Fordító: Reka Vegi
Lektor: Sára Valuska
Van olyan tudás, ami veszélyes.
Veszélyes, mert ha birtokodba kerül,
soha többé nem tehetsz úgy, 
mintha nem tudnál róla.
Ezt másképpen a tudás átkának is nevezik.
Nem tudod nem tudni azt, amit tudsz.
De... És most figyelj!
Mi van akkor, ha tudat alatt hat rád?
A világon mindent rendszerek alkotnak.
Rendszer van a génjeinkben, 
a társadalmunkban,
de még a reggeli kávénkban is.
A rendszerek 
szabályok és minták alapján működnek.
Ahogyan a génjeinknek,
úgy agyunk működésének is 
megvannak a maga mintái.
Próbáljunk is ki valamit!
Ki szerint van 
negatív kifejezés fent a kijelzőn?
[Sz...r az élet!]
(Felemeli a kezét)
Agyunk gondolkodási mintái 
úgy hatnak ránk tudat alatt,
hogy képesek vagyunk 
valami nagyon szuper dologba...
˙(nevetés)
... valami egészen negatívat belelátni.
De, a jó hír az, ha ismerjük a mintát,
legközelebb már ezt is észre fogjuk venni.
Tavaly nyáron, június 19-én 
a Hősök Tere kezdeményezéssel
megszerveztük az első 
mindennapi hősöknek szóló konferenciát,
a HeroiKon konferenciát.
Az egyik szünetben valami 
fantasztikus dolog történt.
Volt lehetőségem beszélgetni 
Matt Langdonnal, az egyik előadónkkal.
Meséltem neki, hogy van egy ötletem, 
egy tök szuper dolog,
ami, szerintem,
egyszerűen jobbá teheti a világot,
és könnyedén megváltoztathatja 
az emberek életét.
Végighallgatta, és a végén azt mondta, 
hogy annyira tetszik neki,
hogy ha egy év alatt 
sikerül megcsinálnom ezt az ötletet,
akkor szeretné, hogyha ezt bemutatnám
az Egyesült Államokban,
a Hős Kerekasztal Konferencián
idén szeptember 18-án.
Hihetetlen megtiszteltetés volt, és
nagyon-nagyon lelkes lettem.
Ugyanakkor, a másik oldalon
egy kicsit azért be is voltam parázva.
Mert hát életemben 
nem csináltam még ilyet.
De nem baj, van még egy évem!
Egy év! Az alatt az egy év alatt 
én majd mindent megtanulok.
Megcsinálom az alkalmazást,
majd felkészülök, hogy hogyan kell 
egyáltalán előadni egy ilyen dolgot,
tök jó lesz.
Ja.
Eltelt egy év.
Eltelt egy év, mialatt nem történt semmi.
Ott álltunk az utolsó hónap előtt,
épp a szüleimmel voltam nyaralni,
és látták, hogy valamin 
borzasztóan feszülök.
Kérdezték, hogy mizu.
Nekem akkor esett le, 
hogy valami probléma van.
Viszont cunamiként ömlött ki a számon
a tengernyi félelem és bizonytalanság,
és vázoltam, hogy mekkora gázban vagyok.
Hogy itt van ez az óriási lehetőség.
Egy olyan, amire mindig is vágytam, 
amiért küzdöttem.
Hogy hathassak, hogy adhassak, 
hogy valami változzon.
Én meg az egészet elvesztegettem.
És nem fog menni.
Aznap éjjel borzalmasan aludtam.
4-kor kipattant a szemem,
és csak bámultam feszülten a plafont.
Megsemmisülve és
vesztesnek éreztem magam,
és azon kattogott az agyam, 
hogy miért van ez.
Hiszen elvileg megvan minden tudásom,
vagy ha nem, akkor ismerek 
olyan embereket, akik segíthetnének.
Akkor miért történik ez?
Mégis mi a manó van velem?
És akkor, ahogy ezt kimondtam, leesett, 
hogy "ó, hát persze! Az a rohadt Manó!"
Úgy értem, szegény Manó.
Látom, páran furcsán néztek, 
ami teljesen normális, de elmagyarázom.
Két évvel ezelőtt a Láthatatlan Egyetem
önkénteseinek készítettem
egy rendhagyó 
tanulási módszertant műhelyt.
Az érdekelt engem, 
hogy miért nem tudunk tanulni.
