
iw: 
מתרגם: Ben Linovesky
מבקר: Ido Dekkers
תודה לכולכם שבאתם.
לא היו לי לימודי דת בתור ילדה, 
והמשפחה שלי לא הייתה מגיעה לכנסייה,
אז אני תמיד מופתעת להגיד,
שההתגלות הראשונה שלי התרחשה בכנסייה.
הייתי בת שש או שבע,
כיתה אלף או בית,
ונישארתי לישון בבית של חברה, בשבת בערב
ובבוקר, הלכתי עם משפחתה, לכנסייה.
ההורים שלה הלכו לטקס הדתי,
ואני הלכתי עם חברה שלי, 
למסגרת לימודי דת לילדים.
ושם ניתנו לנו מין חוברות כאלו,
והחוברות האלו, היו בעצם מיצג של צבעי מים,
היו שם תמונות של פרחי בר ופרפרים, ועננים.
כל פלאי הטבע.

English: 
Transcriber: Ellen Maloney
Reviewer: Denise RQ
Thanks for coming, everyone.
I didn't have any religious schooling
as a kid, my family did not go to church,
so I'm always surprised to say,
that my first revelation
happened in a church.
I was six or seven years old,
first or second grade,
and I had spent the night 
at a friend's house, on a Saturday night.
And in the morning, I went
with her family to church.
The parents went off to the service,
and I went off with my friend
to the little Sunday school.
And at this Sunday school,
we were given these booklets,
and what the booklets were were 
these reproductions of watercolors,
that were pictures of wildflowers,
and butterflies, and clouds.
All the natural wonders.

English: 
And on the opposite page
to these pictures were little poems,
and lyric descriptions of the images.
I knew I loved books by then;
I'd been a reader,
my mother had always read to me,
and I had already fostered
a real love of books.
But I never had encountered the feeling
that I had when I read those descriptions.
I felt, for the first time,
I saw the power of words.
I saw that they could harness a beauty
that absolutely pierced me.
I remember it as a moment
of real change in my life.
It was at that moment that I knew,
I didn't know what it was to be a writer;
I didn't have any idea 
someone like me could be one.
But I knew that I was going to spend
my life trying to harness that.
I was going to try to, with words,
capture that kind of beauty.
So yesterday, when I realized I was going
to tell you about that first revelation,
I thought, since I don't have any fancy
slides or videos like others have,

iw: 
ובעמוד ממול לתמונות האלו, היו שירים קטנים,
ותיאור מילולי של התמונות.
כבר אז ידעתי שאהבתי ספרים;
תמיד הייתי אחת שקוראת,
אמא תמיד הייתה קוראת לי,
וכבר טיפחתי אהבה אמיתית לספרים.
אבל מעולם לא הרגשתי 
כמו כשקראתי את התיאורים האלו.
הרגשתי, בפעם הראשונה. 
את כוחם של המילים.
ראיתי שימוש ביופי
שנחרט בזכרוני.
אני זוכרת את זה בתור רגע של
שינוי אמיתי בחיים שלי.
באותו רגע ידעתי,
שלא ידעתי מה זה להיות סופרת;
לא עלה בראשי, שמישהי כמוני
תוכל להיות אחת.
אבל ידעתי שאבלה את חיי
בניסיון להשיג את זה.
רציתי לנסות, בעזרת מילים
ללכוד את היופי הזה.
אז אתמול, כשהבנתי שאני
הולכת לספר לכם על ההתגלות הראשונה שלי,
חשבתי, מכוון שאין לי איזו מצגת מפוארת
או וידיאו כמו לאחרים,

