ב-15 ביולי 1942, רייסקי חזר לחדר שכר בפריז תחת שם בדוי יחד עם מסמכים מזויפים שהכריזו עליו כארי, לא מודע לכך שאשתו ניסתה לברוח מפריז באותו יום עם הבן שלהם. כ"מתנגד", רייסקי הרגיש עדיף לחיות בנפרד מאשתו. באותו יום, הוא נזכר שהדאגה העיקרית שלו הייתה הריח הלא נעים בחום הקיץ שנגרם על ידי כרוב חמוץ שהחיילים הגרמנים תמיד אכלו במסעדות הפתוחות של פריז. בסביבות השעה 4: 30 ב-16 ביולי, כ- 4,500 שוטרים צרפתים החלו במבצע הידוע בשם "סבירה של וול דה-היב".
לעצור כל יהודי שחי בפריז. בבוקר אותו יום, רייסקי תיאר את הסצנה שראה כשיכנס למטרו בפריז: "הלכתי במורד המדרגות המובילות לקוואזיס, כשראיתי מולי אוטובוסים המסתובבים לכיוון גשר גרנל, היום גשר ביר-חקים. המראה המוזר שלהם הכה בי מיד. על הרציפים האחוריים, אפשר היה לראות שוטרים מוקפים עם חבילות, מזוודות וכל מיני חבילות... לפני שחצו את הגשר, האוטובוסים האטו ואני יכולתי לראות כמה פרצופים. אין יותר ספק אפשרי, פשוט מהצער של הבעותיהם, ידעתי מה קורה. הברכיים שלי התכופפו מתחת לגופי, הייתי צריך להישען על הברזל. החבר שפגשתי במקום המפגש אישר את זה. "כן, זה סיבוב מסיבי". רייסקי בילה את כל היום הזה, הידוע בהיסטוריה הצרפתית כ"יום חמישי השחור", בניסיון ליצור קשר עם אשתו כדי לראות אם היא ובנה נמלטו. רייסקי חש הקלה רבה לגלות ששניהם, אשתו ובנו, נמלטו מה"רפילה הגדולה" (הסיבוב הגדול) של 16-17 ביולי 1942. לאחר שהסתיר את בנם עם חבר מורה של אשתו, רייסקי בילה את הלילה עם אשתו בחדרו, שם הוא ציין שהיא נסערה על ידי "גרנד רפל" כי ייתכן שהיה לה קושי לישון והחזיק אותו חזק, ואמר שהיא כל כך פחדה שהוא אבד באותו יום.