בתחילת שנות ה-20, האמנה הימית של וושינגטון הטילה גבולות על הגודל המקסימלי והטונאז' הכולל של נושאות מטוסים עבור חמש המעצמות הימיות העיקריות. הסכמים מאוחרים יותר שמרו על הוראות אלה. כתוצאה מכך, הבנייה בין מלחמות העולם לא הייתה מספיקה כדי לענות על הצרכים המבצעיים של נושאות מטוסים כאשר מלחמת העולם השנייה התרחבה מאירופה. מעט מדי נושאות צי היו זמינות להעביר מטוסים בבסיסים מרוחקים, לתמוך בפלישות אמפיביות, להציע אימון נחיתה של נושאים עבור טייסים מחליפים, לבצע סיורים נגד צוללות, ולספק כיסוי אווירי הגנתי עבור ספינות קרב ומטיילים. דרישות המשימה לעיל הגבילו את השימוש ביכולת התקיפה הייחודית של נושאות הצי שהוכח בקרב טרנטו
והתקפה על פרל הארבור. השינוי של ספינות קיימות (והגופות שנבנו למטרות אחרות) סיפק נושאות מטוסים נוספות עד שהבנייה החדשה הייתה זמינה.