English: 
I just have me, I thought
I would bring that book,
because I ended up
saving it all these years,
sort of by accident.
It was in my basement,
somewhere, I knew that.
I went downstairs to my basement.
I should tell you that my basement,
if the organizers of this thing
were in my basement,
they would have rescinded the invitation.
Because it really clearly identifies me
as not an extraordinary
human being at all,
in fact, a rather shameful one.
Maybe some of you relate;
I'm hoping some of you relate.
I have an excuse 
as to why my basement is so hideous.
About a year and a half ago, 
my husband and I, and our kids, moved.
The last couple of years
have been the busiest of our lives.
We got ourselves in this situation
where suddenly, it was like in three days,
we had to be out of our house,
and in this other house.
Our kids are six and seven, so they have
all this junk that kids accumulate,

iw: 
יש לי רק את עצמי, אז חשבתי
להביא את הספר ההוא,
בגלל ששמרתי אותו לאורך כל השנים,
בלי שום כוונה.
הוא היה במרתף, איפשהו, ידעתי את זה.
אז ירדתי למרתף שלי.
אני חייבת לציין שהמרתף שלי,
אם המארגנים של ההרצאה הזאת
היו מבקרים במרתף שלי,
הם היו מבטלים את ההזמנה.
בגלל שזה באמת משקף אותי
ממש לא כמו מישהי יוצאת דופן,
אלה, יותר בכיוון של אחת מביישת.
אולי כמה מכם מזדהים
אני מקווה שמישהו מכם מזדהה.
יש לי תירוץ ללמה המרתף שלי הוא מכוער.
לפני שנה וחצי, עם בעלי והילדים, עברנו בית.
והשנים האחרונות, היו היותר עסוקות בשבילנו.
אנחנו מצאנו את עצמנו במצב
כשפתאום, בשלושה ימים,
היינו צריכים לצאת מן הבית שלנו,
לבית אחר.
הילדים שלנו הם בני שש ושבע, אז יש להם
את כל הפסולת שילדים צוברים,
שבמשך כל השנים הללו, 
היינו זורקים את זה במרתף.

English: 
and all these years, we'd just been
throwing it in the basement.
What happened is that I had to,
in three days, box everything up,
and just move it to the new house.
I didn't get to go through things
like a good citizen does,
and bring things to Goodwill and the dump.
I keep saying, "We moved", but actually,
my husband who's in the room,
a very, extraordinary man,
but useless at packing.
(Laughter)
It was like the cats were more assistance
in this move than he was.
I'm by myself, in the middle of the night
in the basement, boxing things up.
On top of this, I have a 101 degree fever,
because I've suddenly become ill.
I had reached this moment,
in the middle of the night,
on one of these nights packing,
where instead of being reasonable
and writing things like "kitchen utensils"
and "kids toys" on the boxes,
the inner me was really coming out.
So on the boxes I would write, "useless
crap you're too pathetic to get rid of".
(Laughter)
Then I'd tape it up.

iw: 
ומה שקרה אז היה שהיינו חייבים 
לארוז הכל בשלושה ימים,
ולעבור לבית החדש.
לא יצא לי לעבור 
על כל הדברים כמו שצריך,
ולתרום דברים ,ולזרוק דברים.
כל הזמן אמרתי ״עברנו״ ,אבל האמת,
ובעלי שנמצא בחדר,
איש מקסים ומדהים,
אבל חסר תועלת כשמדובר בלארוז.
(צחוק)
זה כאילו החתולים עזרו יותר
ממנו במעבר.
אני לבדי, באמצע הלילה
במרתף, אורזת בקופסאות.
ובנוסף לזה, הייתי עם 37.7 חום
בגלל שלפתע חליתי.
הגעתי לרגע ההוא, באמצע הלילה,
באחת מן הלילות שארזנו, 
ואז, במקום להיות הגיוניים
ולכתוב על הקופסאות דברים 
כמו ״כלי מטבח״ ו״וצעצועי ילדים״,
אז ״האני״ האמיתי שבי התחיל לצאת.
אז בקופסאות, הייתי כותבת
״זבל חסר תועלת שפתטי מדי לזרוק״.
(צחוק)
ואז הייתי מדביקה את זה.

