כתוב המשך לפרק זה - מההתחלה של הכיבוש, היהודים בפריז התייחסו בחומרה מיוחדת. ב-18 באוקטובר 1940, רשויות הכיבוש הגרמניות החליטו, במה שידוע בשם "הסדרת האריזציה", כי ליהודים יהיה מעמד מיוחד ויהיו אסורים ממוסדות מקצועיים חופשיים, כגון מסחר, תעשייה, ובכך השפיעו על עורכי דין, רופאים, פרופסורים, בעלי חנויות, וכן יוסרו ממסעדות מסוימות ומקומות ציבוריים, וכי רכושם הוחרם. ב-23 במאי 1942, ראש המחלקה האנטי-יהודית של הגסטפו, אדולף אייכמן, נתן פקודות סודיות לגרש יהודים צרפתים למחנה הריכוז אושוויץ. ב-29 במאי 1942, כל היהודים באזור הכבוש מעל גיל שש נדרשו ללבוש את תג כוכב דוד הצהוב. בחודש יולי, היהודים נאסרו מכל הרחובות הראשיים, בתי הקולנוע, ספריות, פארקים, גנים, מסעדות, בתי קפה ומקומות ציבוריים אחרים, ונדרשו לנסוע ברכב האחרון של רכבות המטרו. ב-16-17 ביולי 1942, על פי פקודות הגרמנים, 13,152 יהודים (4,115 ילדים, 5,919 נשים ו-3118 גברים) נעצרו על ידי המשטרה הצרפתית. אנשים לא נשואים וזוגות ללא ילדים נלקחו לדרנסי, כ 20 ק"מ צפונית לפריז, בעוד 8,160 גברים, נשים וילדים הכוללים משפחות הלכו ל"Vélodrome d'Hiver"
("Vel' d'Hiv'") אצטדיון, על "rue Nelaton" ברובע ה-15, שם הם היו צפופים יחד בחום הקיץ, כמעט ללא מזון, מים ואין מתקנים היגייניים במשך חמישה ימים לפני שנשלחו למחנות מעצר דרנסי, קומפין, פיתיבייר ובאונה-לה-רולנד, מקדמות למחנה ההשמדה אושוויץ. הסיבוב נחשב ככישלון על ידי הגרמנים, שכן הם הכינו רכבות ל-32,000 אנשים. המעצרים נמשכו ב-1943 ו-1944. בזמן השחרור, ההערכה היא כי 43,000 יהודים מאזור פריז, או בערך מחצית מכלל אוכלוסיית הקהילה, נשלחו למחנות הריכוז, ו-34,000 מתו שם.