ב-1984 בבחירות, הלייבור וליכוד, בצדדים מנוגדים של הדיון על פשרה טריטוריאלית, נאלצו לקואליציה וכל מחשבה על "אדמה בתמורה לשלום" הוגשה. בשנות השמונים, שרון השתמש באמצעי כפייה כדי לשלוט באוכלוסייה כגון "משטר עוצר, הרס בתים, ופיצול עצים", מדיניות שהוכח מחדש בשנת 1985 על ידי רבין, בעוד ההתנחלויות הישראליות היוו "הספח דה פקטו זוחל" שהזין את חוסר שביעות הרצון הפלסטיני. ב-1985, הוועידה הלאומית של עורכי הדין השחורים בארצות הברית ערכה דו"ח, שכותרתו "בנטוסטנים בארץ הקודש", שהופך את האנלוגיה למה שקורה בגדה המערבית. המונח הושפע הרבה בזמנו, אבל 15 שנים מאוחר יותר חוקר משפט השוואתי האמריקאי ואפריקניסט, אדריאן ווינג, כתב כי אירועים בעשור וחצי שלאחר מכן בנוגע לאופן שבו הוקם הטריטוריה נראה לתמוך בחוזקה של ההשוואה. בסוף 1987 המתחים החריפו והתקוממות עממית החלה. בשנת 1988 ירדן ויתרה על כל תביעה על פלסטין והמועצה הלאומית הפלסטינית הכריזה על מדינת פלסטין. שרון הודיע על תוכנית שבעת הכוכבים בשנת 1991, וקרא להתנחלויות על הקו הירוק, עם "הכוונה המוצהרת לחיסול ההשלכות שלה". ותוכנית מרץ-שבס משנת 1992 שקלה ארבעה קנטונים פלסטינים מחולקים על ידי אזורי ההתנחלויות היהודיות, ומאוחר יותר התפתחה לתוכנית להצטרף את כל גושי ההתנחלויות העיקריים יחד עם שלושה "מובלעות פלסטיניות אוטונומיות" המתוארות כ"בנטוסטניזציה" של "יחידה להגדרה עצמית". האינתיפאדה איבדה את המוטיבציה שלה לאחר ועידת מדריד ב-1991
שהביאו יחד נציגים ישראלים ופלסטינים בפעם הראשונה מאז 1949 וב-1992, רבין התחייב לעצור את הרחבת ההתנחלויות והחל בשיחות סודיות עם אש"ף.