Překladatel: Tereza Cerna
Korektor: Vladimír Harašta
Dobrý večer.
Já původně chtěl mluvit o tom,
že žijeme v nejvyspělejší společnosti
v dějinách lidstva.
Pak jsem ale vystoupil tady na stanici
metra náměstí Jiřího z Poděbrad
a chtěl jsem se jít vyčůrat,
normálně se mi chtělo na záchod.
A víte, co jsem zjistil?
Že je hrozný problém se jít někde vyčůrat,
když jste v Praze.
Regulérně to je pro vás problém.
Nakonec jsem si tam našel nějaký strom,
vyčůral jsem se k tomu stromu.
Bál jsem se, aby někdo nepřišel.
A víte, co pak nastalo?
Já jsem si ještě přišel provinile,
že si pak nemám kde umýt ruce,
protože po čůrání se musí mýt ruce.
A tak mi přijde, že možná budujeme
nejvyspělejší společnost
v dějinách lidstva,
ale nebudeme tak docela nejšťastnější 
společnost v dějinách lidstva.
A to je taková věc, která mi
rezonuje v hlavě už od dětsví.
Mně to vždycky bylo divné, říkal jsem si:
„Tak když se máme tak dobře,
proč nejsme šťastnější?“
Já odmalička poslouchám ty příběhy
ohromného neštěstí lidí.
Když se zeptáte člověka: „Jak se máš?“,
tak vám nejspíš řekne:
„No jo, ale jde to.
Možná, že to zítra bude lepší.“
Plánuje pořád tu budoucnost.
Zároveň jsme nejmotivovanější společnost
v dějinách lidstva.
Tím jsem si dost jistý.
Dnes se tu sešlo 200 lidí, 
abychom se společně motivovali
a zjistili, co jednou možná můžeme udělat.
Nejspíš to stejně nakonec neuděláme,
protože se najde milion důvodů,
proč to prostě nejde.
Mě to motivování vždycky
hrozně frustrovalo,
protože já jsem se dozvěděl
o spoustě věcí, které jsem chtěl udělat,
a zjistil jsem, že to prostě
nejde udělat všechno.
A tak jsem vás dnes nepřišel motivovat,
přišel jsem vás informovat.
Přišel jsem vás informovat o věci,
která je tak triviální,
jednoduchá a snadná, levná a dostupná,
že vás k ní nikdo ani nemusí motivovat.
Nemusíte ji plánovat, 
prostě ji stačí udělat.
A tu věc spousta lidí dělá,
jenom o tom moc nemluví.
A já jsem se rozhodl,
že o tom budu mluvit,
aby teda lidi věděli.
Budu mluvit o pěších poutích.
Víte, je to tradice,
která v Evropě existuje už tisíc let.
Víc než tisíc let
se stovky tisíc lidí ročně sbalí
a vyrazí stovky a tisíce kilometrů pěšky.
Putují dlouhé týdny krajinou, aby –
já když jsem se o tom poprvé dozvěděl,
tak jsem vůbec nevěděl, proč to dělají.
Proboha, vždyť se kamkoliv můžu dostat
za půl dne letadlem, maximálně,
po celém světě.
Proč tam chodit pěšky?
Vrtalo mi to hlavou tak dlouho,
až jsem se rozhodl, že to prostě zkusím.
A tak jsem si týden po maturitě
sbalil svůj život do dvanácti kilogramů
a vyrazil jsem na nejslavnější pěší pouť:
na pouť do Santiago de Compostela.
Najednou se ten můj život 
scvrknul jen do toho,
co jsem měl v batohu.
Každé ráno jsem vstával brzy,
už před šestou, sledoval východ slunce,
a každý den, celý měsíc v kuse,
jsem trávil tím, že jsem prostě šel
a koukal kolem sebe.
A nešel jsem sám.
Do Santiago de Compostela
každý rok vyrazí dvě stě tisíc lidí.
Celý den jsme procházeli tou půvabnou
přenádhernou krajinou Španělska,
abychom si večer mohli společně
sednout u vína a vyprávět si své příběhy.
A já si všiml zajímavé věci,
že ti lidé na té pouti najednou
o svých životních příbězích,
které jsou často absolutně tragické,
mluví s takovou nebývalou lehkostí.
Říkal jsem si: „Ty, to je zvláštní.
