פרובינציות גרנדה החדשה שמרו על עצמאות מהספרד מאז 1810, בניגוד לוונוזואלה השכנה, שבה רויאליסטים וכוחות תומכי עצמאות החליפו שליטה באזור מספר פעמים. כדי להשקיט את ונצואלה ולכבוש מחדש את גרנדה החדשה, ספרד ארגנה בשנת 1815 את הכוח המזוין הגדול ביותר שאי פעם שלחה לעולם החדש, הכולל 10,500 חיילים וכמעט שישים ספינות. (ראה, כיבוש ספרדי של גרנדה החדשה
) אף על פי שהכוח הזה היה קריטי בהשתלטות על אזור תומך בעצמאות כמו גרנדה החדשה, חייליו התפשטו בסופו של דבר ברחבי ונצואלה, גרנדה החדשה, קיטו ופרו ונעלמו במחלות טרופיות, והפחיתו את השפעתם על המלחמה. חשוב מכך, רוב הכוחות המלכותיים לא היו מורכבים מחיילים שנשלחו מהחצי האי, אלא מאמריקאים ספרדים. אמריקאים ספרדים אחרים היו מתונים שהחליטו לחכות ולראות מה יצא מהשיקום של נורמליות. למעשה, באזורים של ספרד החדשה, מרכז אמריקה וקיטו, המושלים מצאו לנכון להשאיר את "ayuntamientos" החוקתיים הנבחרים במקום במשך מספר שנים כדי למנוע עימות עם החברה המקומית. ליברלים משני צידי האוקיינוס האטלנטי, בכל זאת, המשיכו להתחבר כדי להחזיר מונרכיה חוקתית, ובסופו של דבר הצליחו בשנת 1820. הדוגמא הדרמטית ביותר של שיתוף פעולה טרנסאטלנטי היא אולי משלחתו של פרנסיסקו חביאר מינה לטקסס ולצפון מקסיקו בשנת 1816 ו-1817.