Apolló ajándéka
Júliusi fülledt meleg éjszaka van.
Elaludtál a karosszékben.
Hirtelen felriadsz, össze vagy zavarodva..
A TV be van kapcsolva, de a hang nincs.
Nehezedre esik megérteni mit is látsz:
Két szellemszerű, fehér figura sisakban és kezeslábasban
könnyed táncot járnak egy koromfekete ég alatt.
Apró, furcsa, szökdécselő mozdulatokat tettek,
ami felhajtotta őket az égbe egy alig észrevehető porfelhővel együtt.
De valami nincs rendben.
Túl sok idő telik el, mire visszaesnek a talajra.
A nagy terhük ellenére úgy néz ki mintha repülnének..
..egy kicsit.
Megdörzsölöd a szemeidet,
de az álomszerű jelenet kitart.
Az Apollo 11 1969 július 20-ai holdraszállása körüli események közül
a legélénkebben a szürrealitása maradt meg.
Neil Armstrong és Buzz Aldrin átcsoszogott a szürke,
poros holdfelszínen,
az óriási Föld pedig átevezett az egükön,
amíg Michael Collins, most a Hold saját holdja,
keringett fölöttük magányos virrasztásában.
Igen, ez elképesztő technikai teljesítmény volt
és diadal az Egyesült Államoknak.
Igen, az asztronauták halált megvető bátorságot mutattak.
Igen, ahogy Armstrong mondta, mikor először kiszállt,
történelmi lépés volt az embernemnek.
De ha kikapcsoltad Houston és
a Nyugalom tengere közti mellékfonalat
és belebámultál abba a fekete-fehér televízióba,
akkor észrevehetted, ahogy mi emberek
belépünk a mítoszok és legendák birodalmába.
Ismertük a Holdat az első napjainktól kezdve.
Ott volt, amikor őseink leereszkedtek a fákról a szavannákra,
amikor megtanultunk kiegyenesedve járni,
amikor első kőszerszámainkat pattintottuk,
amikor megszelídítettük a tüzet,
felfedeztük a mezőgazdaságot
és városokat építettünk
és kiszéledtünk leigázni a Földet.
Folklór és népszerű dalok egy Hold és szerelem közötti
rejtélyes kapcsolatot ünnepelnek.
Fogyása és telése félholdból teliholddá és teliből újholdba
széles körben elterjedt égi metaforája volt
a halálnak és újjászületésnek.
Mégis.. A Holdon sétálni
valahogy ütődött ötletnek hangzott..
Egyerűbb volt elképzelni,
ahogy létrán mászunk az égre,
vagy egy óriás madár hátán,
hogy megragadjuk a Holdat és lerántsuk a Földre.
Soha senki nem járt sikerrel..
bár sok mítoszunk beszél hősökről, akik megpróbálták.
Épp hogy csak az elmúlt pár évszázadban
vált elfogadottá az ötlet,
miszerint a Hold egy hely..
harmadmillió kilométerre tőlünk.
Ebben a rövid, lobbanásnyi időben
eljutottunk a Hold természetének felszínes megértésétől
a felszínén való sétálásig, kocsikázásig.
Kiszámoltuk hogyan mozognak az űrbéli tárgyak,
cseppfolyosítottuk a levegőben lévő oxigént,
felfedeztünk nagy rakétákat, távközlést,
megbízható elektronikákat,
tehetetlenségi navigációt és sok mást.
Aztán vitorlát eresztettünk az ég felé.
A késői Római Birodalomban
pogány filozófusok kritizálták Krisztus mennybe emelkedését
és a holtak beígért föltámadását.
Szent Augusztin így írt nekik:
“Ha emberi tudás,
valamilyen találékonyságnál fogva
képes vízen úszó hajókat építeni süllyedő fémekből,
mennyivel hihetőbb, hogy Isten,
valamilyen ismeretlen működési módnál fogva
méginkább képes felszabadítani ezen földi tömegeket
láncaiktól, mik a Földhöz kötik őket?”..
