
Catalan: 
On ens trobem, avui?
Crec que avui la nostra situació
és potser 
molt tràgica, fins i tot tal vegada
un dels moments mès tràgics
de la història del darrer segle. Per què?
Recordem
els anys noranta. Els direm els anys de Fukuyama.
 
La idea que "No hi ha alternativa",
capitalisme i democràcia liberal 
potser no és el millor sistema que podem imaginar,
sinó
el menys pitjor dels sistemes, la millor opció que
podem triar.

English: 
So where are we today?
I think our situation today
is perhaps 
very tragic, maybe even
one of the most tragic moments in 
the history of the last century. Why?
Remember
nineties. Let's call them the Fukuyama years.
 
The idea was that "There is no alternative",
liberal democratic capitalism 
is maybe not the best system we can imagine, but
the least
best [worst] system, the best choice that we have
at our disposal.

English: 
And the paradox is that
even most of the left,
even the left which pretended to be radical left
were really what I ironically like to call
left Fukuyamaists.
They accepted the Fukuyama coordinates:
liberal democratic capitalism, but just added
liberal democratic capitalism, but just added
a little bit of leftist colour,
like better health care,
less racism, 
taking care of workers and so on, 
but still
the basic Fukuyama coordinates
and when things turned wrong
it's typical how the left masked
its lack of new projects, ideas,
with moralisation. Political correctness
is for me, a typical form of Ersatz
politics. You cannot really change society,

Catalan: 
I la paradoxa és que 
fins i tot la majoria de l'esquerra,
fins i tot la que presumia ser esquerra radical,
són el que irònicament m'agrada anomenar
fukuyamistes d'esquerres.
Acceptaven les coordenades de Fukuyama:
capitalisme democràtic liberal, i només hi afegien
capitalisme democràtic liberal, i només hi afegien
un punt de color d'esquerres,
com ara millor atenció mèdica,
menys racisme,
cuidar els treballadors, etcètera,
però encara en
les coordenades bàsiques de Fukuyama,
i quan les coses no anaven bé
és típic com l'esquerra camuflava
la seva manca de nous projectes, d'idees,
amb moralització. La correcció política és
per a mi, una forma típica de
polítiques Ersatz. No pots canviar de debò la societat,

Catalan: 
ni tan sols dones una visió bàsica de què fer, així que vires
al moralisme.
Aquesta era la situació als anys noranta.
La situació Fukuyama.
Fins i tot l'esquerra va acceptar el joc bàsic:
Capitalisme democràtic liberal, i a més, afegint-hi
un gir d'esquerres.
La importància dels esdeveniments 
de principis del nou segle, del nou mil·leni
l'11-S, la crisi financera, els refugiats, etc.
és que això,
anomenem-ho el joc de l'esquerra Fukuyama
evidentment s'ha acabat.
Ja no funciona. Però aquí 
ve la tragèdia de què parlava:
molts teòrics socials, amb 
la majoria dels quals
molts teòrics socials, amb 
la majoria dels quals
ni tan sols estic d'acord
d'Axel Honneth a altres,
han observat la tensió bàsica del nostre temps:
d'una banda, hi ha nova ràbia, protestes 

English: 
you don't give even a basic vision of what to do, so you turn into
moralism.
This was the situation in the nineties.
The Fukuyama situation.
Even the left accepted the basic game:
Liberal democratic capitalism, plus giving it
a leftist twist.
The importance of events
in the beginning of our new century, or even millennium
9/11, financial crisis, refugees,
and so on, is that
this, let's call it left Fukuyama
game is obviously over.
It doesn't work. But here
comes the tragedy I was talking about:
many social theorists, with
many social theorists, with
most of whom I don't even agree,
from Axel Honneth to others, 
noticed the basic tension of our time:
on the one hand, there is new rage, protests

Catalan: 
arreu, fins i tot als països desenvolupats.
Bernie Sanders,
Occupy Wall Street, Podemos, vagues i protestes
a Anglaterra, a França, per no dir Grècia, etc.
Un gran descontentament, però
tot i que tenim aquesta gran ràbia,
sembla
més i més impossible traduir,
transformar aquesta ràbia en
una força política eficient
amb com a mínim un programa
vagament clar.
Així doncs, tenim explosions de descontentament
i llavors,
quan aquestes explosions
proven d'organitzar-se en
un moviment polític real, fins i tot
amb l'opció d'accedir al poder,
les coses acaben malament.
Per a mi, aquesta és l'autèntica tragèdia.
Mencionem només
l'exemple conegut de tots

English: 
everywhere, even in the developed countries.
Bernie Sanders,
Occupy Wall Street, Podemos, strikes and protests
in England, in France, no to mention Greece,
and so on. Great dissatisfaction, but
although we have this great rage,
it seems 
more and more impossible to translate,
to transform this rage into
efficient political force
with at least a vaguely clear
program.
So, we have explosions of dissatisfaction
and then,
when these explosions
try to organise themselves into
actual political movement, even
with a chance of taking power,
things turn wrong.
That's for me the key tragedy.
Let's mention
just the example known

