סיכום המאמר:  צועקת לתוך מגבת שתקועה בפה שלי, זיעה זורמת במורד המצח שלי, דמעות זורמות על הפנים שלי, לחצתי את המשאבה שוב. זו הייתה הנחישות שלי לתת לבת שלי ההולדת ההתחלה הטובה ביותר בחיים, הייתי מוציאה חלב בשבילה, למרות השחלות הענקית במרכז השד הימני שלי. זה היה עינוי; הרבה, הרבה יותר גרוע מלידה. במקום לתת לסאמר, שהייתה רק בת שבועיים, בקבוק חלב, נלחמתי. חודשים של שטיפת מוח על ידי "breastapo" והמנטרה שלהם "השד הוא הכי טוב", גרם לי להרגיש שהדבר היחיד גרוע מהעונש הזה היה לוותר. לורה רייט (בת התמונה עם בתה, סאמר) הייתה כה נחושה להניק את סאמר כתינוקת שהיא עברה שבועות של ייסורים. זו הייתה גישה שלא רק איימה על בריאותי אלא גם פגעה בשבועות הראשונים עם הבכור היקר שלי וגרמה לי לכעוס על כך שנשים נתונות תחת לחץ כזה להניק שהגיון הבריא נופל מהחלון. השאלות לגבי כוונתי להניק התחילו בפגישה הראשונה שלי לפני הלידה כשהייתי בשבוע ה-12 בהריון והמשכו במשך שישה חודשים. עצות, עלונים ודי-וי-די הועברו ברצינות, ומללגים את המעלות ואת הפרסים. חברים, משפחה, עמיתים; נראה שכולם רצו לדעת את כוונותיי ולהטיף שהנקה היא דבר טבעי, קל, הדבר הנכון לעשות. רציתי להניק, זה יכול להיות חוויה נפלאה, מחברת וחלב האם מגן מפני מחלות ואלרגיות אבל הלחץ המתמיד להניק לא לוקח בחשבון את העובדה שלא כל אישה יכולה. הבעיות שלי עם סאמר החלו מיד. כשהיא נולדה בבית החולים האוניברסיטאי של ויילס בקארדיף ביולי 2013, היא שוקלה 5 פאונד 2 אונקיה. כשהנחתי אותה על השד, היא הייתה חלשה מכדי להיאחז, אז המיילדות נתנו לה חלב. במשך היומיים הבאים, במרווחים של שלוש שעות, המשכתי לנסות. הופתעתי כמה לא נוח זה היה, אבל כשנזנזתי, המיילדת הנידה את ראשה, והתעקשה: "זה לא כואב". הרגשתי פתטי, כאילו נכשלתי בסאמר...
לורה רייט הייתה נחושה לתת לבתה את ההתחלה הטובה ביותר בחיים. היא מצאה את ההנקה כואבת מהניסיון הראשון שלה. לורה פיתחה אפסס ענק במרכז החזה הימני שלה. למרות זאת היא המשיכה לנסות להניק בצד השני.