סיכום המאמר:  בתי ספר בניו יורק החליטו לצפות בשני חגים מוסלמיים ולסגור בתי ספר עבורם. אחרי הכל, במשך עשרות שנים, ילדים קיבלו חופשה בחגים נוצריים ויהודיים. למה לא להוסיף את החגים המוסלמים לרשימה? נשיא מועצת המחקר המשפחתי השמרני, טוני פרקינס, התחרפן באופן צפוי, ואמר שזו הוכחה ל"פליה" נגד נוצרים. לפי פרקינס, "משפחה" כנראה לא כוללת "משפחות לא נוצריות". עמדתו של פרקינס היא שילדים יקבלו חופשה לחג הפסחא וחג המולד, אבל אנחנו קוראים לחגים האלה "חופשת חורף" ו"חופשת האביב". אני שונא להתחבר עם אנשים כאלה, אבל אני די מסכים שההחלטה של ראש העיר ביל דה בלאסיו היא החלטה רעה. אבל לא מהסיבות שפרקינס הביע. אני פשוט מוצא את זה כמו תמיכה בעייתית בדת על ידי המדינה החילונית. אני לא יכול לתמוך בממשלה שתומכת בכל סוג של דת. הייתה פעם תקופה שבה רוב האנשים החשיבו את ארצות הברית כמדינה "נוצרית". עם זאת, הרעיון הזה מעולם לא היה כוונתם של המייסדים שלנו, והוא לא תואם לאומה פלורליסטית ומואר. למרבה הצער, אפילו האירועים האחרונים הראו לנו שיש הרבה אמריקאים בורים שעדיין חושבים שהאיסלאם הוא "לא אמריקאי". בגלל זה, אני תומך באמצעים שאומרים למוסלמים שהם גם אחים ואחיות שלנו. אף אחד לא צריך להרגיש פחות מקובל או "אמריקאי" על בסיס הדת שהם מתרגלים, או אם הם מאמינים בכל דת בכלל. אבל זו הדרך הלא נכונה. קודם כל, כמעט כל דת מוכרת מתוארת בניו יורק. למרבה הצער, רק לשלושה מהם יש מעמד "מכובד באופן רשמי". לנוצרים, ליהודים ולמוסלמים יש חופשה, אבל מה לגבי הדתות האחרות בניו יורק? מה לגבי הדת שלי? ה-6 במרץ כבר זמן רב הוא "יום הדוד", וכשר דודאיסט, האם אני לא צריך לדרוש כבוד לאמונות שלי, על ידי מתעקש כי מחוז בית הספר "לקחת 'רגע' באותו תאריך בכל שנה? הפסטאפריאניזם הוא דת מוכרת...
ראש העיר דה בלאסיו אומר שבתי הספר ישמרו שני חגים מוסלמיים. הם לא צריכים לחגוג חגים דתיים. הוא אומר שבחירת שלוש דתות "מאושרות" כדי לכבד הן אומרות שאנחנו מעריכים את אמונותיהם של חלק מהם על פני אלה של אחרים. למה לא לקיים את הדת שלי, יום החבר? לקיום רשמי של חגים דתיים אין מקום בחברה החילונית.