Catalan: 
de Syriza. Què va passar amb Syriza?
Era un immens moviment
basat en molts anys 
d'organitzacions socials, autoorganitzacions
del poble i tot això. Es van organitzar com a
partit, van guanyar eleccions i llavors
van haver de capitular. Crec que
la seva tragèdia és autèntica.
No crec que puguem acusar
simplement Syriza de traïció
quan, després de guanyar el referèndum,
van capitular
davant la Unió Europea.
Crec que aquesta és
la tragèdia de l'esquerra d'avui:
que no té, o no tenim, més aviat,
no tenim realment un programa,
ni tan sols un vague objectiu de què fer,
què volem:
volem una petita reforma del capitalisme?,
volem socialisme d'Estat?, volem algun tipus de
democràcia local?, democràcia

English: 
to all of us of Syriza. What happened with Syriza?
It was an immense movement
based on long years of
social organisations, self-organisations
of the people and so on, they organised themselves 
into party, they won elections, and then
they had to capitulate. I think
their tragedy is authentic. 
I don't think we can simply 
accuse Syriza of betrayal
when, after winning the referendum, 
they capitulated
to the European Union.
I think that that's
the tragedy of today's left:
they, or we, rather,
we really don't have a program,
not even a vague goal of what to do,
what we want:
do we want a little reform of capitalism?,
do we want State socialism?, do we want some kind of
local democracy?, non-representative

English: 
democracy, self organisation, etcetera?
I don't think there is a program,
I don't think there is a program
like this for us. 
Or, to use an example from cinema which I like
to repeat all the time: we all know and love, I know
that Toni Negri loved it, the film
"V for Vendetta", where, in the end,
the crowd breaks the police blockade,
enters the Parliament,
the people take over, in England.
Obviously, in London.
And then, what? Then, the end of the film.
Now, I would really like to see a film 
called "V for Vendetta", part II.
But what happens the day after? 
What measures do they
introduce?, and so on?
That's the problem, for me.
For me, if I may put it in
ironic terms, I think
that we should begin
to use the term

Catalan: 
no representativa, autoorganització, etcètera?
No crec que hi hagi un programa
No crec que hi hagi un programa
així per part nostra.
O, fent servir un exemple del cinema que m'agrada
repetir sempre: tothom coneix i li encanta, sé
que a Toni Negri li encantava, la pel·lícula
"V de Vendetta", on, al final,
la multitud trenca el cordó policial,
entra al Parlament,
la gent pren el poder, a Anglaterra.
Òbviament, a Londres.
I llavors, què? Llavors, el final de la pel·lícula.
Ara, m'agradaria de debò veure una pel·lícula
anomenada "V de Vendetta", part II.
Però què passa l'endemà?
Quines mesures introdueixen?
i tota la resta?
Aquest és el problema, per mi. 
Per a mi, si ho puc dir 
en termes irònics, crec 
que hauríem de començar 
a fer servir el terme 

English: 
bureaucratic socialism in positive sense.
When Syriza
went wrong,
the standard... (and obviously, capitulated)
the standard defense...
When Syriza capitulated, 
the standard criticism of most leftists was that
because it's turned into yet another ruling
party,
parliamentary game, representative democracy
that it forgot its social movements roots.
that it forgot its social movements roots.
I, up to a point, agree:
but I think that
the solution is not
"Let's return
to this ordinary roots".
The solution would have been to
invent a new, and I'm not afraid to use this term,
more efficient bureaucracy.
The problem is not more contact
with local movements and so on.

Catalan: 
socialisme burocràtic en sentit positiu.
Quan Syriza
va acabar malament,
la defensa... (i òbviament, va capitular)
la defensa estàndard...
Quan Syriza va capitular,
la crítica estàndard de la majoria de la gent d'esquerres va ser que
com que ja s'havia convertit en un altre partit
de govern,
joc parlamentari, democràcia representativa,
que havia oblidat les seves arrels en els moviments socials.
que havia oblidat les seves arrels en els moviments socials.
Fins a un cert punt, hi estic d'acord:
però crec que 
la solució no és 
"Tornem
a aquestes arrels comunes".
La solució hauria estat 
inventar una nova, i no em fa por fer servir el terme,
burocràcia més eficient.
El problema no és més contacte
amb els moviments locals i tot això.

