כתוב המשך לפרק זה - ההשפעות הבריאותיות של תאונת הגרעין של טרי מייל איילנד ב-1979
הם ברובם, אבל לא באופן אוניברסלי, הסכימו להיות נמוכים מאוד. האגודה הגרעינית האמריקאית הגיעה למסקנה שהחשיפה המקומית הממוצעת לקרינה הייתה שווה ערך לקרינת רנטגן של החזה, והחשיפה המקומית המרבית שווה ערך לקרינת הרקע של פחות משנה. דו"ח BEIR האמריקאי על ההשפעות הביולוגיות של קרינה מייננת מציין כי "הדיוס הקולקטיבי הנובע מהרדיואקטיביות שפורסמה בתאונה של טרי מייל איילנד היה כל כך נמוך, עד כי מספרם המוערך של מקרי הסרטן הנוספים שצפויים להתרחש, אם בכלל, יהיה מועט ולא ניתן לזיהוי". מגוון של מחקרים אפידמיולוגיים הגיעו למסקנה שהאירוע לא גרם להשפעות בריאותיות לטווח ארוך. אחד המחקרים המנוגדים הוא "הערכה מחודשת של שכיחות הסרטן ליד תחנת הגרעין של טרי מייל איילנד" על ידי ד"ר סטיבן ווינג מאוניברסיטת צפון קרוליינה. במחקר זה, ד"ר וינג ועמיתיו טוענים כי לממצאים קודמים היו "בעיות הגיוניות ומתודולוגיות" ומגיעים למסקנה כי "מספר מקרי הסרטן, במיוחד סרטן הריאות ולוקמיה, עלה בעקבות תאונת TMI באזורים שנחשבו כעל נתיב של נוצות רדיואקטיביות יותר מאשר באזורים אחרים".