Hogy emberek valaha felfedezik
ezt a “működési módot” az elképzelhetetlen volt.
1500 évvel később felszabadítottuk magunkat..
Egyszer, régen szárnyaltunk a Naprendszer felé..
Néhány évig.. Aztán visszasiettünk.
Miért? Mi történt? Miről szólt valójában Apolló?
John Kennedy 1961 május 25-ei, Kongresszushoz intézett
“Sürgős Nemzeti Érdek” beszédének látóköre
és vakmerősége elkápráztatott engem:
Még meg nem tervezett rakéták,
meg nem álmodott fém ötvözetek,
navigációs és dokkolós rajzok felhasználásával
embert fogunk küldeni egy ismeretlen világra,
egy világra, amit még csak fel sem derítettünk,
kezdetlegesen sem, még csak robotok által sem
- majd visszahozzuk biztonságban a Földre,
és még az évtized vége előtt.
Ez a magabiztos bejelentés még az előtt történt,
hogy egyetlen amerikai is keringett volna a Föld körül.
Eleinte azt hittem, 
hogy az egésznek valami köze volt a tudományhoz.
Majd hirtelen megértettem:
Emberek Föld körüli,
vagy robotok Nap körüli pályájára állításához
rakétákra van szükség.
Nagy, megbízható, hatalmas rakétákra.
Ugyanazok a rakéták felhasználhatók nukleáris hadviselésre.
Ugyanaz a technológia, ami embert tesz a Holdra
akár nukleáris robbanófejeket is szállíthat a világ túlsó felére.
Ugyanaz a technológia,
ami űrhajóst vagy teleszkópot állít Föld körüli pályára
felállíthat akár egy.. lézer harci állomást is.
Akkor talán azt is mondhatnánk,
hogy Apolló egy másik célt is szolgálhatott:
Hogy az amerikai-szovjet űrversenyt
a katonai arénából a civil arénába mozgassa.
Apolló elsősorban nem a tudományról szólt.
Nem is igazán az űrről.
Sokkal inkább ideológiai ellentétekről
és atomháborúról,
de ezeknél jóval fontosabb,
hogy égiszt, egy esernyőt szolgáltatott,
ami alatt ragyogóan megépített robot űrhajók
kiszéledtek a Naprendszer minden sarkába
és elvégezték több tucat világ kezdetleges felderítését.
Sarjai mára átszelték a bolygók határait.
Apolló önbizalmat adott az embereknek,
energiát, széles látókört,
ami rabul ejtette a világ képzeletét.
Az is a terv része volt.
Egyfajta optimizmust inspirált az emberekben
a technológia felé..
Lelkesedést a jövő iránt.
Az Apolló űrhajósok oda és vissza útjukon
fotókat készítettek szülőbolygójukról.
Természetes dolog volt, de
olyan következményekkel járt, amit kevesen láttak előre.
Először a történelemben a Föld lakói
fentről láthatták magukat, az egész Földet,
a színes Földet, mi mintegy gyönyörű
fehér és kék golyó feszült az űr végtelen sötétjének.
Azok a képek segítettek felébreszteni
szunnyadó globális tudatunkat.
Vitathatatlan bizonyítékául szolgálnak annak,
hogy mindannyian ugyanazon
a sebezhető bolygón osztozunk.
Emlékeztetnek minket,
hogy mi fontos és mi nem.
Talán épp időben találtunk rá erre a nézetre,
pont ahogy technológiánk elkezdte
fenyegetni bolygónk lakhatóságát.
Akármi is az oka annak,
hogy belefogtunk az Apolló programba,
akármennyi köze is volt a hidegháborús
nacionalizmushoz és a pusztítás eszközeihez,
egységességünk és bolygónk törékenységének
elkerülhetetlen felismerése
egyértelmű és fényes hagyatéka,
nem várt végső ajándéka Apollónak.
Ami halálos versengésnek indult segített nekünk látni,
hogy egy globális összefogás
esszenciális előfeltétele a túlélésnek.
Az utazás szemtágító.
Itt az idő, hogy újra útra térjünk.
