www.titlovi.com
CIVILIZACIJA
Lični pogled Keneta Klarka
OBOŽAVANJE PRIRODE
Tokom skoro 1000 godina,
hrišćanstvo je bilo glavna
kreativna snaga zapadne civilizacije.
Onda je početkom 18. veka
iznenada zapostavljeno.
Praktično je nestalo
iz intelektualnog društva.
Naravno, to je stvorilo vakuum.
Ljudi nisu mogli bez
vere u nešto izvan sebe
i tokom narednih 100 godina,
smislili su novo uverenje,
koje je, ma kako nama iracionalno
delovalo, dobro za civilizaciju:
verovanje u božanstvo prirode.
Reč 'priroda'
ima 52 različita značenja.
U ranom 18. veku, značila
je nešto više od zdravog razuma.
Kao kada u razgovoru
kažemo: ali naravno.
Božanska sila koja je
zauzela mesto hrišćanstva
manifestacija je onoga što još
uvek podrazumevamo pod prirodom -
deo postojećeg sveta
koji nije stvorio čovek
i može se spoznati čulima.
Ova promena u
usmerenju ljudskog uma
u velikoj meri
potiče iz Engleske.
Verujem da nije slučajno
da je Engleska bila prva zemlja
u kojoj je hrišćanska
vera zanemarena.
Oko 1730, francuski
filozof Monteskje je zabeležio:
U Engleskoj nema religije.
Kada neko spomene veru,
ljudi počnu da se smeju.
Monteskje je video
samo ruševine religije.
Iako je bio veoma pametan čovek,
nije mogao da predvidi da su
ti ostaci bili suptilan način
da se vera u božansku moć
vrati u zapadni evropski duh.
Ruševine epohe vere
postale su deo prirode.
Postale su neka vrsta uvoda u
prirodu kroz osećanja i sećanja.
Pomogle su da se probudi čudno
stanje duha ranog 18. veka -
uvod u uživanje u prirodnim
lepotama - plemenita melanholija.
Tim raspoloženjem
je inspirisana divna poezija.
Čujte Kolinsovu 'Odu večeri'
Onda kao tiha dumna
prekriva velom jezero neko
i pozdravlja samotnu ravnicu
il' neki zaboravljen breg
što odrazi njegov
zadnji hladni sjaj.
Leden huk vetra il' jake kiše
sprečava moje noge željne
da kolibu minu,
pa da s obronka planine
pogled bace na divlje
predele i potoke bujne,
zaseoke smeđe
i tornjeve što se mutno vide
i čuju čist zvuk zvona
dok tvoji rosni prsti postepeno
na sve navlače tamni veo.
Zaista lepo.
Ali nije baš nalik na prirodu,
ne više od slika Gensboroa
i Kozensa koje ih prate.
Autor pesme, Vilijam Kolins,
nije poznato ime van Engleske.
To važi za engleske pesnike
prirode 18. veka i Džejmsa Tomsona,
koji je u svoje vreme
bio najpoznatiji pesnik Evrope.
Emocionalni odgovor na prirodu
jedan je od engleskih talenata
koji se ne odnosi
na genijalne pojedince.
Prvo se pojavio kod manjih
pesnika i lokalnih slikara,
pa čak i kao moda.
Na primer, moda da se prave
aleje vrtova formalnog izgleda
zamene krivudavim,
naizgled prirodnim stazama,
bila je poznata u celoj Evropi
tokom 100 godina kao engleski vrt.
Možda je to najveći uticaj
koji je Engleska ikada ostvarila
na izgled stvari u Evropi,
osim muške mode u ranom 19. veku.
Trivijalno?
Verujem da sva moda deluje
trivijalno, mada je ozbiljna.
Kada je papa
opisao ljudsku pozornicu kao
ogromni lavirint
u kome se kreće bez plana,
on je izrazio duboku
promenu u evropskom umu.
To je shvatanje prirode
iz prve polovine 18. veka.
Onda su oko godine 1760.
taj engleski uvod u melanholiju,
mali pesnici i živopisne bašte
dotakli duh jednog genija -
Žan Žaka Rusoa.
Njegovo ime
zahteva promenu scene.
Iako je donekle ljubav prema
prirodi potekla iz Engleske,
među jezerima i
alpskim dolinama Švajcarske
ta obuzetost prirodom prvi
put postaje mistično iskustvo.
Preko 2000 godina, planine su
jednostavno smatrane neprilikom,
beskorisnom preprekom komunikacije,
utočištem razbojnika i jeretika.