Azért volt rendhagyó ez a műhely,
mert a legtöbb tanulási módszertan 
azzal foglalkozik,
hogy hogyan kell memorizálni hatékonyan,
vagy hogyan kell jól jegyzetelni.
Nekem viszont az volt a bajom,
és a többieknek is rajtam kívül,
hogy eleve hozzá se tudunk fogni.
Hogy itt van előttünk ez a tanulnivaló, és
mintha valami mágikus erő visszatartana, 
és egyszerűen nem megy.
És amikor végre odamennél, 
leülsz, kinyitod a könyvet,
és észreveszed, hogy "Jé! Egy szösz!"
(nevetés)
Abban a pillanatban posztolod facebookra,
és eltelt 3 óra úgy, 
hogy semmit nem haladtál.
Ki volt már így?
(Felemeli a kezét)
Rengetegen.
És ez nem csak a tanulnivalóval van így,
hanem a munkával is.
Ha meg kéne csinálni valamit, úgy igazán,
vagy van egy helyzet,
amit meg kell oldani,
hát, pont ugyanez van, pepitában.
Velem ez rengetegszer megtörtént,
és borzasztóan idegesített,
hogy egyszerűen visszavet attól, 
hogy sikeres lehessek,
és rosszul érzem magam miatta,
és mások is körülöttem.
Szóval változtatni akartam rajta,
és elkezdtem kutatni.
Kutattam, kutattam,
és egyszer csak találtam egy cikket,
ami nagyon érdekes volt.
Azzal foglalkozott, hogy agyunk működése
hogyan befolyásolja a motivációnkat
biológiai szinten.
Infósként számomra 
teljesen idegen nyelven volt az egész,
kb. 10 sort értettem meg belőle.
A következtetést.
Ez a 10 sor azonban elég volt arra,
hogy teljes új nézőpontba helyezze azt, 
amit a világról tudok.
Arra már korábban rájöttem,
hogy az informatika 
nem a számítógépekről szól.
Hanem az emberekről,
viselkedésekről, rendszerekről.
Akárcsak mi magunk.
De amíg egy programkód könnyedén leírható,
addig mi valahogy nem.
Ami persze teljesen természetes,
hiszen valóságos csodák vagyunk.
De a csoda is csak addig csoda,
amíg meg nem érted.
Utána csak trükk.
A trükk pedig agyunk egy zseniális 
működési alapelvén nyugszik.
Ahhoz, hogy ezt 
könnyedén el tudjam magyarázni,
amit aztán hetekig kutattam,
alkottam 3 karaktert.
3 olyan szereplőt, 
akik a fejünkben élnek,
és minden egyes minket érő információval
ping-pongoznak egymás között.
Az első a Király.
Ő tulajdonképpen a nagyagy.
Idetartozik a tudat, a logika, a beszéd,
a kreativitás, a problémamegoldás,
a célok, stratégiák követése.
Minden, amire azt mondom, hogy én vagyok.
A második gyökeres ellentéte, a Sárkány.
Archeológiai szempontból 
ő fejlődött ki először.
Ez az agytörzsünk.
Teljes mértékben tudattalan szinten 
működik, ösztönösen.
Legfőbb feladata az, 
hogy életben tartson minket.
Ő az, aki vészhelyzetben 
védekező pozícióba emeli a kezünket,
felnyomja az adrenalinszintünket,
és lehetővé teszi azt,
hogy "üss és fuss" effektust aktiválva
kimeneküljünk a helyzetből, és túléljünk.
A harmadik szereplő a Manó.
Ő a limbikus rendszer.
Szintén tudattalan szinten dolgozik,
viszont nem ösztönös.
Hanem, mivel a legfőbb feladata 
testi és lelki egyensúlyunk fenntartása,
egy hatalmas nagy szűrőként szűri
a világból különböző érzékszerveinken 
beáramló információkat,
és azokban mintát keres.
De mi is az a minta?
A minták tulajdonképpen
agyunkban futó biológiai programok.
Mintáink alapján látjuk a valóságot
olyannak, amilyen.
Azok alapján érzékeljük a valóságot
olyannak, amilyen.
Ezeket gyűjtjük a szüleinktől, a TV-ből,
különböző élményeinkből.
A mintákhoz érzéseket, 
érzelmeket kapcsolunk.
Ez alapján kialakítjuk a jót és a rosszat,
saját értékrendünket.
