כתוב המשך לקטע זה - המחלקה, לעומת זאת, סידרה ושמרה על הסטטיסטיקה על אזרחים שעזבו את המדינה, כולל תת-קבוצה של אלה המבקשים לבקר "מערב". בתחילת 1989 המזכיר הכללי של המפלגה (כלומר, מנהיג הממשלה) אריך הונקר הצהיר בפומבי כי חומת ברלין עדיין תהיה במקום "בעוד חמישים שנה ואפילו בעוד מאה שנים". זה גרם לעלייה מיידית במספר האנשים שרוצים לעזוב את המדינה, לא רק לטיול לחו"ל, אלא לצמיתות. ההתפתחות הגיעה בהקשר רחב יותר של גל מתעצם במהלך 1989 בהפגנות רחובות אנטי-ממשלתיות. בעבר, שירותי הביטחון של הממשלה היו "מכניסים" את מחאות הרחוב של האזרחים, תוך שימוש בכל רמה של אכזריות שהייתה נחוצה, ובתמיכה של כוחות סובייטיים וטנקים. זה קרה ב1953
אני לא יודע. אבל ב-1989, כשהרוחות של הגלאסנוסט נושבות ממוסקבה (מכל המקומות), ועם אריק הונקר חולה קשה, הפוליטביורו היה משותק מחוסר החלטה. זה יצור ריק שאנשי סמכויות נמוכים יותר בהיררכיה של הכוח לפעמים ימצאו את עצמם נדרשים למלא. בינתיים, היכולות המנטליות האדירות של גרהרד לוטר, בשילוב עם עבודתו במחלקה ששלטה בסטטיסטיקה הרלוונטית, הפכו אותו לאחד האנשים המודעים ביותר במזרח גרמניה לגבי בקשות הגירה ומספרים של הגירה. במהלך שישה החודשים הראשונים של 1989 כמעט 22,000 גרמנים מזרחיים ביקשו רשות להגר. זה בהשוואה ל-30,000 בקשות להגר שעברו בתהליך במהלך כל 12 החודשים של השנה הקודמת. "זה היה סימן ברור שאנשים הצביעו ברגליהם", לפי שיקול דעתו של לוטר.