English: 
I think after we
dispel two myths, the
the two big myths of
of the twentieth century,
State socialism, stalinism ultimately, and
social-democratic Welfare State,
the last myth to be abandoned
is the myth of 
this local, self-organisation
multitudes self-organising
multitudes self-organising
themselves, and so on. We have to 
accept the need for some, 
ok, we can call it State or not,
some large social organisation.
I don't think that all this new forms 
of self-organisation that some people praise,
collaborative commons, or Internet of things,
it's clear that
they cannot stand on their own,
some kind of
political organisation,
and I'm not talking about abstract politics,

Catalan: 
Crec que després que
desterrem dos mites, els
dos grans mites
del segle vint,
el socialisme d'Estat, en darrer terme l'estalinisme,
i l'Estat del benestar socialdemòcrata,
l'últim mite a abandonar
és el mite d'aquestes
multituds d'autoorganitzacions locals
autoorganitzant-se
autoorganitzant-se
i successivament. Hem d'acceptar
la necessitat d'alguna mena de,
sí, li podem dir Estat o no,
d'una organització social àmplia.
No crec que totes aquestes noves formes
d'autoorganització que alguna gent lloa,
els comuns col·laboratius, o l'Internet de les coses,
és clar que
no se sostenen per si soles,
cal alguna mena 
d'organització política,
I no parlo de polítiques abstractes,

English: 
I'm talking about some bureaucratic mechanisms
regulating it, and so on, 
is necessary. 
Now, although stalinism was often
accused of being bureaucratic socialism,
I think this is a misnomer:
stalinism precisely never
succeeded in establishing
a well-functioning State bureaucracy.
Despite it always needed purges,
emergency state, and so on.
So, again, for me,
the task of the left today
is not organise big, spectacular events
and then we all cry, how beautiful it was,
we were all there together breathing like one.
No! I'm tired of this. I think
we should focus on efficient
organisation of our daily life, not just
this small interpersonal oraganisation, our local

Catalan: 
parlo d'alguns mecanismes burocràtics
que ho regulin.
Ara, tot i que s'ha acusat sovint
l'estalinisme de ser un socialisme burocràtic,
penso que aquest és un mal nom:
precisament l'estalinisme 
no va tenir èxit establint
una burocràcia d'estat que funcionés bé.
Tot i que sempre necessités purgues,
estat d'emergència i tot això.
Així que, de nou, per a mi, 
la tasca de l'esquerra, avui,
no és organitzar grans esdeveniments espectaculars,
i llavors plorem tots, que bonic que ha estat,
hi érem tots respirant com un.
No! Estic cansat d'això. Crec que
hauríem de centrar-nos en l'organització
eficient de la nostra vida diària, no només
d'aquesta petita organització interpersonal, els nostres

Catalan: 
contactes locals, sinó com reinventar
la política a gran escala.
Si mirem als nostres problemes d'avui
des de l'ecologia
a la biogenètica, el capital
financer, etcètera, és clar que ens cal
reinventar amplis mecanismes
de control transnacionals,
mecanismes d'intervenció
eficients, etcètera.
Així que advoco per fer un pas 
d'aquesta obsessió amb allò local, l'autoorganització, la connexió amb la base,
a una àmplia organització d'Estat eficient 
a una àmplia organització d'Estat eficient 
a una àmplia organització d'Estat eficient 
Per què
és tan vital això, avui?
Perquè la tria és cada cop
menys o bé democràcia liberal,
el somni de Fukuyama, o el comunisme.
Escolteu, ho sé d'ell en persona:

English: 
contacts, but how to re-invent
large-scale politics. 
If we look at all our problems today
from ecology 
to biogenetics, financial
capital and so on, it's clear that we need to
re-invent large, transnational
mechanisms of control,
efficient mechanisms
of intervention and so on.
So I'm advocating a step from
this obsession with local, self-organisation, connection with the base, 
to large 
State efficient
organisation. 
Why is this so crucial today?
Why is this so crucial today?
Because the choice even is
less and less either liberal democracy,
Fukuyama dream, or communism.
Listen, I know from him personally:

English: 
are you aware that Fukuyama
himself is no longer a Fukuyamaist?
He drew the conclusion that
in this new state of things
with crazy consequences
of too much independence
of financial capital, with biogenetics,
ecology, and so on..., the Fukuyama ideal
of liberal democracy
is no longer feasible, and I think
that this is the lesson
of this new explosion of populisms
that we are witnessing today.
These new populisms, not just Trump in US,
but Brexit, 
Marine Le Pen, up to Poland,
the Kaczynski party, the ruling party 
in Poland, a right wing nationalist party...
What's crucial about them is clearly that 
their space was open by the 

Catalan: 
sou conscients que el mateix
Fukuyama ja no és fukuyamista?
Va arribar a la conclusió que
en aquest nou estat de les coses
amb conseqüències boges
de massa independència
del capital financer, amb la biogenètica,
l'ecologia, i tot això, l'ideal de Fukuyama
de democràcia liberal
ja no és factible, i crec
que aquesta és la lliçó
de la nova explosió de populismes
a la qual assistim avui.
Aquests nous populismes, no només Trump als EUA,
sinó també el Brèxit,
Marine Le Pen, fins a Polònia,
el partit de Kaczynski, el partit de govern
a Polònia, un partit de dreta nacionalista...
El que és crucial d'aquests és clarament que
és el fracàs de l'esquerra qui 

