לאחר מותו של מנהיגיה יוסיפ ברוז טיטו, יוגוסלביה חוותה מערכת פוליטית לא מתפקדת ומקרה כלכלי בשנות השמונים. כשהקומוניזם איבד את כוחו, מנהיגים לאומניים חדשים, סלובודאן מילושביץ' בסרביה ופרנג'ו טודמן בכרואטיה, הגיעו לשלטון. סלובניה וקרואטיה קראו לרפורמות וקונפדרציה רופפת יותר של המדינה ביוגוסלביה, אך קריאה זו התנגדה לממשלת המדינה בבילגרד. ב-25 ביוני 1991, סלובניה וקרואטיה הכריזו על עצמאות מיוגוסלביה. עימות מזוין קצר
אחריו סלובניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה התדרדרה. גם מקדוניה הכריזה על עצמאות, אשר יוגוסלביה העניקה ללא עימות. התוכנית החלה להיות מיושמת, והניחה את היסודות לגבולות חדשים של "יוגוסלביה שלישית" במאמץ להקים מדינה שבה "כל הסרבים עם השטחים שלהם יחיו יחד באותה מדינה".