English: 
"Pants you're always going to be too fat
to fit into, so let it go".
You know? And taping that up.
So this is what I had to encounter
yesterday when I revisit my basement,
because of course,
we've not unpacked these boxes.
You know, I never did find that book;
I don't have it up here to show you.
But it is in my basement.
What I did, and this happens
to me all the time in my life,
as somebody who writes non-fiction,
this is the sort of stuff
I'm constantly having in mind,
and that is, "What does this experience
mean? What's the greater meaning?"
I thought it was
a really wonderful metaphor
for what I want to talk
to you about today.
And that is
our deepest treasures are buried
in the crappy detritus in our lives.
You know, so much of that "reach
for the extraordinary" is bound up
in the self-doubt, the self-loathing,
the darkness, the difficulty,

iw: 
״מכנסיים שלעולם לא תכנסי בהם,
כי את שמנה אז שחררי״.
ומדביקה את זה.
אז זה מה שהייתי צריכה לפגוש
אתמול, כששבתי למרתף שלי,
מפני שכמובן, לא פרקנו את הקופסאות הללו.
מעולם לא מצאתי את הספר הזה,
ואין לי אותו כדי להראות לכם.
אבל הוא נמצא במרתף שלי.
מה שעשיתי, וזה משהו 
שתמיד קרה לי, כל חיי,
בתור מישהי שכותבת ספרי עיון,
זה בעצם סוג הדברים
שכל הזמן רצים לי בתודעה,
וזה ״מהי המשמעות של החוויה הזאת?״
״מהי המשמעות העליונה של זה?״
חשבתי שזאת מטאפורה נפלאה באמת
למה שאני רוצה לדבר איתכם היום.
וזה ש..
המטמונים של חיינו 
קבורים בעומק של ריקבון.
הרבה ממה שקשור ל״השמיים הם הגבול״ זה
חוסר ביטחון עצמי, שנאה עצמית, 
הצד האפל, הקושי,

iw: 
הדברים שאנחנוו קוברים.
ואני חושבת שכל בן אדם שעמד
כאן, בפניכם היום
יודע שזה אמיתי.
שמה שהשגנו
בנוי על מה שנכשלנו בו, על מה שניסינו;
מה שאנחנו מקווים יום אחד לשפר.
זאת בעצם גם, הכותרת
של ההרצאה הזו, "כנות קיצונית״.
אנחנו בדרך כלל משתמשים במילה ״קיצוני״
ולאו דווקא בצורה הנכונה.
כשאנחנו חושבים על קיצוני, אנו חושבים 
על אנשים שנמצאים בחוץ, שהם קיצוניים,
הם תוססים באופן מסוים,
או מביאים רעיונות מבחוץ.
אבל ההגדרה האמיתית
של המילה ״קיצוני״
בשורש, במקור, בעיקרון.
הכנות היא ה״אמת״.
אז מה שרציתי לדבר עליו היום
זה שאני חושבת,
שהמסע למשהו נפלא
מתחיל בשורש האמיתי.
למצוא בתוכנו, את הקול 
שאנחנו יודעים שהוא אמיתי,

English: 
the things that we bury.
I think that everyone who came up here
and stood before you today
knows that to be true.
That what we accomplish
is built on what we failed at,
what we tried at;
what we hope to do better someday.
That is too, the title of my talk,
"Radical Sincerity".
We often use this word "radical", I think,
in a way that isn't quite what it means.
We think of "radical", we think of people
who are outside, and extreme,
and agitating in some way,
or bringing in outside ideas.
But really, the definition
of the word "radical" is
of the root, of the origin,
the fundamental.
And sincere means "true".
So what I want to talk
about today is that I do think,
the journey to extraordinary
is through the true root.
Finding, in ourselves, that voice,
that we know to be true,

English: 
that we recognize as the voice
that makes the most sense.
Sometimes it's in the form of a calling.
Like that calling I think I experienced
when I got that little booklet
that I can't bring you.
And sometimes, it comes later in life,
when you realize
that you're on the wrong path,
or you're married to the wrong person,
or you never thought
you wanted to have kids,
and suddenly, you realize that you must.
I think that that is such a powerful,
and fundamental ingredient,
of that reach to extraordinary.
I keep saying, "reach to extraordinary";
I think we're all ordinary in this room,
and I think we're all extraordinary too.
The line between those things
is very thin.
The only difference between how you get
from this side to that side is that reach,
is that identification