Catalan: 
els obre l'espai. Per esquerra em refereixo
ara, és clar, a l'esquerra establerta.
No crec que l'haguem d'anomenar ni tan sols esquerra,
l'esquerra liberal, o el que ha quedat de la 
socialdemocràcia.
Així doncs, és clar que això ha passat als 
Estats Units, per a mi.
És clar que Donald Trump és un símptoma,
si ho voleu, de 
Hillary Clinton, en el sentit que l'espai
per a Trump, el va obrir
el fracàs 
del Partit Demòcrata de girar més
a l'esquerra. Hi havia un gran descontentament
d'esquerres
expressat en un ampli suport a
Bernie Sanders. No. No faig de Bernie Sanders
cap tipus de comunista, però és clar que 
hi havia alguna mena de descontentament
autèntic, popular, de les classes més baixes.
El sistema oficial,

English: 
failure of the left. By left I mean
now, of course, the established left.
I don't think we even should call it left,
liberal left or whatever remained of
social democracy, and so on.
So, it's clear that this happened in the
United States, for me.
It's clear that Donald Trump is 
a symptom, if you want, of
Hillary Clinton, in the sense that the space
for Trump was opened 
by the failure of 
the Democratic Party to turn more 
to the left. There was a big left
dissatisfaction
expressed in large support for 
Bernie Sanders. No. I'm not elevating Bernie Sanders
into any kind of a communist, but it's clear that
there was some kind of authentic,
popular, lower classes dissatisfaction.
The official establishment,

Catalan: 
l'esquerra liberal, va ser incapaç
d'incorporar-lo, així que aquesta mateixa
ràbia es va recanalitzar cap a
la dreta populista. I no només als EUA.
Per a mi,
l'exemple més tràgic és potser
el que passa avui a Polònia.
Tenim aquest partit Llei i Justícia,
la figura principal del qual
és Kaczynski, i sabeu 
què fan ara en economia?
Lluiten contra 
les polítiques d'austeritat,
lluiten contra el neoliberalisme
d'una manera molt més radical
que no ho fa cap esquerra oficial
avui. Sabeu què van fer
l'any passat? Van abaixar
l'edat de jubilació, 
van fer unes transferències socials
increïbles: més diners per a mares
amb fills...,

English: 
liberal left, was not able to
incorporate it, so, this same
rage was re-channeled into
populist right. And it's not just the US.
For me,
the most tragic 
example is maybe what is going on today in Poland.
We have this Law and Justice party
whose figure is Kaczynski,
main figure, and you know
what they are doing now 
in economy? They are fighting
austerity politics,
fighting neoliberalism,
in much more a radical way
thay any official left there's to do 
today. You now what they did  
last year? They lowered
the retirement age, they 
made incredible financial
social transfers: more money for mothers
with children... 

Catalan: 
una educació més accessible, una atenció mèdica
més accessible, etcètera; va ser
per als treballadors a un nivell molt moderat,
però tot i així van fer molt més que no
s'atreveixen la gent
de l'esquerra oficial. És clar, tot això
ve acompanyat d'un nacionalisme
racista, etcètera.
Però la ironia és...
Ja ho veureu! Marine Le Pen promet fer 
el mateix a França, així que no és
la ironia definitiva que...
una nova polaritat 
emergeix gradualment.
Fins i tot en Trump podeu trobar els elements
d'aquest... d'acord, és protofeixisme,
però, amb tot, pseudoesquerra. Promet allò
que cap persona d'esquerres s'hagués atrevit a prometre als EUA.
1 bilió de dòlars
per a grans obres públiques,

English: 
more accessible education, more accessible
healthcare and so on, they did
for workers at a very moderate level,
but nonetheless they did much more
official leftists is 
daring to do. Of course, all these things
are accompanied by racist
nationalism, and so on.
But the irony is... 
You will see! Marine Le Pen is promising
to do the same in France, so isn't this
the ultimate irony that...
a new polarity is
gradually emerging.
Even in Trump you find the elements
of this... ok, it's protofascism,
but nonetheless, pseudoleft. He promises
what no leftist would have dared to propose in US. 
1 trillion of dollars 
for big public works,

Catalan: 
per a contractar més persones.
Així doncs, la ironia és que
tenim l'esquerra liberal oficial,
que és la millor executora
de les polítiques d'austeritat,
encara que continua
essent progressista en totes
aquestes noves lluites socials contra el racisme,
el sexisme, etcètera. Per altra banda,
tenim una dreta conservadora,
sovint religiosa i antiimmigrants,
que és l'única força que advoca
seriosament 
per transferències socials,
ajudar els treballadors...
Crec que és una situació increïble
en què, de nou, per a fer una mica
de polítiques d'esquerres, com a mínim en el sentit tradicional
de transferències socials i així, has de moure't,
has de ser un nacionalista de dretes,

English: 
to get more people employed.
So, the irony is that
we get the official liberal left,
which is the best executor 
of austerity politics,
while it remains
progressive for all 
these new social struggles against racism,
sexism, and so on. On the other hand,
we get a conservative,
often religious antiimmigrant right,
which is the only force
seriously advocating
for social transferts, 
helping workers...
I think it's an incredible situation
where, again, to do a little
bit of leftist politics, at least in the traditional sense
of social transferts and so on, you have to move,
you have to be a right wing nationalist,