Istina, negde oko 1340, pesnik
Petrarka se popeo na Mont Vento
i uživao u pogledu sa vrha,
a onda se osramotio
u prolazu Sv. Avgustina.
Početkom 16. veka,
Leonardo da Vinči je lutao Alpima,
navodno da proučava
botaniku i geologiju,
ali njegovi pejzazi pokazuju da
je bio dirnut onim što je video.
Više nije zabeleženo
nijedno planinarenje.
Za Erazma, Montenja,
Dekarta, Njutna -
praktično sve velike prosvećene
ljude koje sam pomenuo,
pomisao na penjanje uz planinu
iz zadovoljstva je delovalo smešno.
Možda treba da dodam da se
ovo ne odnosi sasvim na slikare.
Recimo, Piter Brojgel,
na putu iz Antverpena u Rim 1552,
napravio je crteže Alpa koji su
više od zanimanja za topografiju,
koje je kasnije
koristio za svoje slike.
Ipak, ostaje činjenica
da kada bi običan putnik
16. i 17. veka prelazio Alpe,
nikada mu nije padalo
na pamet da se divi prizoru
sve do 1739. godine
kada je pesnik Tomas Grej,
posetivši Gran Šartrez,
napisao u pismu:
Nisu to ponori, bujice, stenje,
već obilje pobožnosti i poezije.
Neverovatno!
Mogao je to da napiše i Raskin.
U stvari, mislim da se
alpska poezija u punoj snazi
nije izrazila sve do
vremena Bajrona i Tarnera.
Ali sredinom 18. veka,
mnogi su izgleda prepoznali
šarm švajcarskih jezera
i uživali u njima
na ugodan i amaterski način.
Razvio se i švajcarski
turistizam slikovitih uspomena
stvorivši izuzetnog, gotovo
zaboravljenog umetnika Kaspara Volfa
koji je preteča Tarnera
za skoro 30 godina.
Kao i kod engleskih
pesnika prirode 18. veka,
ovaj provincijalni pokušaj
možda nikada ne bi
postao deo savremene misli
bez genijalnog Rusoa.
Bez obzira na
njegove ljudske mane,
očigledne svima koji su
pokušali da mu budu prijatelji,
Ruso je bio genije -
jedan od najoriginalnijih
mislilaca svih vremena,
i pisac proze bez premca.
Njegovo usamljeništvo
i podozrivi karakter
načinili od njega autsajdera
koji nije brinuo šta će reći.
Posledica toga je
da je bio proganjan.
Pola života je bio proterivan
iz jedne zemlje za drugom.
Godine 1765, izgledalo
je da se bezbedno smestio
u maloj kneževini Motije.
Lokalni paroh je podbunio ljude
protiv njega i bio je kamenovan.
Razbili su mu prozore.
Pronašao je utočište
na ovom ostrvu u jezeru Bien.
Njegovo tamošnje iskustvo
je bilo tako intenzivno
da bi se moglo reći je izazvalo
revoluciju u ljudskim osećanjima.
On nam govori da se
uz zvuke ovih talasa
potpuno sjedinio s prirodom.
Potpuno je izgubio svest
o sopstvenoj nezavisnosti,
sve bolne uspomene iz prošlosti
i brigu za budućnost,
sve osim osećaja postojanja.
Shvatam da naša egzistencija
nije ništa drugo nego
niz momenata čulne percepcije.
Osećam dakle jesam.
Zanimljivo otkriće
u sred Doba razuma.
Nekoliko godina ranije,
škotski filozof Hjum
došao je do istog zaključka
logičkim zaključivanjem.
To je intelektualna tempirana bomba
i sada posle skoro 200 godina
izgleda prilično sumnjivo da li
je radila u korist civilizacije.
To je imalo određeni
uticaj u 18. veku
i postalo je deo
novog kulta osećajnosti.
Izgleda niko nije shvatio koliko
daleko osećajnost može da nas odvede
i šta bi to sumnjivo
božanstvo prirode moglo da bude.
Niko osim Markiza de Sada,
koji je sagledao novog boga
ili boginju od samog početka.
Priroda je protivna zločinu?
rekao je on.
Ja vam kažem da
priroda živi i diše njime,
glad za krvoprolićem
je u svim njenim porama
i žudi svim srcem za
unapređivanjem okrutnosti.
Markiz de Sad se može
nazvati krajnjim autsajderom.
Njegov nepovoljan pogled na
prirodu se jedva pominje u 18. veku.