iw: 
שאנחנו מזהים, שהוא היותר הגיוני.
לפעמים בצורה של קריאה.
כמו ההתגלות שחושבני שחוויתי
כשקיבלתי את החוברת הקטנה ההיא,
שלא יכולתי להביא לכם.
שלפעמים, זה מגיע מאוחר יותר בחיים,
כשאתה מבין, שאתה בדרך הלא נכונה.
או שנישאת לאדם הלא נכון,
או שלעולם לא חשבת שאת רוצה ילדים,
ואז לפתע, את קולטת שאת חייבת.
אני חושבת שזה מרכיב
כל כך עוצמתי וחיוני,
להישגים שיוצאים מן הכלל.
אני ממשיכה להגיד ״השיגו את הבלתי האפשרי״;
אני חושבת שכולנו כאן פשוטים
ואני חושבת שאנחנו גם יוצאים מן הכלל.
הקו שנמצא בינהם הוא ממש דק.
והדרך היחידה לעבור מצד אחד לשני
הוא באמצעות ההישג הזה,
ההזדהות הזאת,

iw: 
האם אתם הולכים אחרי האמת שנמצאת בליבכם?
אני הלכתי כך, 
בשנותי הצעירות.
הייתי צעירה מאוד שאפתנית,
שרצתה להיות סופרת
וחשבתי שיכולתי להיות.
אף על פי שמכל הכיוונים
שמעתי את כולם אומרים לי,
״זה לא הגיוני!״
ו״אף אחד לא ישלם לך על זה!״
התעלמתי מן הקולות הללו
והמשכתי הלאה.
אבל משהו קרה בדרך
והקשה יותר על המסע שלי.
זה היה, כשהייתי בוגרת בקולג׳,
הייתי בת 22, ואמא שלי חלתה ונפטרה.
היא הייתה בת 45.
היא נפטרה בדיוק שבעה שבועות 
אחרי שנודע לה שהיא חלתה בסרטן.
והיא הייתה ההורה היחיד שלי.
היא הייתה השורש שלי
בצורה הכי אמיתית.
וכשהיא נפטרה, לא ידעתי
איך אוכל לחיות בלעדיה.
לא היה לי שמץ של מושג

English: 
of are you following
that truth that is at your core?
I followed that, really in my early years.
I was a very ambitious young woman,
who wanted to be a writer,
and thought I could be.
Even though all these voices
around me said,
"That's not reasonable!", 
and "Nobody's going to pay you for that!"
I ignored those voices,
and I moved forward.
But something happened along the way
to make my journey more difficult.
That is, when I was a senior in college,
I was 22, my mother
suddenly got sick, and died.
She was 45.
She died seven weeks to the day
after she found out she had cancer.
She was really my only parent.
She was really my tap-root, in a real way.
And when she died, I didn't know
how I could live without her.
I had absolutely no idea

English: 
how I could thrive in a world
without my mother.
So I had to figure that out.
I did all kinds of things.
I first tried to replace my mom;
I tried to sustain my family,
and fill that hole that she left.
Then I found out I couldn't do that,
that that was impossible.
So then, I decided to self-destruct.
That, in some ways, 
in retrospect, I can see
that was a way of honoring my mother.
To say, "I cannot bear this world
without her, and so I won't."
I actually came to Portland,
I was living in Minneapolis.
I got involved with drugs,
I was promiscuous,
I did a lot of things
that were really harmful to myself,
and also ran at a cross current
to that radical sincerity;
that core root within me.
It was because I loved my mother so much.

iw: 
איך אוכל לשגשג בעולם, 
בלי אמא שלי.
אז הייתי צריכה לגלות את זה.
עשיתי כל מני דברים.
ניסיתי בהתחלה, למלא את מקומה
לנסות לשאת את משפחתי,
למלא את הריק שהיא השאירה.
אחר כך גיליתי שאני לא מסוגלת
שזה בעצם בלתי אפשרי.
אז החלטתי ללכת על הרס עצמי.
ובמבט לאחורה, אני רואה
שזאת הייתה הדרך לכבד אותה.
להגיד ״אני לא מסוגלת להתנהל בחיים
בלעדיה, אז אני לא״.
אני עברתי לפורטלנד, גרתי במיניאפוליס.
התעסקתי בסמים, הפקרתי את עצמי,
עשיתי מלא דברים
שגרמו לי לנזק עצמי,
והלכתי נגד הזרם של הכנות הקיצונית;
הליבה הזאת שנמצאת בתוכי.
זה בגלל שאהבתי את אימי כל כך.