English: 
and to do austerity politics you have to be
a moderate,
the official moderate leftist. And what about
a more radical left where, unfortunately,
all they get is moralism?
And I think this arrogant
decadence of the left
is, in United States,
best exemplified by 
one phenomenon which may appear marginal,
but I think it's symptomatic,
the extreme popularity 
among the popular,
sorry, among this intellectual elite
of this new TV-genre, how 
should I call it?
Political talk show and comment as comedy 
John Stewart and so on.
What are basically people like John Stewart
or John Oliver doing?
They're basically making fun

Catalan: 
i per a fer polítiques d'austeritat has de ser
un moderat,
el moderat d'esquerres oficial. I què passa amb 
una esquerra més radical on, per desgràcia,
tot el que els queda és el moralisme?
I crec que aquesta decadència
arrogant de l'esquerra
s'exemplifica molt bé,
als Estats Units,
per un fenomen que pot semblar marginal,
però que crec que és simptomàtic,
l'extrema popularitat
entre el sectors populars,
perdó, entre aquesta elit intel·lectual,
d'aquest nou gènere televisiu,
com n'hi hauria de dir?
Talk show i tertúlia política com a comèdia,
John Stewart i tots aquests
Què fan bàsicament gent com John Stewart
o John Oliver?
Bàsicament es riuen de 

Catalan: 
la nova gent comuna,
dels populistes, etcètera.
En lloc de confrontar problemes,
representen 
l'arrogància de l'elit liberal.
Així que, als EUA, tenim
aquesta posició de bojos: la gent comuna, pobra
vota, en gran mesura, Trump, 
i els extrarics, i tot el que fa 
l'esquerra, l'esquerra liberal oficial,
és humiliar-los, burlar-se de
la seva estupidesa, etcètera.
Quina és la conclusió d'això?
Si la situació és tan confusa i
agitada, significa això
que hauríem de llençar el somni comunista?, vol dir que hauríem de dir
"Donem a l'esquerra fukuyamista
una altra oportunitat?" No. Precisament,
la lliçó de la recent explosió de populisme
és que, de nou,
aquest... és que
aquest populisme de dreta

English: 
of new ordinary people,
populists and so on.
Instead of confronting problems,
they just enact the
arrogance of the liberal elite.
So we have, in the US, 
this crazy position: the poor, ordinary people
are, to a large extent, voting for Trump and
extra rich, and all the left,
the official liberal left, is doing,
is humiliating them, making fun of them for 
their stupidity, and so on.
What is the conclusion?
If the situation is such a crazy 
mixed one, does this mean
we should drop the communist dream?, does it mean we should say
"Let's give left Fukuyamaism
another chance"? No. Precisely,
the lesson of the recent explosion of populism
is that, again,
this... is that
this right wing populism

English: 
antiimmigrant, and so on, 
is the symptom of the failure
in today's liberal left.
So, that's why I think our main task,
or that we should do it, is not just not to fight
Trump, Le Pen, and so on; if we do this,
we are just practising what in medicine
they call symptomal healing. You know,
you are ill, and the effect of this is pain,
so you just take some pills to ease the pain, 
but the illness remains. Critic of Trump
is, for me, just this symptomal healing.
The big task is
to analyse 
what went wrong in this moderate liberal left.
We should change, we, insofar as still we
consider ourselves leftists. 
We should find the way to adress the working class
to move over this new identity

Catalan: 
antiimmigració, i etcètera,
és el símptoma de fracàs
de l'esquerra liberal actual.
Per aquest motiu, crec que la nostra feina principal,
o la que hauríem de fer, és no només combatre
Trump, Le Pen i companyia; si fem això,
només fem el que en medicina
anomenen tractament simptomàtic: esteu malalts,
l'efecte d'això és dolor, així que
preneu unes pastilles per alleujar el dolor,
però la malaltia continua. La crítica de Trump
és, per a mi, només aquest tractament simptomàtic.
La gran tasca és
analitzar
què va anar malament en aquesta esquerra liberal moderada.
Hauríem de canviar, nosaltres, en la mesura que 
encara ens considerem d'esquerres.
Hauríem de trobar la manera d'adreçar-nos a la classe treballadora
per a sortir d'aquesta nova

Catalan: 
política d'identitats obsedida
només amb els marginals, etc. Per què?
Per què hem de fer-ho?
Crec que 
potser això és la nostra tragèdia, però
alhora, la nostra esperança:
crec que sí, vivim en uns temps desesperats,
confusos, però
com sempre, m'agrada citar Mao Zedong aquí,
que va dir,
en una de les seves cites més cèlebres:
"Hi ha un gran desordre sota el cel, així
que la situació és excel·lent."
I aquesta és la gran tasca de l'esquerra comunista avui.
Tota aquesta situació confusa,
és clar que demana
la reinvenció del comunisme.
Mireu: quines crisis serioses afrontem avui?
L'ecologia, que és un problema de béns comuns:
els nostres béns comuns són amenaçats;