Ez alapján látunk bele egy szójátékba
egy nagyon pozitív dolgot, 
egy nagyon negatívat,
ezek alapján döntjük el, 
hogy egy kihívás igazából
lehetséges kudarc 
vagy egy óriási nagy lehetőség,
és végül is ezek alapján dől el, hogy
boldogok és sikeresek leszünk, vagy...
...vagy feladjuk az álmainkat.
A mintákon nagyon sok múlik.
A mintákon múlik az életünk.
Sőt, a Manón múlik az életünk.
De hiszen pontosan ez a feladata.
Ott vizslat a királyság kapujában,
és minden minket érő információval
"szeret - nem szeret"-et játszik.
Ha egy információ tetszik neki, ismerős,
pozitív élmények kapcsolódnak hozzá,
akkor örömérzet kíséretében továbbküldi
a nagyagynak, a Királynak,
további feldolgozásra.
Hogy majd a tudat, majd én
kezdek vele valamit.
Ha tartottunk már sikeres előadást,
akkor sokkal szívesebben 
látunk hozzá a következőhöz,
hiszen megvannak a kapcsolódási pontok.
Ilyenkor örömérzet kíséretében
még szívesebben 
fogjuk azt a dolgot csinálni.
De, ha nem.
Ha nem tartottunk még ilyet,
vagy nem történt olyan dolog,
akkor ez az egész tök új.
Új a Manó számára is,
és minden, ami új, az ismeretlen.
Az ismeretlen pedig veszélyes lehet,
ami pedig veszélyes, az életellenes.
És az agyunk legfőbb feladata, 
hogy életben tartson minket...
Tehát, mit csinál a Manó?
Elfordul tőle.
Sőt, ugyanez történik, 
hogyha általános iskolában leégtünk.
Ki az, akinek voltak 
rossz felelési élményei?
(Felemeli a kezét)
Rengetegen.
Ilyenkor hozzákapcsolja az agy, hogy
"Ú, ez megint ilyen!"
"Emberek előtt kell beszélni...
Óriási para lehet belőle!"
"Ettől meg kell védenem a tudatot."
Mit csinál?
Füttyent a Sárkánynak, a Sárkány jön,
adrenalint okádva
ráveti magát a helyzetre,
beteríti az egészet.
Én, a tudat meg 
nem látok az egészből semmit.
Csak kínlódok. Halogatok.
Pontosan ez történik akkor is,
amikor nem tudom, 
mi lesz egy félév múlva, egy év múlva,
nem tudom, mi lesz diploma után.
Vagy...
... munkahelyváltás előtt.
Nem tudom, milyen lesz a következő főnök.
Vagy benne vagyok egy nyilvánvalóan
nem működő kapcsolatban, és...
félek attól, milyen lesz egyedül maradni,
vagy milyen lesz utána.
Nem látok előre, emiatt 
ragaszkodom a biztoshoz, a mintáimhoz.
És ráadásul minél több érzelem 
kapcsolódik egy mintához,
annál erősebben fog ránk hatni.
Amikor ez így leesett, elgondolkodtam,
hogy velem most mi is van.
Hát, itt ez az élethelyzet.
Soha nem voltam még 
az Egyesült Államokban.
Soha nem repültem még.
Soha nem tartottam 
több száz embernek előadást,
mindezt ráadásul idegen nyelven.
Úgy, hogy az alkalmazás, 
ami a meghívásom alapja
még kész sincs.
Mit mond a Manó?
"Huh... ez nagyon para!"
(nevetés)
Elfordul tőle,
és ott vagyok abban a helyzetben, 
amiben vagyok.
Amikor ez leesett, rájöttem, hogy
"Jah...", hogy ez van...
Valami megváltozott, 
elkezdtem megnyugodni.
Elkezdtem jelen lenni.
Eszembe jutott, hogy 
amikor hasonló helyzetben voltam,
milyen jó volt, amikor mégis valahogy 
sikeresen alakultak a dolgok.
Amikor megnyertük 
a 24 órás programozóversenyt csapatommal,
vagy, amikor megtartottam 
a legelső műhelyemet,
vagy, amikor 
csak odamentem ahhoz a csajszihoz,
és elkértem a számát,
és ő lett életem első barátnője.
Ezek a dolgok mind 
alapjaiban változtatták meg az életemet,
és nagyon jó, hogy 
sikerült ezeket a dolgokat meglépni.
Eszembe jutott, hogy 
tulajdonképpen ezt az egészet,
ezt a projektet és az amerikai utat
én azért akarom csinálni,
mert változtatni akarok.