iw: 
אבל מה שמעניין עבורי זה ש..
הנה אני, מנסה להרוס את עצמי
בגלל שאהבתי כל כך את אימי,
ומה שהציל אותי הייתה
כמות האהבה שהייתה לה אלי.
ובגלל שלא הצלחתי לשכוח את זה.
לא יכולתי לשכוח,
ברגעים הכי חשוכים שהיו לי
הכמות שאמא שלי אהבה אותי.
היא הייתה,
-עם אחי, אחותי, ואיתי,
כשגדלנו-
היא הייתה משחקת במשחק הזה
אותו משחק ששיחקתי הבוקר עם ילדיי
היא הייתה אומרת,
״האם אני אוהבת אתכם ככה?״
והינו עונים ״לא״.
האם אני אוהבת אתכם ככה?״
והינו אומרים ״לא״
״ככה?״ ״לא!״
וכך הלאה והלאה.
עד שהיא הייתה מגיעה
עד לשיא שלה.
והתשובה תמיד הייתה לא.
התשובה הייתה תמיד שהכמות
שהיא אהבה אותנו, פשוט אי אפשר להכיל;
זה לא היה בהישג.
אני מקווה שכולכם פה, בחדר הזה
חוייתם אהבה כזו.
בגלל שאם פעם אהבו אתכם ככה
אני מאמינה שזה תמיד נשאר איתכם.

English: 
But what's interesting to me is--
here I was, trying to destroy myself,
because I loved my mom so much,
but what saved me
is how much she loved me.
Because I couldn't forget that.
I could not forget,
in the midst of my darkest hour,
how much my mother loved me.
She used to,
- with my brother, sister, and I,
when we were growing up -
she used to play this game that I just did
with my own kids this morning.
She would say, "Do I love you this much?"
And we'd say, "No.
"Do I love you this much?"
And we'd say, "No."
"This much?" "No!"
On, and on, and on.
Until she was reaching
as wide as she could reach.
And the answer was always no.
The answer was always that the amount
that she loved us was not containable;
it was not within reach.
I'm hoping that all of you in this room
have been loved like that.
Because once you are loved that way,
I do think it's always with you.

iw: 
בסופו של עניין, מה שהבנתי,
באמצע התקופה הכי קשה שלי,
שזה בעצם ארך שנתיים או שלוש,
זה שבכל תא שנמצא בתוכי יש אהבה,
והכבוד הכי גדול שיכולתי
להעניק לאמא שלי
זה שאחייה את חיי
כאילו כל זה אמיתי.
מכיוון שזאת הייתה האמת לאמיתה
החלטתי לעשות זאת.
הייתי צריכה להבין איך לעשות את זה.
הצטרכתי לעשות משהו
יוצא מן הכלל או בלתי יאומן,
גם אם לא הייתי מישהי יוצאת דופן.
החלטתי לצעוד על שביל
שמעולם לא שמעתי עליו.
אז גרתי במינסוטה
באותה תקופה, הייתי מלצרית,
ועמדתי בתור מחוץ לחנות למטייל
קרוב למינאפוליס.
ורכשתי את לחפירה,
בדיוק עברה סערה
והייתי חייבת לחלץ את המשאית שלי.
ראיתי את המדריך למטייל על המדף
בתור לקופה.

English: 
Ultimately, what I realized,
in the midst of my most difficult hour,
which was really like 
a difficult two or three years,
is that that love existed
in every cell of me.
And the greatest honor to my mother
would be to live my life
as if that were true.
Because that was the truest truth, 
I decided to do that.
I had to figure out how to do that.
I had to do something
incredible or extraordinary,
even though I was not incredible
and extraordinary.
I decided to hike a trail
that I'd never heard of.
I was living in Minnesota
at the time, I was a waitress,
and I was standing in line at an REI store
just outside of Minneapolis.
I was buying a shovel,
there had been a blizzard,
and I needed to dig my truck out.
I saw this guidebook that was on the shelf
as I was waiting to buy my shovel.