English: 
politics obsessed just with 
marginals and so on. Why?
Why do we have to do it?
I think that
that's maybe our tragedy, but
at the same time, our hope:
I think that yes, we live in desperate,
confused times, but
as always, I like to quote Mao Zedong here,
who said,
in one of his best known sayings:
"There is great disorder under the heaven, so
the situation is excellent."
And this is the big task for the communist left today.
All this confused situation,
it's clear that it calls for
the reinvention of communism.
Look: what are our serious crises today?
Ecology, which is a problem of commons:
our commons is threatened;

English: 
financial crisis, intellectual property,
it's, again, the problem of commons,
our symbolic commons, if you want,
intellectual property, and so on;
biogenetic, our genetic commons:
who will control it, who will direct it,
what to do, and so on.
And refugees, the simple commons of humanity itself.
All these problems are problems
of commons.
Even a conservative philosopher, whom I otherwise
appreciate, like
Peter Sloterdijk, in his last book
"What Happened in the Twentieth Century?"
draws these conclusions. He says
clearly that
the problem we have today is
on the one hand, the ecological problem,
the problem of these collateral
damages of capitalism,

Catalan: 
la crisi financera, la propietat intel·lectual,
de nou, és un problema de béns comuns,
els nostres béns comuns simbòlics, si es vol,
la propietat intel·lectual, i etcètera;
la biogenètica, els nostres béns comuns genètics:
qui ho controlarà, qui ho dirigirà,
què fer, i etcètera.
I els refugiats, el bé comú de la humanitat mateix.
Tots aquests problemes són problemes
dels béns comuns.
Fins i tot un filòsof conservador, que per altra banda
aprecio, com és
Peter Sloterdijk, en el seu darrer llibre
"What Happened in the Twentieth Century?"
treu aquestes conclusions. Diu
clarament que
el problema que tenim avui dia és
d'una banda, el problema ecològic,
el problema d'aquests danys
col·laterals del capitalisme,

Catalan: 
que, i ho deixa ben clar, no
es pot resoldre, com alguna gent pensa,
eixamplant el capitalisme,
en el sentit de: "Introduïm
la lògica del mercat en l'ecologia",
"provem de determinar
els costos financers de
contaminar el medi ambient 
i llavors serem..." No.
No funciona així. El mercat no ho pot fer.
I, segon punt, hem d'anar
més enllà de 
la lògica de, la lògica heroica de
l'Estat-nació. Sloterdijk
ho desenvolupa molt bé.
Ara penseu, fins i tot en Hegel es troba això:
la idea patriòtica última de l'heroisme és la guerra.
La guerra és, per a Hegel, com sabeu,
el moment heroic últim, quan
has d'oblidar les teves obligacions

English: 
which, he makes it clear, cannot
be resolved, as some people think,
by simply enlarging capitalism, 
in the sense of "Let's introduce
market logic into ecology",
"let's try to determine
the financial costs of 
polluting environment
and then we will be..." No.
It doesn't work like that. Market cannot do it.
And second point, we have to move
beyond the 
logic of, the heroic logic of
nation State. Sloterdijk
develops it very nicely.
Think now, even in Hegel you find this:
the ultimate patriotic idea of heroism is war.
War is, for Hegel, as you know, 
the ultimate heroic moment, when
you have to forget your particular,

English: 
bourgeois obligations to your family,
to economy, and you are reduced to a pure
citizen, subject, ready to risk
everything for your State. War was the highest
patriotic ethical moment.
We have to move beyond this logic.
And this is, for me, what 
ultimately communism is about,
to move over nation State and market logic
to reinvent new commons.
It's clear that it's a matter of
survival for us.
I think that precisely here
one should use, not just because
it's the fate of our commons,
the word communism, and not socialism. 
Listen, everybody is a socialist today,
if by socialism you mean "yes, we also should
take care of our people, take care of the poor,

Catalan: 
particulars, burgeses a la família,
a l'economia, i ets reduït a un pur 
ciutadà, subjecte, a punt per a jugar-s'ho
tot per al teu Estat. La guerra és el moment
ètic patriòtic més elevat.
Hem d'anar més enllà d'aquesta lògica.
I això és, per a mi, de què
tracta el comunisme en darrera instància,
sortir de la lògica de l'Estat-nació i del mercat
per a reinventar nous béns comuns.
Queda clar que és una qüestió
de supervivència per a nosaltres.
Precisament crec que aquí
s'hauria de fer servir, no només
perquè és el destí dels nostres comuns,
el mot comunisme, i no socialisme.
Escolteu, tothom és un socialista avui,
si per socialisme voleu dir "sí, també hauríem
de tenir cura de la nostra gent, tenir cura dels pobres,

