הממשלה תחת מרגרט תאצ'ר הייתה מאוד לא פופולרית בסקוטלנד, והגבירה את התמיכה בהעברת סמכויות השלטון והעצמאות של סקוטלנד. מייג'ור התנגד לדיפלוקציה, בטענה שזה יהיה רק שלב מדרגה לעצמאות מלאה ולפיצול הסופי של הממלכה המאוחדת. מייג'ור היה גם רגיש לסיכונים הפוטנציאליים של הדלקת טינה אנגלית, בשל סוגיות כגון השאלה של מערב לוטיאן והוצאות ציבוריות גבוהות יותר לנפש בסקוטלנד. מייג'ור הציג את המסר שלו בעד האיחוד בנאום שנשא בגלזגו ב-22 בפברואר 1992, ולאחר מכן הפך את הנושא לאחד הנושאים המרכזיים בקמפיין הבחירות הכלליות שלו ב-1992, בהצהרה כי "בריטניה נמצאת בסכנה. "תתעוררו, עמיתיי, התעוררו לפני שיהיה מאוחר מדי". בבחירות האלה השמרנים זכו לעלייה קלה במושבים הסקוטיים, מ-9 ל-11. למרות התנגדותו לפרישה, מייג'ור הסכים להעביר כמה סמכויות נוספות למשרד סקוטלנד ולוועדת סקוטלנד הגדולה בשנת 1993, וכן לקח את הצעד הסמלי של החזרת אבן סקון לאדינבורו בשנת 1996. עם זאת, המהלכים לא שיפרו את הסיכויים של השמרנים בסקוטלנד; המפלגה הושמדה בבחירות המקומיות של 1995, ובבחירות הכלליות של 1997 הם לא הצליחו לזכות במושב סקוטי אחד לאחר הבטחת הלייבור של משאל עם
על הפרלמנט הסקוטי.