iw: 
לקחתי והיה כתוב בכותרת,
״שביל פסגת הפסיפי, כרך 1, קליפורניה״
מעולם לא שמעתי על שביל כזה.
קראתי את הכריכה האחורית
של המדריך וחשבתי שזה מעניין.
לאילו שבינכם שלא יודעים מה זה,
זאת שממה, שביל נופי לאומי
שמתחיל בגבול עם מקסיקו
עד מעבר לגבול עם קנדה,
דרך קליפורניה, אורגון, ווושינגטון;
עד לפסגה, פסגת הפסיפי,
רכסי סיירה נוואדה והקסקייד.
החזרתי את המדריך למדף
אבל זמן קצר אח״כ חזרתי וקניתי אותו.
מעולם לא טיילתי בטבע
אפילו ללילה,
אבל גדלתי בטבע של צפון מינסוטה.
ידעתי איך הרגיש להיות 
בין השקט לדברים הפרועים.
זה היה הבית שלי
זה היה מקום שאוסף אותי.
אני מניחה שזה היה התור שלי,
איבדתי את הבית,
זאת הייתה הדרך שלי לחפש אותו
כך שאוכל להשיג את האחיזה שלי שוב.
וכך עשיתי.
וכך התחלתי את הטיול שלי; זה היה בקיץ
של 1995 והייתי בת 26.
התחלתי במדבר מוהאבי.

English: 
I picked it up and it said, "The Pacific
Crest Trail, Volume One, California".
I'd never heard of this trail.
I read the back of the book,
I thought it was interesting.
For those of you
who don't know what it is,
it's a wilderness, a national scenic trail
that goes from the Mexican border
to just past the Canadian border,
though California, Oregon, and Washington;
up the crest, of the Pacific crest,
the Sierra Nevada and the Cascade Range.
I put it back on the shelf, but I returned
soon after and bought that book.
I'd never gone backpacking
a night in my life,
but I had grown up in the wilderness
of northern Minnesota.
I had known what it was like to be 
among the silent and the wild things.
It was my home; it was a place
that gathered me.
So it was my turn, I guess,
having lost my home,
it was my way of seeking that out,
so I could find my footing again.
So I did that.
And I began my hike; it was the summer
of 1995, I was 26 years old.

English: 
I began my hike in the Mojave Desert.
I didn't know what the hell I was doing.
I put way too much stuff in my backpack.
I thought that's what backpackers did;
you just carried 
a bunch of shit out there.
(Laughter)
I should say, for months,
the organizers of this event
would email me, and call me,
and say, "Do you have any questions?"
I said, "No, I don't have any questions."
Yesterday, I had a question.
It was, "Can I say 'shit'?"
(Laughter)
They said, "Yes."
(Laughter)
So that was an approved shit.
(Laughter)
So I'm out there,
and I'm carrying all this stuff,
and I literally cannot stand up.
I'm hunching, 
in a remotely upright position.
And the pack, everywhere 
it makes contact with my body,
is rubbing my skin away,
and my feet are blistering.
I don't encounter another human being
in the first eight days of my hike.
I was out there 94 days.
It became the norm that I would go days
on end without seeing another person.

iw: 
לא היה לי שום מושג מה עלי לעשות.
ארזתי יותר מדי דברים בתיק.
חשבתי שהמטיילים עושים כך;
אתה פשוט סוחב
מלא זבל שם.
(צחוק)
האמת היא, שבמשך חודשים,
האחראים לאירוע הזה
היו שולחים אימיילים, ומתקשרים, 
ושואלים, ״יש לך שאלות?״
אמרתי ״לא, אין לי שאלות״.
אתמול, הייתה לי אחת.
זה היה, ״אני יכולה להגיד שיט?״
(צחוק)
הם אמרו, ״כן״.
(צחוק)
אז זה היה שיט עם אישור.
(צחוק)
אז אני שם, סוחבת את כל זה,
ואני לא מסוגלת לעמוד.
אני כפופה
ואיכשהו זקופה.
וכל התרמיל, נוגע בכל גופי.
ומגרד ממני את העור
וכפות הרגליים מתמלאות יבלות.
לא פגשתי איש
בשמונת הימים הראשונים בטיול.
הייתי שם 94 ימים.
זה נהיה סטנדרט לא לראות
אנשים, במשך ימים שלמים.
וכל זה היה מאוד קשה בשבילי,

