סיכום המאמר:  (סי-אן-אן) "תשומת לב, היין!" זה משפט ישן בבית של משפחת וויר, הודות לכוסות פלסטיק של קיאנטי, גשר נמוך וגונדולייה בשם מרקו. הנביחות המודאגת שלו שברה את הכישוף כשאישתי ואני התנשקנו ופתחנו, מטומטמים עם עיני ירח בלילה הראשון שלנו בוונציה. כשאמרתי לאבא שלי שאני לוקח את אשתי לאיטליה ליום השנה הראשון שלנו, הוא נחרץ. "איפה תיקח אותה ליום הולדתך העשירי? הירח?" הוא צדק. זה היה מושלם. יונים בסן מרקו, שקיעה על התעלה הגדולה, בלני ובורגרים בגבינה אצל הארי. ונציה נכנסה לזרם הדם שלנו באותו טיול. אבל בשנים שלאחר מכן, שמעתי סיפורים שונים מאוד מאנשים מאוכזבים שחזרו מהטיול הראשון שלהם ללה סריניסימה כי עיר המים והאהבה יש עכשיו יותר מדי משניהם. יותר מדי מים, יותר מדי מאהבים. בגלל שהעיר הבלתי אפשרית הזו של ארמונות וקתדרלות נבנתה על עמודי עץ שנכנסו לתוך הקרקעית הבוץ של הלגונה, ונציה שוקעת לאט לאט מאז שקזנובה התנשף במנהרותיה. כאשר המים המובילים נשאבו כדי לבנות מפעלים פטרוכימיים ענקיים ביבשת הקרובה, ונציה צנחה מהר יותר. ואז אנשים הבחינו שהרמה של הים עולה לאט אבל באופן קבוע. בשנות העשרים, היו כ-400 תקריות של acqua alta, או מים גבוהים, כאשר השילוב הנכון של גאות ורוחות דוחף את הרחובות הנוזלים אל תוך בתים וחנויות בחלקים הנמוכים יותר של העיר. בשנות ה-90 היו 2,400 תקריות -- והרקורדים החדשים נקבעים בכל שנה. אבל לאיטלקים יש תוכנית. זה נקרא פרויקט MOSE. משה הוא קיצור של "מודול אלקטרומכני ניסיוני", אבל זה גם המילה האיטלקית למשה, בחור הידוע על פיצול הים והגנה על המאמינים. זו מערכת של 78 שערים מאסיביים שמותקנים למסמרות על קרקעית האוקיינוס. השערים מלאים באוויר, והם מתוכננים לעלות ולייצר חומת ים זמנית. מאז שהתוכנית הומצאה, ערים נמוכות ממיאמי למומבאי התעניינו מאוד לראות אם הרעיון יכול לעבוד. כולם עדיין ממתינים: משה הוא עכשיו 10 שנים מאחורי לוח הזמנים, ו $ 5 מיליארד...
ונציה, איטליה, צונחת לאט לאט. העיר בוחנת מערכת חדשה שתתמודד עם הגאות העולה. מנחה CNN ביל ויר נוסע לעיר האיטלקית עבור פרק של "רשימת הפלאים"