Terve, minun nimeni on David Bruce.
 
Joo, me palaamme tuohon hetken kuluttua
Vain yksi asia joka tuli vastaani kun aloin tutkia Terry Rileyin uraauurtavaa minimalistista teosta ''In C''.
 
''In C'' on aina ollut teos jonka olen tiennyt 1900 luvun musiikin avainteoksekseksi.
Teos joka melkein yksinomaan aloitti minimalistisen musiikin.
Mutta se oli vasta melko vähän aikaa sitten kun kuulin muutaman esityksen
jotka todella laajensivat minun ymmärrystäni siitä mitä se on taideteoksena
ja todella näytti minulle kuinka vallankumouksellinen teos on
tai ainakin potentiaalisen vallankumouksellinen.
Minä sanon potentiaalisen koska aloin myös pohtimaan
oliko teos vain yhden hitin ihme
tai voisiko se olla pohjapiirros kokonaan uudelle tavalle säveltää?
Ja se oli todella vasta silloin kun aloin työstää
joillain samoista tavoista joita Riley käyttää, yrittäessäni kehittää omaa projektiani,
että opin paljon lisää molemmista
kuinka teos on rakennettu
mutta myös haasteista laittaa yhteen jotain joka niin menestyksekkäästi rakentaa
monimutkaisen ja joustavan teoksen
niin simppeleistä ohjenuorista.
Joten aloitetaan jostain joka ei vie kovin kauaa, katselmuksesta nuotteihin.
Ja tässä se on, vain yksi sivu sisältäen 53 melodista osaa.
Siinä ei ole yhtään spesifioitua instrumenttia
se viittaa että siinä voisi olla suurinpiirtein 35 soittajaa
mutta se sanoo että pienempi tai suurempikin orkesteri toimii yhtä hyvin.
Jokainen soittaja aloittaa alusta ja toistaa jokaisen osan
niin monta kertaa kuin haluaa ennen liikkumista seuraavaan osaan.
Siinä on hieman ohjeistusta sen lisäksi
joka sanoo että soittajien pitäisi pysyä suurinpiirtein kahden tai kolmen osan päässä toisistaan
nuotitus sanoo että on tärkeää olla menemättä liian kauas edeltä tai olla jäämättä liian pitkälle taakse.
Vaikka minun kokemukseni mukaan tämä tuntuu kääntyvän näin että
'pysy kahden tai kolmen osan päässä jostain toisesta'.
Ei ole epätavallista kuulla esimerkiksi neljä osaa kerrallaan.
Ja se on jotakuinkin siinä, yksi sivu joka johtaa muusikki teokseen
joka kestää mitä tahansa väliltä 45 ja 90 minuuttia.
Voit saada maistiaisen siitä miten se toimii, jos katsomme kuinka nämä kolme osaa kehittyvät.
Avain asia tietysti on tietysti se että niissä kaikissa on sama tempo
ja sama alla piilevä pulssi.
Mutta kun ne aloittavat yhdessä, kun ne liikkuvat seuraavaan osaan eri väliajoin
saat synkopaatioita ja erilaisia toisiaan ylittäviä kuvioita ilmestymään.
Joten teos kuulostaa hyvin erilaiselta joka ikinen kerta kun se esitetään.
Brian Eno sanoi että nuotitus on enemmänkin kuin siemen paketti
ja joka kerta kun nuo siemenet avataan
jotain uutta ja ainutlaatuista kasvaa.
 
Kaikista kuuluisin aikainen äänitys jossa Riley itse on puikoissa
sisälsi pulssinomaisen C:n
näyttämässä ajan kahdeksasosa nuotti virran kanssa läpi teoksen.
Ja siitä lähtien tämä on ollut kohtalaisen standardi osa esitystä.
Mutta se oli itse asiassa jälkiajatus
kuten Steve Reich tässä selittää:
''Minä soitin teosta ja monen ongelman ja harjoitusten pysyessä yhdessä
ja ehdotin Terrylle, tiedäthän se hyvä rumpali, että miksi meillä ei olisi jotakuta
joka olisi rummuttamassa jotain, vaikka C:tä
joka pitäisi meitä kaikkia yhdessä''
Ja siten pulssista tuli osa teosta.
Mutta rehellisesti samalla kun minä osallistuin tuon yksityiskohdan luomiseen minä varmastikin opin
siitä teoksesta suuresti.
Joten on mielenkiintoista että aspekti teoksesta
joka monen meidän mielestä on kaikista pistävin yksityiskohta oli jälki ajatus.
Ja se pysyy  valinnanvaraisena ohjeena tänään.
Mutta itse asiassa yksi minun lempi viimeaikainen äänitys
jossa taas Terry Riley itse mukana.
Oli Stargaze yhtyeen tekemä ja se ei sisällä tätä pulssia.
Ja minulle mikä on melko vaikuttavaa,
on miten joustava esitys on
ja miten epätavalliselta stereotyyppiselta minimalistiselta teokselta se kuulostaa.
 