Nasuprot tome, Rusoovo verovanje
u lepotu i nevinost prirode
proteže se od biljaka
i drveća sve do čoveka.
On je verovao da je
prirodan čovek pun vrlina.
To je delimično bio ostatak
starog mita o Zlatnom dobu,
a delom osećaj sramote zbog
iskvarenosti evropskog društva.
Ruso mu je dao teorijski osnov
u delu pod nazivom 'Rasprava o
poreklu nejednakosti među ljudima'.
Poslao je primerak Volteru,
a on je odgovorio u pismu
koje je čuveni primer
volterovske oštroumnosti:
Niko nikada nije
koristio toliku inteligenciju
da nas ubedi da budemo glupi.
Nakon čitanja vaše knjige, osećam
da treba da hodam na sve četiri.
Na žalost, u poslednjih
60 godina, izgubio sam tu naviku.
To je bio dijalektički
trijumf, ali ništa više
jer je vera u
superiornost prirodnog čoveka
preovladala
u narednih pola veka.
Manje od 20 godina nakon što je
Ruso je izložio svoju teoriju,
izgledalo je da je
to potvrđeno činjenicama.
Francuski istraživač
Buganvil otkrio je Tahiti.
Dve godine kasnije, kapetan Kuk
je ostao tamo četiri meseca
da bi posmatrao tranzit Venere.
Buganvil je bio učenik Rusoa.
Zato ne iznenađuje
da je on našao u Tahićanima
svi osobine
'plemenitih divljaka'.
Ali kapetan Kuk - on je
bio tvrdoglavi Jorkširac.
Čak nije mogao da uporedi
srećan i skladan život na Tahitiju
sa bedom i brutalnošću Evrope.
Uskoro su najblistaviji
umovi Pariza i Londona
počeli da se pitaju
da li reč civilizacija
ne odgovara više neiskvarenim
ostrvljanima južnih mora
nego krajnje korumpiranom
društvu Evrope 18. veka.
Možda se sećate da je jedan
gospodin izlagao dr. Džonsonu
takve ideje o
srećnom životu divljaka.
Ne dozvolite sebi da se
obmanjujete takvim apsurdom.
To je žalosna stvar -
kaže dr. Džonson.
Kada bi bik umeo da govori,
sigurno bi uzviknuo:
Evo me sa ovim
kravama i ovom travom!
Može li biti većeg zadovoljstva?
Da ne idemo tako
daleko kao dr. Džonson,
koji je momentalno
zaboravio na svojstva duha,
poznalac evropske
civilizacije može da primeti
da Polinezija nije stvorila
ni Dantea, Mikelanđela, Šekspira,
Njutna, Getea, ni slično.
I mada će se svi složiti da
je uticaj evropske civilizacije
na mesta kao što je Tahiti
bio katastrofalan,
moramo takođe dozvoliti da
krhkost tih arkadijskih društava,
brzina i potpunost
sa kojom su propala
pred mirnom pojavom
nekoliko britanskih mornara
praćenih šačicom misionara,
pokazuje da nisu bila civilizacija
u smislu reči koji sam koristio.
Iako je obožavanje prirode
nosilo svoje opasnosti,
proroci nove religije bili
su ozbiljni, čak i pobožni ljudi,
čiji je cilj bio da dokažu da je
ta boginja čestita, čak i moralna.
To su postigli intelektualnim
podvigom približavanja prirode i istine.
Najveći čovek
koji je stavio svoj um
u službu tog
podviga je pesnik Gete.
Reč priroda pojavljuje
se na skoro svakoj stranici
njegovih teorijskih
i kritičkih tekstova,
i kao konačna potvrda
sveg njegovog rasuđivanja.
Istina, Geteova priroda
je nešto drugačija od Rusoove.
On pod njom podrazumeva
ne kako stvari izgledaju,
već kako funkcionišu,
ako nisu u uzajamnom dejstvu.
On posmatra sve što je živo -
bio je izvrstan botaničar i pravio
je crteže biljaka je posmatrao -
i u svemu vidi
težnju za punijim razvojem
kroz beskrajno dug
proces prilagođavanja.
Skoro bi se
moglo reći da je verovao
u postepeno civilizovanje
biljaka i životinja.
Ta tačka gledišta je dovela
do Darvina i teorije evolucije.
Ovaj analitički
i filozofski pristup prirodi
nije imao tako neposredan
uticaj na svest ljudi
kao čista inspiracija
engleskih pesnika romantizma
Kulridža i Vordsvorta.