Az egész világon.
Szóval, nekem is változnom kellett.
Ha sikerül, tök jó dolog történhet, 
ha nem, akkor mindenképpen para.
De mi is kell ehhez?
Egy kutatás szerint a sikernek 
4 tényezője van.
Az egyik az intelligencia.
Az intelligencia 
15%-ban befolyásolja a sikerünket. Oké.
A 2. tényező a körülmények.
Azok a külső dolgok,
amelyeket ki tudunk alakítani.
Barátok, család, támogató közösségek,
minden olyan dolog,
ami abban segíthet minket, 
hogy elérjük egy célunkat.
A 3. tényező a technikák.
A technikák azok a tanulható dolgok,
amiket képesek vagyunk mi
tudatunk szerint elsajátítani.
Például szakmák,
önfejlesztő képzéseknek tananyagai,
egy csomó-csomó olyan dolog, ami
szolgál minket, és segít előrehaladni.
A 4. a legérdekesebb.
A motiváció.
2 dologból áll: Az egyik a célok,
erről már hallottunk,
a másik pedig a korábbi élmények.
Nekem nagyon fura volt,
hogy ismerve az előbbi karaktereket, 
agyunk működését,
hogyan lehetséges az,
hogy mindössze 12,5%-ban befolyásolják 
a sikerünket a korábbi élmények.
Hiszen, hogyha minden 
a Manón keresztül jut tovább,
jó esetben a nagyagyba, a tudatba,
és aztán tudunk vele foglalkozni,
akkor hogyan lehet, hogy csak 12,5%?
Nekem ez nem.
Úgyhogy az egészet újragondoltam,
és bár a tényezők tetszenek, az arány nem,
ezek nem egyenrangúak.
Építettem belőlük egy sikerpiramist.
Jelen esetben számomra 
a sikert a változás jelentette.
Ha sikerül változtatnom, 
akkor sikeres lehetek.
Ha nem, akkor nem.
Az első lépés tehát a korábbi élmények, 
a Manó része.
Meg kell másznunk a piramist ahhoz, hogy 
az alapjától, a jelenlegi helyzetünktől
a csúcsig, a változási eljussunk.
Viszont, ha a Manó nem örül, 
akkor mi sem fogunk.
Oké, de akkor mit lehet tenni?
Nagyon egyszerű:
Meg kell hackelni az agyunkat.
Telepítenünk kell egy új programot.
Egy olyan programot, 
ami tulajdonképpen egy különleges minta,
ami nem kifelé, különböző dolgokra figyel,
hanem befelé, saját magára.
Saját működésére.
Azokra az élethelyzetekre, 
azokra az ismeretlen élethelyzetekre,
amik eddig újak voltak, és amiktől eddig 
genetikus mintái alapján elfordult.
És milyen jól tette, hogy ezt tette!
Gondoljunk bele:
évszázadokon keresztül
ez tartott minket életben.
Ha ránk támadt egy tigris az őserdőben,
akkor nyilván nem volt jó ötlet 
elhívni kávéra,
úriember módjára megbeszélni vele
elfogyasztási szándékát.
Nem, dehogyis!
Föl az adrenalint, Sárkány, 
üss és fuss, menekülünk, túl kell élni!
Csakhogy megváltozott a világ.
A civilizált társadalmunkban teljesen 
másfajta igényeink vannak, mint korábban.
Ezekhez az igényekhez, 
ezekhez a kihívásokhoz
másfajta mintákkal kell alkalmazkodnunk.
Meg kell tanítanunk a Manónak,
hogy az új, ismeretlen dolog 
nem feltétlenül életellenes,
és a tudat számára, nekem tök hasznos.
Hogyan is kell ezt csinálni.
Az első lépés, hogy kapd rajta magad.
Minden egyes probléma megoldása 
azzal kezdődik, hogy
felismerjük, hogy probléma van.
Ez az a lépés, amit 
a szituációból kifelé teszünk,
hogy el tudjuk kezdeni
kívülről szemlélni a helyzetet.
Ez nem csak a halogatásra igaz.
Pontosan ez történik, 
amikor féltékenyek vagyunk.
Vagy amikor indokolatlanul 
felcsesszük magunkat mások hülyeségén.
Ezt a fajta kontroll-vesztett állapotot
érezzük,
viszont, ha felismerjük a mintáját, 
akkor észrevehetjük,
és tudatosan tudunk rajta változtatni.
