סיכום המאמר:  השברולט האדומה והפתוחה שלנו, תיבת העמוד, תיכשל ב-MOT באופן קיצוני. ההשעיה נעלמה, רק דלת הנהג נפתחת מבפנים ואין אפילו מד מהירות. אבל זה עדיין הולך וזה הרבה כיף. קצת כמו קובה, למעשה. כולם אומרים שאתה צריך ללכת עכשיו לפני הפלישה של חתיכת העוף משנה הכל בעקבות החלטת הנשיא אובמה להרים סנקציות לאחר 55 שנים. מקום עם עבר ועתיד: הוואנה היא עיר מרגשת, עשירה בארכיטקטורה הקולוניאלית הספרדית. בהחלט, שינוי נחוץ במדינה שבה כמעט לכל אחד אסור גישה לאינטרנט, שבה רוב האנשים לוקחים הביתה כ-20 דולר בחודש, שבה עדיין קיימת הגדלת כמות המזון והיעדר אמונה ב'ניצחון המהפכה' עדיין הופך אותך לאויב המדינה. אבל להחזיר את המכולה הישנה הזו, זה ייקח עשרות שנים, לא שנים. הסיבה האמיתית לנסוע עכשיו היא כי למרות כל הקשיים שלהם, העם הקובני הוא מאוד נחמד, ישר ואדיב - והוואנה היא כמו שום מקום אחר על פני כדור הארץ. בכל מקום שאנחנו הולכים, יש ספקנות בריאה לגבי שנות קסטרו ומה עלול לקרות אם זרים אי פעם יורשו לקנות קרקע ונכסים. אנחנו בצ'בוי פתוח (לא נוהגים בו) בדרך לביתו של ארנסט המינגווי, 20 דקות מהוואנה. כבר שתית דאיקירי בפלורידיטה, שם פסל של האיש הגדול תופס את סוף הבר, ועקב אחרי זה עם מוהיטו בלה בודג'יטה דל מודיו, עוד אחד מהסיבובים שלו ליד כיכר הקתדרלה העליונה. לפני שהיום ייגמר, נתרחק עוד בלה טרזה בכפר הדייגים של קוג'ימר, ההשראה לאיש הזקן והים, שעזר להמינגווי לזכות בפרס נובל לספרות ב-1954. על ההגה: למרות בעיות מכניות שונות, מארק הצליח לצאת לדרך בקובה. הוא קנה את פינקה ויג'ה ב-1940 וחי שם במשך 20 שנה. זה פחות או יותר איך שהוא השאיר את זה. סצנות קרבות שוורים וחיות מפוחלחות תלויות מהקירות, מכונת הכתיבה שלו יושבת על השולחן והרום מתחרה על מקום עם...
קובה מצפה לזרם של תיירים אמריקאים בעקבות הסרת הסנקציות. הסופר ארנסט המינגווי אהב את קובה, וקנה את פינקה ויג'יה ב-1940. תאכלו במאמה אינס, שם השף לשעבר של פידל קסטרו פתח מסעדה.