Teško je ilustrovati to germansko
stanje duha engleskom slikom,
pre velikog nemačkog slikara
pejzaža Kaspara Davida Fridriha.
Kulridž je posmatrao prirodu
u visokom, mističnom maniru.
Evo kako se obratio
švajcarskim planinama
u 'Himni pre izlaska sunca'
u dolini Šamoni:
O, strašna i tiha goro!
Gledah u tebe,
sve dok ti,
još tu u telesnom smislu
ne iščeze iz mojih misli.
Zanet u molitvi,
ja obožavah nevidljivo samo.
Vordsvortov pristup
prirodi je religiozan
na moralan,
anglikanski način.
Neće me optužiti
za aroganciju, - rekao je
ako dok hodam prirodom
i koliko mi snaga dozvoli,
svoje srce
svakodnevno žrtvujem istini
i potvrđujem Prirodi i Istini,
tu njihovu božansku pobunu,
uvređenu postupcima ljudi.
Da priroda treba da bude
šokirana ljudskim ponašanjem
nama izgleda prilično besmisleno,
ali se Vordsvort ne sme olako
optužiti za aroganciju i glupost.
U vreme kada je pisao
te redove, živeo je dobro.
Kao mladić otišao je u Francusku,
živeo sa produhovljenom
Francuskinjom i dobio ćerku
i postao učesnik
Francuske revolucije -
vatreni žirondinac.
Lako se moglo dogoditi da ostane
bez glave u septembarskom masakru.
Vratio se u Englesku
zgrožen političkim
aspektom revolucije,
ali ne manje vezan za svoje ideale.
Počeo je da opisuje u stihu
istinu o nedaćama siromašnih ljudi
jer to niko ranije nije učinio.
Pisao je pesme
bez tračka utehe i nade.
Hodao je miljama sam
ravnicom Solsberija i Velsom,
i razgovarao samo sa skitnicama,
prosjacima i bivšim robijašima.
Bio je potpuno poražen
nehumanošću čoveka prema čoveku.
Napokon je stigao u Tintern.
U dolini iza mene je opatija.
Naravno, on je oduvek
bio osetljiv na prirodne lepote.
Njegove najranije
pesme nam to pokazuju.
Ali u avgustu 1793,
poput Rusoa na ostrvu Sen Pjer,
on shvata da je samo utapanjem
u prirodu može da zaceli dušu.
Kada se vratio u
Tintern pet godina kasnije,
povratila su se i
neka od tih davnih osećanja.
Neumnivo sam drugačiji
onoga što sam bio
kada sam došao
prvi put među ova brda,
i bio kao srna
vezan za ove planine,
obale dubokih reka
i usamljene potoke,
kud god me priroda vodila.
Više kao čovek koji
leti iz nečega što ga plaši,
nego neko
ko traži ono što voli.
Za mene je priroda
tada bila sve.
Ne mogu da opišem
ono što sam tada bio.
Zvuk slapova
me proganja kao strast.
Visoka stena, planina
i duboka, sumorna šuma,
njihove boje i oblici
stvorili su u meni glad.
Osećanja i ljubav - nisam
imao potrebu za dalekim čarima,
koje mi misli donose
niti interes za bilo šta
što ne dolazi od oka.
Za razliku od mnogih
njegovih naslednika iz 19. veka,
Vordsvort je zaslužio
pravo da se izgubi u prirodi.
Uostalo, imao je Rusoa
jer je autor 'Usamljenog šetača'
i autor 'Društvenog ugovora'
tog jevanđelja revolucije.
Naklonost prema
neznatnima i bez glasa,
bilo da su ljudi ili životinje,
izgleda da je neophodna
pratnja obožavanja prirode,
i to je tako
još od svetog Franje.
Robert Barns u osvit
romantičarske poezije
ne bi napisao
'Čovek je zato čovek'
da se nije bio duboko potresen
razrušenim gnezdom poljskog miša.
Nova religija je
bila antihijerarhijska.
Zahtevala je
novi skup vrednosti.
Ovo je sadržano u
Vordsvortovom verovanju
da je više zasnovana na
pravim instinktima, nego na učenju.
To je dodatak Rusoovom
otkriću o neposrednosti osećanja,
ali sa dodatkom reči - moral.
Vordsvort priznaje
da obični ljudi i životinje
često pokazuju više hrabrosti,
vernosti i nesebičnosti
od prefinjenih ljudi.
Takođe i veći smisao
za sveukupnost života.
Jedan instinkt prolećne šume
može vas naučiti više o čoveku,
o moralnom zlu i dobru,
nego svi mudraci.
