סיכום המאמר:  המילה היחידה שאני יכול להשתמש כדי לתאר את הרגשות שלי בימים האחרונים הוא מבולבל, באמת. בלילה שבו הפסדנו לבנגלדש מצאתי את עצמי בוהה ברצפה בחוסר אמונה וניסיתי להבין במוחי מה קרה. ואז במהלך הימים הבאים זה התחיל לשקוע והאכזבה הפכה לכעס. כעס על עצמנו. זה היה בידיים שלנו והשחקנים צריכים לקחת כל חתיכת חום שאנחנו מקבלים כי היינו בעמדה מאוד winnable במשחק הזה. אנחנו פשוט לא לקחנו את הלחץ טוב בכלל. מה השתבש? קשה לשחקנים לנסות להציע הסבר, כי זה יכול להישמע כמו תירוץ. אבל אני אנסה. האם חסר לנו קצת ניסיון? אתה מסתכל על הקבוצות הגדולות כאן בגביע העולם הזה ורוב השחקנים שיחקו הרבה יותר משחקים בינלאומיים של יום אחד מאיתנו. תמיד יש פיתוי לקרא לשינוי בזמנים כאלה, אבל תחושת הבטן שלי היא לשמור על קבוצת השחקנים הזו יחד כדי לתת להם את החוויה הזאת בארבע השנים הבאות לפני גביע העולם הבא. אנחנו לא משחקים כל כך הרבה משחק יום אחד ו-20 כמו אחרים בגלל לוח הזמנים שלנו אבל אנחנו צריכים למצוא דרך להיות כנים כדי שנוכל לקבל את החוויה הזאת. אתה לומד איך לנצח משחקים בעמדות מסובכות והלחץ של ניצחון במשחק עבור אנגליה הוא שונה לחלוטין מלעשות את זה עבור המחוז שלך. סטוארט ברוד (למטה) שוכב על הרצפה במהלך הפסד של אנגליה באליפות העולם בבנגלדש ביום שני. אל תאשים את המאמן. זה לא הוגן להפיל את האשמה על פיטר מורס. עבדנו הרבה על המשחק שלנו, והמאמן לא יכול לעשות כלום בנוגע לשחקנים שלא יכולים לשאת את חום הקרב, כשזה הכי חשוב. מאמנים מנסים ללמד את זה אבל אתה באמת מקבל את זה רק על ידי ניצחון והפסד ברמה הגבוהה ביותר. אני קורא ספר בשם "הגלפר הבלתי ניתן לעצירה" מאת בוב רוטלה, והרבה ממה שהוא אומר מתאים לכריקט. זה על שחקנים לקחת אחריות כדי להיכנס למצב להתמודד עם הלחץ. לא הייתה שום סיבה שלא היינו יכולים לנצח את בנגלדש על השער השטוח ב...
אנגליה הפסידה לבנגלדש ב-15 ריצות בתחרות בפיגור א'ביום שני. הפסד פירושו שלוש האריות לא יכול להתאים לרבע הגמר. סטיוארט ברוד שואף לשחק בגביע העולם הבא אשר יהיה על אדמת הבית.