Jako kdyby ta pouť pomohla člověku 
se vyrovnat se vším zlým,
co se mu v životě stalo,
a jako by mu pomohla
najednou neplánovat ty věci do budoucna,
ale být spokojený s tím,
že teď konečně po tom celém unaveném dni
sedím na té ubytovně,
piju víno a prostě jsem šťastný.“
A tak jsem se probouzel ráno co ráno.
Zjistil jsem, že svět může fungovat
úplně jinak, než jsem si myslel.
Že třeba může existovat člověk,
který poutníkům dává kávu a čaj zdarma.
Jen tak.
A když jsem po měsíci cesty 
došel až k oceánu,
po devíti stech kilometrech,
tak jsem si řekl: „Hele, ty pěší poutě...
ještě nevíš proč,
ale měl bys v tom pokračovat,
ono ti to má co dát.“
A tak jsem pokračoval.
Rok na to jsem se svým kamarádem
Michalou vyrazil...
tedy Michalem...
promiň, Michale...
to se stane...
jsem vyrazil pěšky do Říma 
z Českých Budějovic.
Bylo to náročnější, ubytovny tam nebyly,
tak jsem spal na silnici 
a ono to taky nějak šlo.
Dělaly se mi puchýře...
Ale vždycky, když jsem se začal litovat,
tak se objevili nějací lidé,
kterým když jsem vyprávěl svůj příběh,
tak říkali: „Bože můj, to je super! 
To bych chtěl zažít taky.“
A tak jsem pochopil, 
že si plním sen mnoha lidí.
A tak jsem po čtyřiceti dnech
došel pěšky až do Říma.
A říkal jsem: „Ty bláho,
v tomhle bys měl pokračovat!
Ještě nevíš co, ale má ti to něco dát.“
A tak jsem si vloni, bylo mi 23 let,
sbalil věci a vyrazil jsem do Turecka.
Rozhodl jsem se totiž, že půjdu pěšky
přes celé Turecko
a přes celý Izrael až do Jeruzaléma.
Já o té zemi nevěděl vůbec nic.
Věděl jsem jenom, že tam jsou
lidé trochu přičmoudlí,
a věděl jsem, že tam mají
úplně jinou víru, že to jsou muslimové.
Bože můj, kolik lidí mě před tím varovalo.
Ale já jsem tak nějak vnitřně tušil,
že bych si tohle měl zažít.
A tak jsem vyrazil pěšky projít Turecko
a víte, co se stalo?
Zjistil jsem, že tam nejsou
žádné pěší stezky,
že musím chodit po silnicích.
Ale na těch silnicích jsem potkával lidi.
Tohle je rodina,
která mě pozvala k sobě domů,
a když jsme se loučili,
tak za mnou přišel ten syn,
kterého vidíte na obrázku, a říkal:
„Ladislave, tebe čeká dlouhá cesta,
na tu cestu určitě
budeš potřebovat peníze,
já mám nějaké peníze našetřené,
tak já ti ty peníze dám.“
Já to vůbec nechápal:
„Počkej, ty se nemůžeš 
zbavovat svých peněz.
To je přece štěstí tam u nás v Evropě,
peníze mi nemůžeš jen tak dát,
vždyť už se nikdy neuvidíme.“
A pochopil jsem, že možná v tom Turecku
ty věci budou fungovat jinak.
Tohle je pán, který žije ve vesnici,
kde nikdo jiný kromě něj
nemluví žádným cizím jazykem.
A tak když jsem do té vesnice přišel
a oni zjistili, že potřebuji tlumočit,
tak mu zavolali a on přijel
15 kilometrů ze své práce,
jenom aby mi mohl překládat.
Tohle je pán, ke kterému
jsem přišel do kavárny,
a když si všiml, že jsem si sundal
své velké těžké boty,
sundal jsem si ponožky
a začal si podlepovat puchýře,
tak mi beze slova začal
nosit studenou vodu
a polévat mi ty nohy vodou.
A teď mluvíme pořád o tom
nenáviděném muslimském Turecku,
o té divné zemi, kde jsou lidé
trochu divně přičmoudlí.
Tohle je velitel,
který sloužil na armádní základně,
a když viděl, že chci spát venku,
tak trval na tom,
že budu spát na té základně.
A věděl, že tím riskuje
své místo v armádě,
protože kdyby mě odhalili,
že tam spím, tak ho vyhodí.
Jak vidíte, asi by nebylo tak těžké 
mě tam odhalit mezi ostatními.
Ale přesto to udělal.
Tohle je námořník, kterého jsem potkal.
