוקה של המנוע. בקרות היו מופעלות באמצעות כבלים עם מטוס זנב בעל תופעה משתנה ומערכת פיצוי גדר במקרה של כשל במנוע בצד אחד. מכונת הנחיתה הראשית הקבועה לא הייתה מצוידת בלמים. לא היו לאספות הדלק הגנה מפני שריפה או דליפה, אם כי למנועים הייתה מערכת כיבוי אש פנימית. המנועים של ה-M-17 הותאמו כדי לספק טווח תיאורטי מקסימלי של 3,250 קילומטרים (1,750 nmi; 2,020 mi) ללא נצנצת או דלקת הקרבורטור. הנשק ההגנה היה מורכב מכלי רובה קלים בחמישה מגדלים - אחד באף, שניים על גופה האמצעית, ואחד "תא אשפה" שניתן להוריד מתחת לכל כנף בין גליונות המנוע. גרסאות מאוחרות יותר העבירו את אחד מגדלי המטוס העליונים מאחורי סנפיר הזנב.  שאלה: כמה צדדים של המנוע נכשלים שגרמו למערכת פיצוי סידור להיבנות?
אחד.