Se herää henkiin näiden oikeiden taustojen kanssa
joita soittajat onnistuvat välittämään siitä.
Ja tämä esitys enemmän kuin mikään onnistui avaamaan silmäni
kuinka teos on niin paljon enemmän kuin vain yksinkertainen pohjapiirrustus
minimalistiselle teokselle.
Mitä Riley on itse asiassa tehnyt on se että hän siemensi jonkin verran kontrollia
sävellyksen aspekteille
ja antoi ne takaisin soittajille.
Joten soittajat voivat nyt aidosti luoda luovan osan viimeistellystä teoksesta.
He käyttävät muusikkoutensa täydellisen ullottuvaisuutensa
löytääkseen oikeanlaisen tavan liittää tausta ja luoda siihen se kaiken ylittävä efekti.
Ja minä luulen että se on jotain melko merkittävää.
Mitä usein tapahtuu meidän säveltäjien kanssa
on se että me käännymme kohti orkesteria näyttäen hieman lampaalta.
Ja soittajat näkevät sen ja he ajattelevat
kuka tämä kummajainen on?
Ja se on periaatteessa koko työsuhteen perusta
tässä mallissa on paljon rikkaampi tunne teoksen yhteisomistajuudesta.
Ja minä olen varma että tuo suhde on sen takia paljon kivempi.
 
Toinen hieno versio on Damian Albanin Africa Express projekti
Joka lainaa muusikoita ja instrumentteja Malilta.
 
Tämä on hiukan vapaampi, siinä on myös nuotituksen ulkopuolelta improvisoituja sooloja.
Mutta se on edelleen taas
melko kaunis esimerkki siitä kuinka nämä yksinkertaiset nuotit voivat luoda
melko kauniin ja hyvin muotoillun tunnin mittaisen teoksen
osaanottavien upeiden muusikoiden avulla.
Jotkut ihmiset ovat yrittäneet laittaa tämän improvatiivisen aspektin
yhden yksilön käsiin.
Joten tässä on Tero Parviaisen tekemä interaktiivinen verkkosivu.
Siinä laukaiset jokaisen samplen ja päätät koska liikut seuraavaan.
Olet silti pakotettu pitämään ne suurinpiirtein yhdessä
jotta mikään yksi kuvio ei mene liian kauas edelle, sinun täytyy alkaa liikuttamaan perässä tulevia ylös
muutoin et voi päästä yhtään pidemmälle.
Mutta se on erittäin vaikuttava ja kiva tapa saada
kokemusta teoksen esittämisestä ilman että täytyy soittaa instrumenttia.
On olemassa toinen versio jota tarkastelemme lisää hetken kuluttua
jossa osat ovat ladattuna Ableton Liven sessio näkymään.
Jokaiselle on osoitettu sattumanvarainen määrä toistoja ennenkuin se liikkuu seuraavaan
Joten tässä teos soi tosiaan itsestään, tai voit liikuttaa niitä manuaalisesti jos haluat
Ja useita täysin automatisoituja teoksesta on myös tehty.
Mukaan lukien nokkelasti nimetty In C++.
C++ ollen ohjelmointi kieli jolla koodi kirjoitettiin.
 
Ja taas tämä käyttää sattumanvaraisuuden elementtiä sallimaan teoksen edistymisen.
Joka ehkä osittain torpedoi teoksen pointin.
Mutta yksi erityisen nätti tietokone avusteinen ohjelma on tämä
Okei, oletko valmis?
Terve, minun nimeni on David Bruce.
 
Tämä on interaktiivinen nettisivu nimeltä repeater orchestra.
Ja kun sinä teet äänen tietokoneesi mikrofonin läpi
ohjelma toistaa sen sinulle sattumanvaraisen luvun kertoja.
Joten tätä käyttämällä yksi ainut soittaja kykenee tuottamaan koko teoksen
simppelisti vain valitsemalla koska soittaa seuraava melodinen osa.
 
 
 