Je to pán, který mluvil
pěti světovými jazyky
a kterého jsem se zeptal,
kde mu přišlo, že jsou lidi nejlepší.
On se na mě tak podíval a řekl:
„Víš, já jsem na světě
vždycky potkal jen dva druhy lidí.
Dobré lidi a špatné lidi.
A tak je to všude.“
To, co mi tehdy řekl ten námořník,
mi rezonuje v hlavě dodnes.
A pochopil jsem to na té pouti Tureckem.
Tenhle pán žije v absolutně odlehlé
vesnici, prakticky nikdo tam není.
Já myslel, že je to nějaký zemědělec,
ale celý večer mi přišel podezřele chytrý.
A tak jsem se ho ptal:
„Prosím vás, vy jste tedy zemědělec,
že takhle víte o té fyzice?“
On říkal: „Ne, já jsem
profesor jaderné fyziky.“
A tak mě ta cesta naučila,
že lidé všude na světě
jsou opravdu možná o trochu lepší,
než se mi všichni snažili namluvit.
Že to jsou lidé, kteří se ke mně budou
chovat tak, jak se chovám já k nim.
Že když k nim přijdu, skromně,
s pokorou, požádám je pomoc,
tak oni mi ji moc rádi poskytnou.
Tohle je třeba Mustafa.
Mustafa má takový zvláštní koníček.
On žije na jedné z mála
tureckých pěších tras
a každý večer sedí před svým domem a čeká,
zda náhodou někdo nepůjde kolem.
A když někdo jde kolem,
tak mu Mustafa řekne:
„Dneska spíš u mě.“
Mustafa prostě rád hostí lidi.
Za posledních deset let, 
co tohle Mustafa dělá,
u něj spalo už asi dvě stě lidí.
Celou předsíň má polepenou nástěnkami,
kde jsou vyfocené všechny věci,
které s nimi zažil.
Tohle je pán, ke kterému jsem přišel,
zazvonil jsem na jeho dveře,
protože byla půlnoc,
já neměl kde spát a pršelo.
A on řekl: „Dobře, když potřebuješ,
můžeš u mě spát,
ale počítej s tím,
že ještě budeme mít nějakou sešlost.“
Já jsem se ptal:
„Proč budete mít sešlost takhle pozdě?“
A on mi říká: „Víš, dnes mi umřel strýc
a u mě je pohřební hostina.“
A přesto, že prožíval takový
velice intimní moment svého života,
přesto mě u sebe nechal přespat,
protože to prostě bylo třeba.
Myslel jsem, že to možná
bude jen tím Tureckem,
že ti Turci jsou asi docela fajn lidi,
ale když jsem přeletěl do Izraele,
zjistil jsem, že v Izraeli
je to úplně stejné.
Rodiny mě zvaly na jídlo.
A pozor, víte, o jaké hovoříme době?
Hovoříme o době, kdy na dveře Turecka
už klepal Islámský stát.
A kdy v Izraeli byl nejvyhrocenější
konflikt mezi Izraelci a Palestinci
za posledních dvacet let.
A já jsem tam procházel
a ten svět byl pořád hrozně hezký!
Tady jsem na palestinské svatbě,
jediný bílý člověk mezi třemi sty lidmi.
Oni si tedy mysleli, že jsem
objednaná atrakce, ale...
Tohle je rodina, ke které jsem
se dostal úplně náhodou.
Já jsem spal u jejich sousedů
a když jsem se vracel z té svatby,
tak jsem si spletl vchod
a omylem jsem zazvonil na ně.
Hrozný omyl, já jsem jim to vysvětloval:
„Nezlobte se, já spím
u vašich sousedů, to je omyl.“
A oni trvali na tom,
že přespím u nich, protože si mysleli,
že mi jejich sousedé nedali takovou
míru pohostinnosti, jakou bych potřeboval,
a tak jsem šel o dům dál
a teď se jenom stydím to říct.
No a najednou jsem stanul
pod Zdí nářků v Jeruzalémě,
po čtrnácti stech kilometrech 
a čtyřiceti dnech pěší cesty.
A přemýšlel jsem o tom, 
jak s tím naložit dál.
Za poslední čtyři roky jsem pěšky
po světě nachodil 4000 kilometrů.
To vůbec není tolik.
I v České republice žijí lidé, kteří pěšky
nachodili desetitisíce kilometrů,
protože když jednou s těmi
pěšími poutěmi začnete,
tak už nemůžete skončit ‒
ono to je totiž skvělé.