Catalan: 
més solidaritat social", etcètera.
Déu meu! Bill Gates és, en aquest sentit,
el més gran
socialista, i així anar fent. Ara, el comunisme
vol dir alguna cosa més,
el comunisme significa veure clarament
l'amenaça
a la nostra supervivència bàsica
on ens porta ara el capitalisme,
i el comunisme significa
la consciència que hem de trencar amb
aquest mode bàsic 
de lògica capitalista
d'Estat-nació. És, de nou, una qüestió 
de supervivència,
literalment. I per això
crec que quan la gent diu normalment,
en aquest punt: "Oh, però no ets un utòpic?,
qui farà aquesta gran revolució?"
No ho sé. Tot el que és és que
l'autèntica utopia, per a mi, és
el que la majoria de nosaltres encara pensem,

English: 
more social solidarity", and so on.
My God! Bill Gates is, in this sense,
the greatest
socialist and so on. Now, communism
means something else,
communism means to see clearly 
the threat
to our basic survival
where capitalism is driving us
now, and communism means
the awareness the have to break out
of this basic mode of 
nation state, capitalist 
logic. It's, again, it's a matter of
survival,
literally. And that's why
I think that when people usually say
at this point: "Oh, but aren't you utopian?,
who will do this big revolution?"
I don't know. All I know is that
the true utopia for me is what
most of us still think,

English: 
that if we somehow do 
a little bit of austerity, manage it somehow,
somehow we will retain our way of life.
No. The true utopia is that things, with
small changes, we suffer a little bit,
but nonetheless things can go on 
the way they are now. No, they cannot.
We have to become aware of this.
That's for me the minimum of 
communism today. And it's not
a matter of... we have to get rid also of
all moralist
reasoning. For example,
people are saying "Capitalism is egotist",
we should think more about solidarity,
shared interests, sacrifice... 
Wait a minute. We learnt from Walter Benjamin that capitalism
is really a form of religion.
Just think about a fanatical capitalist:
he is not an egotist, he works like

Catalan: 
que si d'alguna manera fem
una mica d'austeritat, ho gestionem d'alguna manera,
d'alguna manera mantindrem el nostre estil de vida.
No. L'autèntica utopia és que les coses, amb 
petits canvis, patim una miqueta...
però que tot i això les coses poden continuar
igual com són ara. No, no poden.
Ens hem d'adonar d'això.
Per a mi, això són els mínims
del comunisme avui. I no és
qüestió de... també ens hem de desprendre
de tot raonament
moralista. Per exemple,
la gent diu: "El capitalisme és egotista",
hauríem de pensar més en solidaritat,
interessos compartits, sacrifici...
Parem un moment. Vam aprendre de Walter Benjamin que el capitalisme 
és en realitat una forma de religió.
Només pensem en un capitalista fanàtic:
no és un egotista, treballa com

English: 
crazy, he does everything just to
guarantee the free expense 
and circulation of capital. No, we even need more 
egotism, I'm claiming. What should bring you
to taking ecology seriously is
simply egotism.
Although the task is clear, if you look at today's problems,
they are all problems of commons,
and communism should be the answer,
there is a lot of work to be done.
For example,
it is clear what is our predicament
today, it exploded in US à propos Trump 
election. On the one hand,
all these
leftist, poltically correct,
identity politics, care for sexual
minorities, and so on... On the other hand
is workers' dissatisfaction.
Now, people usually propose
a simple synthesis: we just

Catalan: 
un boig, ho fa tot només per a
garantir la lliure despesa
i la circulació del capital. No, fins i tot ens cal més
egotisme, afirmo. El que hauria de portar-vos
a prendre-us l'ecologia seriosament és
simplement l'egotisme.
Tot i que la tasca és clara, si mireu als problemes d'avui,
són tot problemes de béns comuns,
i el comunisme hauria de ser-ne la resposta,
hi ha molta feina a fer.
Per exemple, 
és clara quina és la nostra dificultat
avui, va explotar als EUA a propòsit de l'elecció
de Trump. D'una banda,
totes aquestes
polítiques identitàries d'esquerres,
políticament correctes, protecció de les minories
secuals, etc... A l'altra banda
hi ha el descontentament dels treballadors.
Ara, la gent proposa sovint
una simple síntesi: només

English: 
should bring both together, we should unite
the struggle of the poor, discontent workers
with identity politics.
But it's not that simple, that. I think that
you cannot unite them the way they are now,
because if there is anything clear
from what happens now in US
and what is happening now in Europe and so on,
it's precisely that
the way identity poltics, the struggle
for sexual and religious, 
other cultural minorities, and so on... the way
this fight is 
structured now, it precludes any 
serious coalition with
dissatisfied workers.
Wasn't this also the lesson
of explosions of protests in Egypt,
in Turkey, and so on?

Catalan: 
hauríem d'aplegar-les, hauríem d'unir
la lluita dels treballadors pobres, descontents
amb les polítiques d'identitat.
Però no és tan simple, això. Crec que
no pots aplegar-les tal com són ara,
perquè si hi ha res clar
en el que passa ara als EUA
i el que passa ara a Europa, etcètera,
és precisament que
la manera com les polítiques d'identitat, la lluita
a favor de les minories sexual
i religiosa, i culturals, etc., la 
manera com ara
s'estructura, evita cap
coalició seriosa amb
treballadors descontents.
No va ser aquesta, també, la lliçó
de les explosions de les protestes a Egipte,
a Turquia, etcètera?

