סיכום המאמר:  נאומו האחרון של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בפני הקונגרס האמריקני, זכה לתשומת לב תקשורתית לא פרופורציונלית ברחבי העולם: מנהיג המדינה הקלינטית החשובה ביותר של אמריקה במזרח התיכון מתנגד להסתייגויות של הבית הלבן, ומשתמש בקונגרס כפלטפורמה לקמפיין הבחירות הישראלי שלו. תוך התעלמות מיחסים הדו-צדדיים המתוחים של ישראל עם ארצות הברית, נתניהו סיכן בקלות את ההשלכות של השפלה על ממשל אובמה בתמורה למשך פחות משעה של ביטוי עצמי פוליטי - טיפוסי לאדם הידוע בארץ כאיש מדינה לא גדול. נתניהו הוא נואם כריזמטי ומגן נלהב של ישראל, אולם האינטרסים האישיים והפוליטיים שלו תמיד קיבלו עדיפות על שירות האינטרסים הלאומיים של ישראל. ההישרדות הפוליטית הייתה המקסימה של המדיניות הפנימית והחיצונית שלו. נתניהו מצטרף לרשימה ארוכה של פוליטיקאים ישראלים המתרססים על ידי הרבייה והכפירה של דעת הקהל המקומית. עד כה הוא היה רק עוד מנהיג ישראלי שמחפש תשובות "קלות" לטווח קצר לבעיות אסטרטגיות בסיסיות, ובכך מאריך עוד יותר את הסכסוך שכבר מתמשך. כבובה של יוצרי משחקים אידיאולוגיים, שמרניים, אשר דוחים בכל לבם את פתרון שתי המדינות, נתניהו מוחזק כבן ערובה על ידי אנשים כמו שר החוץ אביגדור ליברמן ושר הכלכלה נפתלי בנט, אשר מנהלים מדיניות אפליה של הפרדה דתית במטרה לרסן את ההתנגדות הציבורית הפלסטינית באמצעות כפייה בלבד. כתוצאה מכך, מדיניות החוץ של נתניהו כלפי תהליך השלום הייתה אסון. הוא החליף את אהוד אולמרט וציפי ליבני -- שני פוליטיקאים שלפחות האמינו בפתרון שתי המדינות והיו מוכנים להקריב קורבנות כדי לשמור על תהליך השלום בחיים. מנהיגים ישראלים נפרדים בדרך כלל לשתי קטגוריות: אלו שמאמינים בשלום ואלו שיש להם את הכוח לעשות שלום. אולמרט היה הראשון, ונתניהו נראה שהוא יכול להיות השני. במציאות,
ההישרדות הפוליטית הייתה המקסימה של נתניהו במדיניות הפנים והחיצונית, אומר אנדריאס קריג. מדיניות החוץ של נתניהו ביחס לתהליך השלום הייתה אסון. כהונה חדשה של נתניהו לא תהיה באינטרס הלאומי של ישראל, היא תשרת את האינטרסים הפלסטיניים, מוסיף קריג.