Šta je to okrenulo Vordsvorta
od čoveka ka prirodi?
To je povratak u njegov život
njegove sestre Doroti.
Prvo su se zajedno
nastanili u Somersetu.
Zatim su se, podstaknuti
jakim porivom, vratili u domovinu
i smestili u
ovoj kućici u Grasmeru.
U ovom vrtu i
u maloj dnevnoj sobi
Vordsvort je napisao
svoje najnadahnutije pesme.
Dnevnik koji je
Doroti vodila tih godina
pokazuje da su njegove pesme često
nastajale iz njenih doživljaja.
I Vordsvort je to znao.
Ona mi je dala oči,
ona mi je dala uši
i pokornu brigu
i fine strepnje.
U novoj religiji prirode,
ovo stidljiva i skromna žena
bila je svetica i proročica.
Na žalost, osećanja
koja su gajili jedno za drugo
kao brat i sestra,
bila su suviše jaka za ovaj svet.
Ti, najdraža prijateljice,
moja draga, draga prijateljice,
u tvome glasu uhvatim
jezik svog bivšeg srca
i pročitam
svoja bivša zadovoljstva
u odsjaju tvog divljeg oka.
Oh! Još malo ima u tebi
od onoga što sam nekad bio
moja draga, draga sestro!
Ovu molitvu upućujem
znajući da priroda nikada
neće izdati srce koje je voli.
Vatrena žestina romantičnog egoizma.
I Bajron i Vordsvort su bili
duboko zaljubljeni u svoje sestre.
Neizbežna zabrana
je bila katastrofa za obojicu.
Vordsvort je trpeo više.
Iako je Bajron postao nemiran i
ciničan, on je naisao 'Don Žuana'.
Dok je Vordsvort, nakon
srceparajućeg odricanja od Doroti,
postepeno gubio inspiraciju
i mada se srećno oženio
drugaricom iz detinjstva,
pisao sve manje poezije
koja se može čitati bez napora.
Doroti postala
psihički obezvređena.
Do sada sam ilustrovao
Vordsvortove pesme i ideje
onako kako kamera vidi prirodu.
U isto vreme kada je engleska
poezija uzela revolucionarni pravac,
englesko slikarstvo je
takođe proizvelo dvojicu genija -
Tarnera i Konstebla.
Par meseci pre nego što su se
Vordsvortovi smestli u oblasti jezera
Tarner je naslikao
ovu sliku Batermira.
Tarner se celog svog života,
svom svojom ljubavlju za neobično,
predavao vizuelnim utiscima.
Šta bi moglo biti više
vordsvortovski od skromne pasivnosti
sa kojom je uranjao
u ovaj sasvim običan prizor?
Vordsvortova stvarna sličnost nije
sa Tarnerom, već sa Konsteblom.
Obojica su bili ljudi sa sela,
sa jakim, ali strogo
kontrolisanim nagonima.
Obojica su shvatali prirodu
sa istom fizičkom strašću.
Video sam ga -
kaže Konsteblov biograf,
kako se divi
lepom drvetu sa ushićenjem
kao da drži
divno dete u rukama.
Konstebl uopšte nije sumnjao
da je prirodni vidljivi svet
drveća, cveća, reka, polja i neba,
upravo onakav kako
ga predstavljaju čula.
Izgleda da je intuitivno
postigao Vordsvortovo uverenje
da držeći se apsolutne
istine o prirodnim predmetima
može da otkrije nešto
o moralnoj veličini univerzuma.
Kada se koncentrišemo na sjajnu,
promenljivu površinu pojave -
otkrićemo da kretanje i duh
pokreću sve zamislive stvari,
sve predmete svih misli
i da se protežu kroz sve stvari.
I Vordsvort i Konstebl
su voleli svoj kraj,
nikada se ne umorivši od onoga što
im je zaokupilo maštu u detinjstvu.
Konstebl kaže:
Zvuk vode iz jaza vodenice,
stare trule daske,
sjajne grede i cigle -
ovi prizori učinili su me
slikarem. I ja sam zahvalan.
Toliko smo navikli
na ovakav pristup slikarstvu,
da nam je teško da vidimo
koliko je to bilo čudno -
u vreme kada su svi ozbiljni
umetnici stremili Rimu -
da neko voli sjajne grede i trule
daske više od heroja u oklopu.
Konstebl je mrzeo
grandioznost i pompeznost.
Nasuprot Vordsvortu, ponekad
deluje da je otišao predaleko.