Catalan: 
Precisament aquesta falta 
de connexió amb el descontentament
popular? Així que, de nou,
estem al punt de partida. La feina és 
clara: només un nou comunisme pot
salvar-nos. Com serà, aquest comunisme
nou? Crec que hauríem d'abordar aquest tema
d'una manera totalment oberta, no
dogmàtica. Qüestionant alguns dels
nostres valors més cars, com ara,
per exemple, l'absoluta
hegemonia,
automàticament dominant mandat de la democràcia.
Afrontem-ho,
és un altra cosa que a la gent no li agrada de sentir.
Sovint, la gent diu: "La Unió Europea està bé,
necessita
democratitzar-se, fer-se més transparent,
etcètera. Però si democratitzem
Europa avui, democratitzar
en el simple sentit que la burocràcia de Brussel·les

English: 
Precisely this lack of
connexion with popular 
discontent? So, again,
we are at a zero point here. The task is
clear: only a new communism can
save us. How will this communism
look? I think we should approach this topic
in a totally open, non dogmatic
way. Questioning some of
our most cherished values like,
for example, the absolute
hegemony,
automatically dominant rule of democracy.
Let's face it,
this is another thing people don't like to hear.
people often say: "European Union is ok,
it needs to be
democratised, made more transparent,
and so on. But if you just
democratise Europe today, democratise 
in the simple sense that Brussels' bureaucracy

Catalan: 
hauria d'atendre més les demandes
de les poblacions, poblacions locals...
per exemple, el destí dels refugiats hauria estat molt pitjor.
Afrontem-ho, en la majoria de països europeus,
la majoria de gent està en contra dels refugiats.
Així que no crec que la solució sigui simplement
més democràcia. Haurien de 
passar moltes més coses.
No hauria de quedar cap fetitxisme.
No, la nostra feina no és...
La nostra meta no és la democràcia. La nostra meta és
redefinir la democràcia
radicalment. La nostra meta
no és aquesta democràcia
no representativa local, sinó que diria,
i soc ben conscient de 
la paradoxa d'aquesta fórmula,
la meva fórmula seria: "Ens cal
més socialisme burocràtic" i,

English: 
should be more responding to demands
of populations, local populations...
For example, the fate of refugees would have been much worse.
Let's face it, in most European countries, 
the majority of people is against refugees.
So, I don't think the solution is simply
more democracy. A lot of other
things should happen.
No fetishism should remain.
No, our task is not...
Our goal is not democracy. Our goal is 
to redefine democracy
radically. Our goal 
is not this local,
non-representative democracy, but I would say,
and I am well aware of
the paradox of this formula,
my formula would be: "We need 
more bureaucratic socialism" and,

Catalan: 
soc ben conscient de la bogeria que dic,
"Ens cal més alienació"
Més alienació en el sentit que
ens calen agències a gran escala
anònimes, eficients,
que regulin les coses.
Agències que, esclar, són
fins a un cert punt alienades,
no transparents. El que crec
que no funcionarà és aquest, per gran que sigui,
somni dur de Negri de
multituds que gradualment ocupen
el camp sencer,
i aboleixen
la necessitat d'Estat o una altre
agent representatiu. No, crec que 
la lliçó és que aquestes autoorganitzacions
locals, etcètera, no 
poden fer la feina. Pots tenir
multituds pròsperes, democràcia

English: 
I am well aware of the madness of what I'm saying,
"We need more alienation".
More alienation in the sense of
we need anonymous, efficient,
large scale agencies
which regulate things.
Agencies which, of course, are
up to a some extent, alienated,
non transparent. What I think  
will not work it this, great as it is,
hard Negri dream of 
multitudes gradually taking over
the entire field,
abolishing 
the need for any State or other 
representative agency. No, I think that
the lesson is that these local,
self-organisations and so on 
cannot do the job. You can have
thriving multitudes, pre-representative

Catalan: 
prerepresentativa, gent
que regula les seves vides, però tot
això, no hauríem d'oblidar-ho mai,
tot això pressuposa un Estat
o xarxa de poder públic
molt eficient, anònim,
que proporcioni, no ho sé,
aigua, llum, educació,
atenció mèdica, etcètera.
Així que, de nou, per ser tan provocatiu com es pugui,
advoco seriosament per 
un socialisme burocràtic,
amb més alienació.

English: 
democracy, people
regulating their lives, but all 
these, we should never forget this,
all this secretly pressuposes
a very efficient, anonymous 
State or public power network
providing, I don't know, 
water, electricity, education, 
healthcare, and so on. 
So, again, to be as provocative as possible,
I am seriously pleading for
bureaucratic socialism, 
with more alienation.
