ב-18 בנובמבר 1944, הדיוויזיה האווירית ה-11 הצטרפה לקרב לייט.
על ידי נחיתה ללא התנגדות על חוף ביטו, ליד אגם ביטו, לייטה. החטיבה המוקדמת ממטה הדיוויזיה טסה מגינאה החדשה כדי לבחור אזור למחנה הדיוויזיה. מאחר שהאזורים היקרים יותר לאורך החוף המזרחי כבר נכבשו, חוף ביטו הפך לאזור הביבאק של הדיוויזיה. ה-GIR 187 הקים את המחנה הראשון שלו ליד הכפר הפיליפיני אבו-יוג. במשך הימים הראשונים שלו בלייטה, הגדוד פינה את החוף ופיקח עליו על-ידי העברת אספקה שנחתה למזבלות האזור האחורי, בנה מחנה בסיס, והכין את עצמו לטעמו הראשון של קרב. זה לא יימשך זמן רב. ב-22 בנובמבר, סגן גנרל וולטר קרוגר, הגנרל המפקד של הצבא השישי של ארצות הברית, הוסיף באופן רשמי את הדיוויזיה המפליגה ה-11 לגוף XXIV של מייג'ור גנרל ג'ון ר' הודג', המורכב מהדיוויזיות הרגלים ה-96 ו-7. גנרל הודג' הורה לגנרל סווינג לשחרר את דיוויזיית הרגלים השביעית לאורך קו בורואן-לא פאז-בוגו ולהשמיד את כל הכוחות היפנים באזור, להגן על כל מתקני חיל האוויר באזור הפעילות שלו (AO), להגן על בסיסי האספקה של מפרץ לייטה והשיפוח, ולתאם פעולות עם דיוויזיית הרגלים ה-96 בצדפו הצפוני, בדרך כלל בקו מזרח-מערב דרך דאגמי. סווינג ידע כי כוח הלחימה של הדיוויזיה שלו מורכב משבע גדודי חיל רגלים קטנים התומכים בשלושה גדודי ארטילריה שדה עם עשרים וארבע חביצות 75 מ"מ ועשר חביצות 105 מ"מ. אבל הוא העביר את הדיוויזיה שלו לתנועה בהפרעות, כפי שהמצב דרש. בין לילה, הדיוויזיה עברה מתפקידה של חיל מילואים לתפקיד קרב ישיר.