Ova kućica u polju kukuruza
možda baš nije previše zanimljiva.
Takva Konsteblova dela su preteča
brojnih slika na obične teme,
kao što su Vordsvortove
pesme o cvetićima i sličnom
predviđale dosta loše poezije.
Oterali su ga sa Akademije.
Nosite odavde tu gadnu
zelenu stvar! - rekli su mu.
Za 100 godina, njegovi radovi
najverovatnije bi bili prihvaćeni.
Kada je Konstebl
zaista verovao u svoja osećanja,
njegove rustikalne teme dostižu
kvalitet koji, po rečima Vordsvorta,
strasti ljudi povezuju sa divnim
i trajnim oblicima prirode.
Na takvim slikama,
kao što je 'Konj u skoku'
klasično jednostavna
struktura brane,
nivo vode,
kretanje barže -
sve su to izrazi čovekovog
dostojanstva i odlučnosti,
baš kao što su nebo i drveće
izrazi njegove emocionalne borbe.
Jednostavnost života.
To je bio neophodan
deo nove religije prirode,
a ujedno i jak kontrast
sa ranijim težnjama.
Civilizacija, koja već dugo nije
zavisila od velikih samostana,
palata i lepo nameštenih salona,
sada je mogla da se sprovodi
u poljskim kućicama.
Čak je i Gete,
na dvoru u Vajmaru,
više voleo da živi u maloj
i jednostavnoj baštenskoj kući.
'Golubarnik' je bio
izuzetno skroman i usamljen.
Nikakva kola nisu
dolazila kola do tih vrata.
To me podseća koliko je obožavanje
prirode povezano sa hodanjem.
U 18. veku, usamljeni šetač
bi gledao na to sa neodobravanjem
kao da je u
današnjem Los Anđelesu.
Vordsvort je stalno hodao.
De Kvinsi je izračunao
da je do svojih srednjih godina
pesnik prepešačio 290 000 km.
Hodao je čak i Kulridž,
iako nesportski tip.
Nije bilo ništa hodati 25 km
posle večere da se pošalje pismo.
I tako je preko 100 godina
šetnja bila duhovna i fizička vežba
svih intelektualaca,
pesnika i filozofa.
Popodnevna šetnja na univerzitetu
nije više deo intelektualnog života,
mada je za mnoge ljude
hodanje i dalje način za beg
od pritisaka materijalnog sveta.
Seoski pejsaž kojim
je Vordsvort šetao u samoći
sada je prepun sveta,
pun hodočasnika
kao Lurd ili Benares.
Sličnost Vordsvorta i Konstebla
koja nama izgleda očigledna
nije pala u oči
njihovim savremenicima,
delimično zato što je
Konstebl bio slabo poznat do 1825,
kada je Vordsvort
već postao nadmen i dosadan,
a delom zbog toga što Konstebl
slikao ravne predele,
dok je Vordsvort,
stvorivši čitav kult prirode,
bio vezan za planine.
Ovo je, u kombinaciji
sa Konsteblovom nedoteranošću
navelo Raskina da ga potceni,
dok je posvetio dobar
deo života veličanju Tarnera.
Tarner je bio glavni
predstavnik tog odgovora prirodi
koji je Grej osetio u Gran Šartrezu -
nazovimo ga slikovito uzvišenim.
Verujem da je nova religija zahteva
dokazivanje moći i uzvišenosti
očiglednije od
tratinčica i žutog cveća.
Nemojte misliti da
pokušavam da omalovažim Tarnera.
On je prvorazredni genije,
daleko najveći slikar
koga je dala Engleska.
Iako spreman da radi u modernom
stilu, sa obiljem preterivanja,
nikada nije izgubio svoje
intuitivno razumevanje prirode.
Niko nikada nije znao više
o prirodnim pojavama,
a on je bio u stanju da uklopi
u to enciklopedijsko znanje
sećanja na najprolaznije
efekate svetlosti -
izlaske sunca,
oluje, mutne izmaglice -
od kojih se nijedna nije
ranije pojavila na platnu.
Tokom 30 godina, on je
taj sjajni dar eksploatisao
u nizu slika koje su
zasenile njegove savremenike,
mada su možda previše
izveštačene za moderan ukus.
Sve to vreme, Tarner je za
sopstveno zadovoljstvo usavršavao
potpuno novi
pristup slikarstvu,
što je priznato
tek u naše vreme.
Sve je pretvarao u boje -
svetlost i osećanje života
se prikazuju kao boja.
Teško možemo da shvatimo koliko
je to revolucionaran postupak.
