סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) בשנת 2010, הפוליטיקאים הבריטיים חצו את הדרך. הם היו רגילים לזעזוע אחד בשני בבית הנבחרים הבריטי הרועש -- אבל מעולם לא היו להם דיונים פנים אל פנים בסגנון אמריקאי לפני הבחירות. זה היה הכרחי ומקובל מדיני בארצות הברית -- אבל כאן בבריטניה, זה היה חדש. נראה שזה הלך טוב - נקודות פוליטיות נרשמו, וסקרים הוזמנו בחיפוש אחר יתרונות שנרכשו או אבדו. זה היה סוג של דרמה, למרות שלא נחתו מכות נוקאאוט. ראש הממשלה דייוויד קמרון ומפלגת השמרנים שלו ניצחו בבחירות, אבל לא מספיק כדי להיכנס לממשלה לבד. בחמש השנים האחרונות הוא ממשל בקואליציה עם המפלגה השלישית בבריטניה, הליברל-דמוקרטים. ומנהיגם, סגן ראש הממשלה ניק קלג, תמך בעיקר בקמרון בדיונים בפרלמנט נגד מנהיג המפלגה הלייבורית האופוזיציונית אד מיליבנד. רשתות השידור בבריטניה, להוטות להעביר פוליטיקה תוססת לתקשורת בזמן השיא ולהגביר את הצפיות, עבדו בעצמן במסדרונות הכוח במהלך השנה האחרונה כדי לנסות לתפוס חזרה - או שניים - של המכה של 2010. מה שנמצא על כף המאזניים הוא לא רק הדיונים המוצעים לקראת הבחירות הכלליות במאי, אלא הכנסתם של דיונים כאלה באופן קבוע לארכיטקטורה הפוליטית של בריטניה, בדיוק כמו בארה"ב. אבל בעוד קמרון ומילבנד שכרו יועצים לשעבר לבניין הלבן כדי להוביל אותם, אף אחד לא יכול להסכים על הצורה שדיון צריך לקחת, כמה צריכים להיות, או אפילו מי צריך להיות מוזמן. קמרון התעקש על דיון אחד בלבד המעורב במנהיגי שבעת המפלגות המובילות בבריטניה - לתת זמן שידור שווה ל"הירוקים", לאומני סקוטלנד ולמפלגת העצמאות של בריטניה (UKIP), בין היתר. אבל מפלגת הלייבור של מיליבנד מחזיקה מעמד לפחות לדיון אחד פנים אל פנים עם קמרון. נראה שאף אחד לא זז, אבל לשתי המפלגות הגדולות בבריטניה לא תזיק ההתרחשות בבחירות שוויון כזה יביא. חלק מהבעיה הוא הבוחרים הבריטיים, אשר השתנה מאז...
דיונים טלוויזיוניים על בחירות הגיעו לבריטניה רק בשנת 2010. השידורים להוטים לחזור על הפורמט ראש-אל-ראש לקראת סקר 2015. אבל פוליטיקה קבוצתית ויכוחים על מי הוזמן עלול להסיט דיון טלוויזיה.