Ale já tak nějak tušil, že tím mým úkolem
možná nebude jenom užít si ty poutě
a zjistit, že ten svět je trošku jiný,
než nám říkají v těch médiích ‒
že je hezčí.
Ale že mým úkolem možná bude
to šířit mezi lidi.
Protože ti skuteční cestovatelé 
a skuteční poutníci jsou teď někde pryč.
Můj kamarád Petr Hirsch je třeba
za Polárním kruhem, teď tam ťapká pěšky.
Ale mě ohromně baví mluvit k těm lidem.
A proto jsem začal dělat to,
že poslední půlrok objíždím republiku
a říkám lidem o tom,
že něco jako pěší poutě tady je.
Protože mně ty pěší poutě,
troufám si říct, trochu změnily život,
a věřím, že si každý zaslouží o tom,
že něco jako pěší pouť tady je, vědět.
Já jim neříkám, ať taky vyrazí.
Ježíšmarjá, to byste koukali,
jak by vás bolely nohy, kdybyste taky šli.
Já jim neříkám, že to je věc,
kterou musí podniknout každý.
Já si jenom myslím, že je škoda,
že jsme na tuhle tradici zapomněli.
A tak jsem věnoval poslední půlrok
svého života tomu,
že jsem objížděl i ta nejmenší města 
České republiky.
Na mých projekcích se dohromady
prostřídalo už patnáct tisíc lidí.
Před časem jsem o tom napsal knihu.
A co tam těm lidem říkám?
Říkám jim: „Když vyrazíte na pouť,
tak prožijete neskutečnou svobodu.
Protože najednou ze dne na den
zmizí všechny vaše problémy,
jako by nikdy nebyly.
To je úplně jiný svět,
ve kterém žijete teď
a ve kterém jste žili předtím,
protože vás svět je najednou 12 kilo věcí,
co máte na zádech,
a ta krajina, která vás obklopuje.“
Myslím si, že vyrazit někam pěšky,
vyrazit daleko, je jediná cesta,
jak ze dne na den
absolutně změnit svůj život
a dostat příležitost si to
znovu nastavit úplně jinak.
Mluvím o těch lidech, které jsem potkal.
Říkám jim: „Nevěřte tomu,
co píšou v těch nešťastných médiích.
Vždyť to píšou, jenom abyste to četli.
A chceš ty sám číst něco 
o matematické olympiádě?
No nechceš, že jo. Taky si chceš 
přečíst o tom, co stalo v Paříži.“
Ale svět není jenom to,
co se stalo v Paříži,
svět je i všechno ostatní.
A ten svět, tak jak jsem ho
na svých cestách poznal,
jsou především ti vítající a laskaví lidé,
kteří jsou úplně stejní jako já.
To, že se lišíme pár drobnostmi 
jako je víra,
nebo to, kde jsme se narodili,
nebo to, že nemluvíme stejným jazykem,
je úplná banalita oproti tomu principu,
že jsme lidé.
Že jsme lidé, kteří spolu chtějí trávit
čas, protože to je lidská přirozenost.
Také těm lidem říkám,
ať se nestydí říct si o laskavost,
protože mám pocit,
jako kdybychom si v poslední době
zapomněli navzájem projevovat laskavosti.
Přitom ta laskavost není rovnice,
že byste někomu něco dali
a pak už to neměli.
Ta laskavost je věc,
která obohatí obě strany té výměny.
Vy máte radost, že vám někdo něco dal,
že vám pomohl,
ale ten člověk má radost,
že vám mohl pomoci.
První věc, kterou jsem udělal,
když jsem se vrátil z Turecka, bylo,
že jsem si zrušil internet na mobilu,
abych nebyl odkázaný jen na pohled
do toho svého smartphonu,
ale abych byl trošku odkázaný
na lidi kolem sebe.
Abych se musel zeptat,
kudy se sem dostanu, na Švehlovu kolej,
abych se musel zeptat,
kdy mi pojede ten autobus.
Zjistil jsem taky to, že ta samota 
vůbec nemusí znamenat osamění.
Já jsem se samoty celý život bál.
A pak jsem si uvědomil,
že jsem sám vlastně strávil nejdéle 3 dny.
Samota je super, když se chcete jít
vyčůrat na náměstí, ale...
Jako kdybych se vždycky bál toho být sám.
