סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) כצלם נסע, פיטר טן הופן אינו זר למחנות פליטים. אבל הוא מעולם לא חווה משהו כמו מחנה מאיו, שנמצא מחוץ לבירה הסודנית חרטום. טן הופן היה במחנה כדי לצלם מרפאה חדשה עבור Emergency, קבוצה הומניטרית מאיטליה. הוא גם קיווה לתעד איך החיים של הפליטים שם. אבל התקוות שלו התמוטטו, כאשר נאמר לו שהוא לא יכול לצלם מחוץ למתחם בית החולים. "היו לי מגבלות מאוד מאוד קשות מהממשלה הסודנית. הם מאוד מיומנים בלשמור על התקשורת מרחק", אמר טן הופן. ללא חופש תנועה, כמו הפליטים עצמם, עשרה הופן פנה לטריק ישן שהוא השתמש בעבר בעת הנסיעה באפריקה. בעזרת עובדי בית החולים הפליטים, הוא בנה אולפן צילום זמני בעזרת סדינים של מיטות בית חולים וחומרים אחרים זמינים. הסטודיו הפך במהרה לסנסציה. ברגע שעובדי בית החולים התנדבו להצטלם, שורות של פליטים החלו להסתובב סביב שטח בית החולים ומחכים להצטלם. אחד אחד, האנשים האלה ישבו בכבוד כדי להצטלם. זה היה הזמן שלהם להיות מוכר. הייתה חשיבות, רצינות בדרך בה הם עמדו. זה היה הרגע שבו הסיפור שלהם היה נרשם. "זו הייתה אחת הסיבות שבניתי את הסטודיו: כדי לקבל יותר חומר וסיפורים יותר מהאנשים", אמר טן הופן. הפרויקט הפך במהירות לקטלוג של ההיסטוריה והזהות של הפליטים. התמונות משתרעות על פני כמה דורות -- חלק מהנושאים נולדו במחנה הפליטים, חלקם היו שם במשך עשרות שנים. נשים לובשות את הטובה הסודנית המסורתית מגדירות את מעמדן ומקורן על ידי האופן שבו היא עטופה. מהצפון המוסלמי, הנשים מכוסות לחלוטין -- בניגוד לנשים מהדרום הנוצרי, שגם אנו רואים מיוצגות בתמונות האלה. בין אם זה סודאן, דרום סודאן או אריתריאה, הפנים הופכות, באופן אישי וקולקטיבי, לדיוקן של המלחמות הבלתי נגמרות שעיצבו את קרן אפריקה. חברתית...
פיטר טן הופן צילם דיוקנאות של פליטים במחנה מאיו בחרטום, סודן. הוא הקים אולפן זמני ליד בית חולים, וזה מהר מאוד הפך לסנסציה.