סיכום המאמר:  מי שינצח בבחירות הכלליות ב-7 במאי, יעמוד בפני אתגרים בינלאומיים, שיגיעו ללב השאלה שמטרידה כל ממשלת לונדון מאז 1945: מהו, או צריך להיות, תפקידה של בריטניה בעולם? כאחת המדינות המנצחות במלחמת העולם השנייה, בריטניה עזרה לעצב את הארכיטקטורה הבינלאומית שלאחר המלחמה. במיוחד, היא זכתה במושב קבוע, בתוספת זכות וטו, במועצת הביטחון של האו"ם, שהיא שומרת עד היום. אבל אלה שדה הקרב הלורדים מסווה חולשה בסיסית. שתי מלחמות העולם הורידו באופן חמור את המשאבים האנושיים והחומריים של בריטניה. תקופת השיא של האימפריה הגדולה ביותר בעולם והשל שליטתה של לונדון וליברפול ברשת מסחר ימית ענקית חלפה. כשהמלחמה הקרה השתלטה על העולם, ארצות הברית דחפה את בריטניה הצידה בכוונה. ארה"ב השתלטה על בסיסי הצבא שלה, על תחומי ההשפעה שלה, ועל השווקים שלה. בהכרה על הירידה שלה, לונדון נצמדה, באופן קצת פתטי, למה שהיא כינתה את "היחסים המיוחדים" שלה עם וושינגטון. שמירה על מערכת היחסים החשובה הזו עם ארה"ב היא האתגר החשוב ביותר במדיניות החוץ של ראש ממשלת בריטניה אחרי ה-7 במאי. בין אם האדם הזה הוא דיוויד קמרון מהמפלגה השמרנית או אד מיליבנד ממפלגת הלייבור, אין הבדל. הגעתו של ברק אובמה לבית הלבן נראית כעת כמו מפנה מים ביחסים הדו-צדדיים. שלא כמו רבים ממנהיגיו שלאחר המלחמה, אובמה לא היה אנגלופילי. אכן, החוויה האומללה של סבו בתקופת הקולוניאליזם בקניה נתנה לו סיבה לאהוב את האנגלים. אובמה, האנליסט חסר-ההרגשה, גם מצא סיבה אובייקטיבית מועטה להעניק עדיפות לברית הבריטית או לאירופה בכלל. כשהוא הסתכל על האיחוד האירופי, הוא ראה כוח דומיננטי וידידותי אחד -- ובירתו הייתה ברלין, לא לונדון. במבט אחר, לאסיה, אובמה ראה הזדמנויות ואיומים של רגע גדול בהרבה, המתמקדים בכוחות עולים כמו סין והודו - ומכאן "ההטייה" שלו לאסיה. הערך העיקרי של בריטניה לארה"ב טמון ביכולות ההגנה שלה. הוא הוכיח שהוא נאמן אם לא...
מי שינצח בבחירות של ה-7 במאי חייב לענות על השאלה הזו, אומר סיימון טיסדל: מהו, או צריך להיות, תפקידה של בריטניה בעולם? שמירה על היחסים עם ארה"ב היא האתגר החשוב ביותר במדיניות החוץ של ראש ממשלת בריטניה אחרי ה-7 במאי. אבל מדיניות החוץ ונושאים מרכזיים של המאה ה-21, כמו שינויי האקלים, בקושי הוזכרו, הוא כותב.