Ami nagyon fontos, az az, 
hogy észrevegyük, hogy
nem vagyunk rosszak.
Se kevesek.
Hanem ez az egész teljesen természetes.
Ilyenek vagyunk, így működünk.
Te is, én is, mindenki.
Ezen a ponton feloldozzuk a helyzetet, és
visszakerül a kontroll a tudat kezébe.
És végre elkezdhetünk 
dolgozni, változtatni.
Nekem ez kb. 4:30-kor történt meg...
(nevetés)
és átugrottam az első lépcsőt,
és jött a második, hogy 
"mászd meg a piramist".
És elkezdtem változtatni.
Eszembe jutott, hogy van a célom,
amihez tanultam technikákat.
Itt az óriási kihívás, azt úgy oldjuk meg,
hogy részekre bontjuk.
A pici részeket pedig 
egyenként felfalatozzuk.
Jöttek a dolgok, 
amiket elkezdtem tanulni.
Végre elkezdtem tudni használni azt,
amit korábban tanultam.
Szépen elkezdtem dolgozni, 
és valahogy alakult.
5 órára egy csomó feladatom volt,
mire a Manó is azt mondta, hogy 
"Ja, hát így már értem!".
"Ennyi az egész? Akkor csináljuk!"
Tolta az energiát, hormonokat, és
kedvem lett csinálni mindent.
És működött a folyamat.
De még ez sem elég.
A 3. lépés: csinálj új mintát.
Ugyanis menet közben 
végig ott volt a Manó, és böködött, hogy
"Te, figyelj már! Inkább facebookozzál. 
Az sokkal jobb."
"Azt ismerjük, ez úgyis hülyeség, 
ehhez nem értünk. Facebookozz egy kicsit!"
(nevetés)
Én meg álltam, hogy "Hmmmm... oké....,
kihívás, nem baj, megoldjuk."
És minél többször sikerült leküzdeni 
korábbi mintáimat,
felülírni ezeket a régi mintákat,
felülírni úgy, hogy tudatosan, 
energiát belefektetve
sikerült változtatnom.
Ez a sikerélmény olyan örömérzetet adott,
ami lehetővé tette, hogy 
a régi mintáimat felülírjam,
és egyre többször 
az új minta érvényesüljön.
Ez olyasmi, mint amikor 
megtanulunk olvasni.
Először piszokul szenvedünk 
azokkal a betűkkel,
és képesek vagyunk beletévedni,
és tépjük a lapokat általános iskolásként,
szüleinknek meg azt mondjuk, hogy leesett,
és tulajdonképpen most, 
ha ránézünk bármire,
gondolkodás nélkül felfogjuk a dolgokat.
Egy erős, energiát igénylő folyamatból,
egy célszerűen, tudatosan kialakított 
folyamatból
csináltunk egy minket már tudattalanul, 
automatikusan szolgáló szokást.
Na, ugyanezt kell megcsinálni 
az agyunkkal.
Arra, hogy magára figyeljen.
Én még nem vagyok készen,
de az amerikai előadásra 
valahogy minden összeállt.
Elkészült az eszköz, elkészült az előadás,
kirepültem,
összeszedtem minden maradék 
bátorságomat és önbizalmamat,
kiálltam,
és megtartottam a beszédet.
Életem egyik legnagyobb majdnem kudarcából
életem egyik legnagyobb sikerélménye lett.
Imádtam minden percét.
Ez a sikerélmény lehetővé tette, hogy
egy olyan új minta alakuljon ki bennem,
egy olyan új löketet adó energiabomba,
ami lehetővé teszi azt, hogy elérjem 
életem egyik legnagyobb, legvadabb álmát.
Megtartsam ezt a beszédet itt, Nektek.
Na, persze most sem volt könnyű,
küzdöttem magammal,
s bár elsőként beszélek,
a szervezőknek, szerintem, 
nem egy álmatlan éjszakát okoztam.
(nevetés)
De itt vagyunk.
És belegondolva vicces, és ijesztő, hogy
milyen kevésen múlik a siker.
Hogy mindezt eldobtam volna magamtól,
ha nem ismerem fel a mintát.
A minták mintáját.
De most, hogy már tudom, 
már van választásom.
És neked is van.
Hiszen minden pillanatban döntünk.
Ha ismered a mintát, 
nem tudod nem észrevenni.
Felelős vagy a mintáidért.
Köszönöm.
(Taps)
