סיכום המאמר:  לפני עשרות שנים מצאתי את עצמי עובד עם אישה צעירה עם אוטיזם. קראתי את הטקסטים האוטיסטיים של אותה תקופה, והופתעתי במיוחד כשלא מצאתי שום דבר שקראתי שהתאים לאדם שישבתי לידו. לא היה שום פטפוט, היא לא היתה מעוניינת בציליונים או הכפתורים שלי, והיא בהחלט אפילו לא סידרה שום דבר. אנחנו יודעים הרבה יותר על אוטיזם עכשיו אבל הרעיון שכל האנשים עם אוטיזם הם הפרעות, מוגבלות, או איכשהו 'פחות' הוא אחד שעדיין צריך להיות מאתגר. התגלגל למטה עבור וידאו. אנשים עם אוטיזם (כמו זמרת הרוק קורטני לאב) לעתים קרובות סטיגמטיים באופן לא הוגן, אומר לוק בירדון, מרצה בכיר באוטיזם, שחקר את הנושא במשך יותר משני עשורים. לאחר שעבדתי מקרוב עם אנשים עם אוטיזם במשך יותר מ-20 שנה, היה לי את העונג לפגוש אנשים אוטיסטים מאוד אינטליגנטיים, בעלי תובנה, אדיבים, אכפתיים, נאמנים, מיומנים. זה כולל שניים מהסטודנטים הדוקטורט הטובים ביותר שלי ששניהם סיימו בהצלחה ועכשיו הם בולטים בתחומם. כמה מהנישואים החזקים ביותר שפגשתי הם בין אנשים עם אוטיזם, וגם פגשתי יזמים מולטי-מיליונרים שזוהו כאוטיסטים. מדוע יש סטיגמה כזו סביב אוטיזם? אז, השאלה נשארת, למה זה שאוטיזם ממשיך להיראות כפרעה, עם מונחים כמו 'תפקוד מוגבל' עדיין כל כך נפוץ בספרות ובמספרי אבחנה הנוכחיים? מדוע אדם צריך להציג את עצמו כ"בעיה" לפני שהוא נמצא בעמדה שבה ניתן לזהות אותו כאוטיסט? אפילו המונח "דיאגנוזה" מביא איתו קשרים משלו עם "מחלה" או "מחלה". אין ספק שזה מעביר מסר שגוי לכל המעורבים - הורים, פרטים וציבור. במשך שנים, אני מציע "זיהוי" כמושג מתאים יותר, אשר מתנגד לשפה הפיראטיבית כל כך לעתים קרובות שומע בהתייחסות לאוטיזם. ללא ספק להיות אוטיסט בעולם המאוכלס בעיקר על ידי אנשים שאינם יכולים לגרום לבעיות עצומות עבור הפרט ו...
לוק בירדון הוא מרצה בכיר באוטיזם באוניברסיטת שפילד האלם. הוא שואל למה אוטיזם עדיין נחשב כבעיה בלתי נמנעת. טוען שאנשים בחלק מהנישואים החזקים ביותר ובעבודות המוצלחות ביותר יש אוטיזם - והם נחמדים, אכפתיים ונאמנים.