כתוב המשך לפרק זה - בשאר שנות התשעים, פרוקנוב הרגיש נרדף ומושלש. "אפילו בתקופה הסובייטית היה לי מוניטין של "זמרת השירים למדינה", הם קראו לי "שושבינה של המפקדה הצבאית". עכשיו בכל המילונים [החדשים] שלהם יש לי demonized. בעוד שחבריי, כמו אנטולי קים, הופיעו כאסטטים, אני הוצג כאובסקורנטיסט. הם יעצו למוציאים לאור מערביים שלא לתרגם אותי, לשים אותי תחת חסימה", התלונן פרוקנוב, מדבר עם זכר פרילפין. הדברים השתנו בתחילת שנות ה-2000, כאשר פרוקנוב מצא את עצמו בין האליטה הספרותית הרוסית, גם אם הפרוזה שלו נעשתה יותר ויותר חולנית, סוריאלית ואפוקליפטית. כמו תקיפות הטרור ב-1999 על בתים מגורים
שזעזע את רוסיה, פרוקאנוב האשים את שירותי המודיעין הממלכתיים במזימת ההתקפות הללו, וביסס את הרומן הבא שלו על החשדות האלה. ב-2002, "מר היקסוגן" (2001) הביא לו את פרס הסופר המפורסם הלאומי.