A najednou jsem byl sám 40 dní
a zjistil jsem, že to vůbec není špatné.
Že třeba spoustu věcí 
úplně přestanu dělat.
Jako kdybych mnoho věcí dělal
jen kvůli těm lidem kolem sebe.
Já jsem se třeba přestal vztekat.
Jsem hrozně vzteklý člověk.
Já to zkoušel, já jsem kopal do věcí,
když jsem se ztratil, nadával jsem,
ale on nikdy nikdo nepřišel,
aby mě politoval.
A tak jsem pochopil,
že tím uškodím jenom sám sobě.
Mluvím o tom,
jak mě Turci naučili mít radost.
Turci, to vám je národ, 
který má chorobně radost.
Oni tu radost mají furt. Oni nic nemají.
To znamená, že se nemají o co strachovat.
Nebojí se, že jim někdo ukradne mobil,
protože nikdy žádný neměli.
Oni se nebojí Kalouskovy
důchodové reformy,
protože nikdy žádný důchod
nejspíš mít nebudou.
A tak jim nezbývá než se radovat.
Mluvím o tom, jak jsem zjistil,
že jde žít i skromně.
Třeba tady ‒ to je jedno z nejkrásnějších
ubytování, které jsem měl.
To jsou odpadní trubky na cestě do Říma.
Já jsem tehdy měl hroznou radost,
že jsem si to zařídil jako 3+1.
A ještě jsem měl spoustu místa pro hosty,
kdyby někdo přišel.
Mluvím o tom,
že lidské tělo je na tohle připravené.
Že když vyrazíte takhle daleko pěšky,
tak zjistíte, že kdesi ve vás to je.
Je to lidská přirozenost, chodit pěšky.
Před deseti tisíci lety lidé ušli pěšky
každý den asi třicet kilometrů.
A umírali v pětatřiceti letech. 
Když máte celý svůj život jen v těch 
14 kilogramech, co máte na zádech,
tak zjistíte, že vám věci
spíš přebývají než chybí.
A že je fajn si to vyzkoušet,
ten život bez těch věcí,
protože navždycky, když si pak
budete kupovat něco nového,
tak budete zvažovat,
zda to fakt potřebujete,
anebo zda vám to nebude přinášet
spíš nějakou starost o ty věci.
Mluvím o tom, jak je pěkné
se nesoustředit jenom na budoucnost,
protože na té pouti budoucnost neexistuje.
Vy za měsíc půjdete pěšky do Jeruzaléma,
na to radši ani nemyslet!
Před týdnem jste šli pěšky do Jeruzaléma,
to není zase tak zajímavé.
A tak jen tak koukáte kolem sebe
a najednou poprvé v životě 
intenzivně vnímáte tu přítomnost.
Ne záměrně, ale proto,
abyste se neukousali nudou.
Vy se najednou naučíte, 
že ten svět v každém okamžiku
je hrozně zajímavý
a má vám toho hrozně moc co dát.
A to se nenaučíte v okamžiku,
kdy budete žít
jenom tím odkládaným
štěstím v přítomnosti,
když se budete těšit jen na ten mejdan,
který bude potom,
až tady Zibura konečně sleze ze stage,
když se nebudete těšit na to,
až pojedete v létě na dovolenou,
ale když se budete těšit z toho,
co je kolem vás v tu chvíli.
A taky jsem zjistil,
a to je pro mě nejdůležitější,
že ten svět je prostě hezčí,
než se nám všichni snaží namluvit.
A mým snem je jednoduchá věc:
mým snem je, že lidé začnou
chodit na pěší poutě.
Je to naivní, drtivá většina lidí
to stejně neudělá,
ale v zemích, kde už se o tom ví,
tak se to děje.
Francie: Ve Francii dostanete kredity
na vysoké škole, když podniknete pouť.
V Německu už se to dělá,
ve Spojených státech se to dělá.
Já nechci nikoho nutit, aby tam chodil,
já jenom chci, aby o tom lidi věděli,
protože já jsem tam prožil
tak krásné okamžiky,
že věřím, že když to bude
příběh někoho jiného,
tak se tam bude mít úplně stejně dobře. 
Já vám moc děkuji za to, že jsem tady
dnes mohl mluvit o své vášni,
protože si myslím, že v době, kdy každý
tak ochotně mluví o své nenávisti,
je to víc než potřeba.
Přeji vám šťastnou cestu,
ať už se vydáte kamkoliv.
Děkuji za pozornost.