Setite se da su vekovima
objekate smatrali stvarnim
zato što su bili čvrsti.
Dokazivali su da su
stvarni dodirom i pipanjem.
Ljudi to još uvek rade.
Celokupna umetnost imala
je za cilj da iskaže tu punoću,
bilo uobličavanjem
ili tačnim precrtavanjem.
Blejk je rekao da
poštenje od iskvarenosti razlikuje
čestita stroga i oštra linija.
Boja je smatrana nemoralnom,
možda i s pravom
jer je ona neposredna senzacija
čije je dejstvo
nezavisno od uređenog razuma
koji je osnova moralnosti.
Međutim, Tarnerova boja
uopšte nije bila proizvoljna,
ono što zovemo
dekorativnom bojom.
Koliko god izgledalo čarobno,
uvek je to zapis stvarnog iskustva.
Tarner je kao i Ruso koristio
optičke senzacije da otkrije istinu.
Osećam dakle jesam.
Tu činjenicu možete
da proverite u Tejt galeriji
jer što su manje jasno iscrtane,
više su čisto kolorističke
i življe prenose ukupno
osećanje istinske prirode.
Tarner je proglasio
nezavisnost boje
i time dodao novu
sposobnost ljudskom umu.
Ne mislim da Tarner je bio
svestan svog odnosa sa Rusoom,
ali mu je mnogo značio Gete,
drugi veliki prorok prirode.
Iako praktično nije imao nikakvo
obrazovanje, čitao je Getea,
naročito njegovu 'Teoriju boja'
i bio naklonjen Geteovom osećaju
za prirodu kao organizam,
kao nešto što funkcioniše
u skladu sa određenim zakonima.
To je nešto u vezi Tarnera
što je oduševljavalo Raskina,
tako da je njegova
velika odbrana umetnika
čiji naslov 'Moderni slikari'
dovodi u zabludu
postala enciklopedija
prirodnog posmatranja.
Kao što je u
leksikonima srednjeg veka
netačnim zapažanjima dokazivana
istinitost hrišćanske religije,
tako i Raskin  sakuplja
precizna zapažanja o biljkama,
kamenju, oblacima, planinama,
da dokaže zakon prirode.
Ne možemo da poverujemo u Ruskinov
moralni zakon, ali kada kaže:
Sila koja prouzrokuje da razni
delovi biljke pomažu jedni drugima
mi zovemo život.
Sila života je takođe
sila predusretljivosti.
Prestanak ove pomoći je
ono što nazivamo iskvarenošću.
Čini mi se da su
njegova zapažanja i moral
ubedljivi bar koliko i
većina onoga iz Svetog pisma.
To objašnjava zašto je i 50 godina
od objavljivanja 'Modernih slikara'
Raskin smatran jednim
od glavnih proroka svoga doba.
Svi ovi aspekti nove religije
prirode susreću se i mešaju
tamo gde su i stare religije
upravljale svoje aspiracije - nebo.
Samo što su se umesto
značajnih pokreta planeta
ili vizija nebeskog grada,
obožavaoci prirode
usredsredili na oblake.
Samo što je veoma teško
intelektualno se baviti oblacima.
Oni su poslovično bez pravila.
Čak je i Raskin u očajanju odustao.
Dakle, ovo nebo manje
privlači analitički orijentisane
nego one obožavoce prirode
koji su se upustili
u čulna Rusoova sanjarenja.
Ceo um - izjavio
je rani pisac romantizma,
može da postane nešto
kao hemisfera oblačnog prizora,
ispunjen nizom neprestano
promenljivih, razlivenih oblika.
Vordsvort je to opisao još bolje
u čuvenom odeljku
prve knjige 'Izleta'.
Nadaleko oblaci su se dotakli
i na njihovim nemim licima mogao
je da pročita neizrecivu ljubav.
Nije im trebalo zvuka,
niti ikakvog glasa radosti.
Njegov duh je upijao prizor:
utiske, dušu i oblik
i rastapao se u njemu.
Progutali su njegovo čulno biće.
U njima on živi i od njih živi.
Oni su njegov život.
Konstebl je rekao
da su u pejzažnom slikarstvu
oblaci glavni nosioci osećanja.
On je izradio
na stotine studija oblaka
sa pozadinom meseca, u
različita doba dana i pravca vetra.
Raskin je rekao:
Flaširam oblake pažljivo kao što
je moj otac, trgovac, flaširao šeri.
Za Tarnera su oni
imali simboličko značenje.