 
Joten tavallaan, kuten voit nähdä tämä sallii
täyttää sen improvatiivisen roolin.
Luoda tai uudelleenluoda koko teos heidän oman muusikkoutensa kautta.
Idea, esimerkiksi kumpusi osittain Rileyn ystävyydestä
Lamont Yuongin kanssa.
Mutta myös hänen kokeistaan nauhureiden kanssa
''Tavallaan In C:n juuret
alkoivat täältä Pariisista.
Minä tein täällä työtä Chet Bakerin kanssa vuonna 1963
Recogne teatterin projektina.
Minun äänitykseni Chet Bakerille ja luuppejen tekeminen
siitä mitä hän ja hänen muusikkonsa oli soittamassa.
Minä aloin nähdä mahdollisuuksia käyttää luuppeja live musiikissa.
Joten se oli esimakua In C:n kirjoittamiselle.''
Riley tajusi että hän voisi luoda teoksen joka päällekkäisti lyhyitä toistavia lauseita.
aika pitkälti samalla tavalla kuin hän
liimaisi toistavia nauhuri osia yhteen.
Nauhaluupit ovat syklisiä, tiedäthän se on pohjimmiltaan sykli mitä teet sillä.
Niin että sinulla on maisema joka jatkaa toistumista.
Ja
sen toiston myötä
alat huomata yksityiskohtia
maisemassa joita et huomaisi jos se menisi ohi vain kerran.
''Minä tein sen teknologian kautta ensin
mutta sitten minä huomasin että
erityisesti Chet Bakerin kanssa työskentemisen jälkeen
että se minkälaista musiikkia halusin tehdä oli käytännössä syklistä.''
Huomioiden nämä kaikki nämä sykliset osat
on melko yllättävää että siinä on melko usein
mittarin tunne joka kumpuaa, sinä saat tunteen basso nuotista
tunteen aikamääreestä.
Joskus kahdessa kerrassa, joskus kolmessa kerrassa.
Ja minä luulen että paljon siitä tulee faktasta että jotkut instrumentit
jossain kontekstissa tulevat voimakkaammin esille kuin toiset.
Joten sinun korvasi kiinnittää huomion niihin niin kuin ne olisivat se basso nuotti.
Joten tässä on osia joka selvästi kuulostaa kuin se olisi kahdessa
kiitos viola da gamban toistavien basso nuottien.
Ja sitten vertailuna tässä on osio joka on selvästi kolmessa.
Tässä on yksi tavallaan matka joka tapahtuu läpi teoksen.
Ja jos katsot nuotitusta huomaat että teos
alkaa osioilla jotka kuulostavat että ne on suurimmalta osin kahdessa.
Ja sitten siinä on keskiosio kolmessa
ennen palaamista kahteen lopussa.
Itse asiassa Riley tekee selväksi että kolmosessa oleva osia on
selvästi kuultavissa kuten voit nähdä hän laittaa viisi voimakasta
kolme pohjaista osaa peräkkäin.
Joten tässä musiikki hyvin selvästi liikkuu kahdesta kolmeen.
Ja harmonian kohdalla siinä on samankaltainen tunne
me aloitamme valkoisista nuoteista joissa on F ja G nuotit
Ja myös melko monta B:tä
Joten siinä on Gdom7 tunne avaukseen.
Ja sitten ensimmäisen F#:n saapuminen on
melko merkittävä harmoninen tapahtuma joka tuntuu
melko asettumattomalta tavallaan, erityisesti kun se osuu yhteen
G:n ja F:n kanssa, ne edelleen kuulostavat
aikaisemmilta osilta.
Ja me emme pysyneet F#:n kanssa ennenkuin
palasimme F:n myöhemmin, ja teos itse asiassa loppuu
liikkuen takaisin kvinttiympyrän vastakkaiselle puolelle
kohti F major subdominant tunnetta
melkoisen Bb määrän kanssa.
Eli siinä on kaksi päällekkäisesti kulkevaa matkaa
yksi on mittarillinen matka kahdesta kolmeen ja takaisin,
ja toinen on harmoninen matka.
Ja siinä on myös ehkä
pienempiä matkoja joita voit kartoittaa,
kuten rekisterin vaihtuminen tässä kohoavassa liikkeessä täällä
tai nuottien pituuksien matka joka varmastikin vaikuttaa kaikenkaikkiseen virtaukseen.
Joten kun saavut näihin pitkiin nuotti osiin
tai osiin joissa on paljon taukoja
koko musiikin jäsentäminen rentoutuu.
Ja minä luulen että se on näiden mielenkiintoisten pienten matkojen yhdistelmä
kaikki kulkemassa hieman eri tahdeissa,
joka säilyttää meidän mielenkiintomme kun kuuntelemme.
Mutta yksi viimeinen harmoninen kysymys teille
onko In C todella C:ssä?
No, siihen saakka että se käyttää pääosin pianon valkoisia koskettimia
ja liikkuu C dominantin ja subdominantin välillä
kaipa se on.
Mutta pistävää on se miten hellä ja jopa aavistuksen ujo C se on.
Esimerkiksi avauksessa
C ainoastaan todella näyttäytyy kunnioittavana nuottina.
Se on todella E joka muodostaa kaikista näkyvimmän nuotin avauksessa.
Ja sitten katso loppua siinä ei ole merkkiäkään C:stä missään.
Viimeinen jonka kuulemme on osassa 42
tarkoitan että kaipa se on väistämätöntä että sellaisessa syklisessä teoksessa että
saapuminen tavallansa kadenssiseen toonikaan ei koskaan
ollut kovin todennäköistä.
Mutta on pistävää kuinka paljon In C näyttää välttävän
itse C nuottia.
Mutta minä luulen että selvitys siihen on että
kyse on muustakin kuin vain harmoniasta.
Nimi antaa teokselle tunteen
simppeliydestä, takaisin perusteisiin.
Ja minä rehellisesti luulen että se on tärkeä osa sen menestystä.
Ihmiset, amatööri ryhmät tai vähemmän kokeneet muusikot
ovat halukkaitta osallistumaan tähän varsin radikaaliin
ajatukseen
koska nimestä päätellen näyttää että asiat eivät tule olemaan liian vaikeita
ja tämä saavutettavuus oli tärkeä osa teosta Rileylle
joka hyvin pitkälti näki sen musiikkina
joka auttaa luomaan
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