On je raspoznavao
nebo mira i nebo nesklada,
a oblaci boje krvi
postaju simbol destrukcije.
Njegov glavni živorni cilj bio je
da gleda rađanje sunca iznad vode.
Posedovao je nekoliko kuća iz kojih
je mogao da gleda ovaj događaj
i bio je posebno fasciniran
linijom gde se nebo i more spajaju,
tim mešanjem elemenata,
koji svojom harmonijom tonova
dovode do opšteg
pomirenja suprotnosti.
Da bi posmatrao more,
nebo i tačku u kojoj se spajaju,
Tarner je živeo na
morskoj obali u istočnom Kentu,
uveravajući susede da je
ekscentrični kapetan po imenu Pagi But,
koji čak i u penziji nije
mogao da prestane da gleda more.
'Dijalog između mora i neba'
Nije slučajno što je pratilac
Tarnerovog mora Debisijevo 'More',
nastalo 80 godina kasnije.
Tarner je prvi veliki umetnik koji
je slikao sasvim izvan svog vremena.
Slike poput ove nisu u vezi
sa onim što se dešavalo u Evropi
ili što je trebalo
da se dogodi za čitav vek.
Godine 1840, sigurno
su delovale neshvatljivo,
kao dela Džeksona Poloka
vek kasnije.
Ushićena vizija koja je podstakla
Rusoa da živi u svetu utisaka
imala je još
jedan trijumf u 19. veku.
Zanimljivo je da je takođe
potekla od mreškanja talasa -
odsjaja sunca na vodi
i treperavih odraza jarbola.
Bilo je to 1869,
kada su se Mone i Renoar
sastajali u kafeu na obali reke
zvanom 'La Grenujer'.
Pre tih sastanka, obojica su
sledili običan naturalistički stil,
ali kada su došli
do tih talasa i refleksije,
uporni naturalizam je poražen.
Sve što može da se uradi
je dočaravanje impresije.
Utiska o čemu? O svetlosti
jer to je sve što vidimo.
Filozof Hjum je
davno došao do istog zaključka.
Impresionisti tada nisu znali
da su sledili filozofsku teoriju.
Činjenica je da je Mone rekao:
Svetlost je glavna ličnost na slici
i time dao neku vrstu
filozofskog jedinstva njihovom radu,
čime su velike godine impresionizma
dodale nešto ljudskom umeću,
isto koliko i radosti našem oku.
Naša svest o svetlosti
je postala deo te opšte svesti,
koju je divno
opisao Prust u romanima
koji su nam već u prvom čitanju
pokazali novi smisao.
Kada se pomisli koliko divnih
impresionističkih slika ima u svetu
i koliko su one uticale
na naš način posmatranja,
iznenađuje koliko je
kratko vreme taj pokret trajao.
Periodi u kojima ljudi
mogu da rade srećno zajedno
i sa istim ciljem,
traju kratko.
To je jedna od
tragedija civilizacije.
Posle 20 godina,
impresionistički pokret se raspao.
Jedni su smatrali da svetlo treba
prikazati naučno, osnovnim bojama,
kao što dolazi iz spektra.
Ova teorija, inspirisana
vrlo istaknutim slikarem Seraom,
bilo je suviše udaljeno od prvog
spontanog oduševljenja prirodom,
od koga, u krajnjoj liniji,
sve slike pejzaža zavise.
Mone, originalni
i nepokolebivi impresionista,
kada je otkrio da je
jednostavni naturalizam iscrpljen,
pokušao je da nekom vrstom kolorističkog simbolizma
izrazi promenljive efekte svetlosti.
Na kraju se okrenuo
svom domaćem vrtu lokvanja.
Ushićenost oblacima
koji se ogledaju na toj površini
predmet je njegovog
poslednjeg velikog remek-dela.
Obuhvata ih kao jedan neprekidni
oblik, poput simfonijske poeme.
Polazi od iskustva, ali
tok senzacija postaje tok svesti.
Kako svest postaje boja?
To je čudesno.
Znanje o svakom utisku je tako
potpuno, da postaje instinktivno
i svaki pokret četkice nije
samo zapis, već pokret samospoznaje.
Potpuno utapanje.
Ovo je glavni razlog
što je ljubav prema prirodi
tako dugo prihvatana kao religija.
To je sredstvo kojim možemo da
izgubimo svoj identitet u celini,
a samim tim steknemo
intenzivniju svest o postojanju.
Osećam dakle potojim.
- prevod LjubicaSP -
ljubpet@gmail.com
Preuzeto sa www.titlovi.com