English: 
All of that was incredibly
difficult for me,
and interesting to me, and good for me.
I finished my trip
at The Bridge of the Gods,
at the Columbia River,
in Cascade Locks, Oregon,
two days before my 27th birthday,
on September 15, 1995.
What I learned in that journey:
I just want to say first 
I hiked 11,000 miles of the PCT
- there are a lot of people 
who have hiked a lot longer, a lot better,
they are a lot more incredible
in what they did -
and also, my suffering.
I was 22, and I lost my mom to cancer.
I'm not alone in that.
I know that a lot of you have suffered,
and so I don't mean to say
that my suffering was greater
nor that the journey I was on
was any more heroic
than anything any number of people
have done and outdone, to be certain.
But it was the most heroic thing
that I had ever done.
And that suffering was the greatest
that I had ever suffered.

iw: 
וגם מעניין, וטוב בשבילי.
סיימתי את טיולי
בגשר האלים,
בנהר קולומביה,
במפלי לוקס, אורגון,
יומיים לפני יום הולדתי ה27,
ב15 לספטמבר, 1995.
מה שלמדתי במסע ההוא:
אני רק רוצה קודם להגיד,
צעדתי 17,702 קילומטר בשביל
יש הרבה אנשים, 
שצעדו הרבה יותר מזה, ויותר טוב,
והם יותר מדהימים, במה שעשו
וגם, הסבל שלי.
הייתי בת 22, ואיבדתי את אימי לסרטן.
אני לא לבד בזה.
אני יודעת שהרבה מכם סבלתם,
ואני לא מתכוונת להגיד
שהסבל שלי היה גדול יותר
או שהמסע שהייתי בו
היה יותר גיבורי
משל אנשים אחרים, 
שעשו וגם מעבר, בוודאות.
אבל זה היה מעשה הגבורה
הכי גדול שעשיתי אי פעם.
זה היה הסבל הכי עצום
שאי פעם הרגשתי.

iw: 
והנה אני, מנסה להיאחז בחיים שלי,
שזה הדבר
שכולכם צריכים להיאחז בו.
כולנו עושים כך; זה נקרא להיות אנושי.
וכך עשיתי, למדתי איך להיות גמישה,
למדתי שבעצם
אף על פי שהנה אני
נושאת את המשקל
שלא יכולתי, אבל נשאתי אותו.
וגם שלמרות שלא יכולתי לחיות
בעולם בלי אמא שלי, חייתי באחד.
זה שיעור קיצוני מאוד עוצמתי.
הגדרתי מחדש את המילה חוזק.
והחוזק הזה היה דבר מאוד צנוע.
וזה היה הצעד הבא,
ללכת עוד קילומטר אחד,
זה היה לשרוד עוד יום.
למדתי על פשטות.
נזכרתי בשנות צעירותי,
שהייתה משמעות גדולה
לדבר פשוט כמו למצוא מים,
ולהכין לעצמך ארוחת ערב,
ולצפות בשקיעה.

English: 
I was out there trying 
to come to grips with my own life,
which is the thing 
you all have to come to grips with.
We all do; it's being human.
I did; I learned how to be resilient,
I learned about, I guess the fact
that even though, here I was,
carrying this weight
I couldn't bear, I bore it.
And even though I couldn't live in a world
without my mother, I was living in one.
That's a powerful,
powerful, radical lesson.
I redefined strength.
That strength was a very humble thing.
That it was taking the next step,
it was going one more mile,
it was lasting another day.
I learned simplicity.
I had remembered that
from back in my youth,
that there was power 
in the simple act of finding water,
and making your dinner,
and watching the sunset.

iw: 
הדברים הללו השיבו לי סדר
בדרכים שאינני יכולה אפילו להגזים.
הם עיצבו מחדש את ליבתי,
והם נכחו בכל דבר שעשיתי מאז;
הדברים הכי גדולים שעשיתי מאז.
אימהות; עם שני ילדיי,
עם אותה אהבה שאמא שלי אהבה אותי.
נישואים עם בעלי
ובניית יחסים שמזינים את שנינו,
שמייקמת אותנו ואת משפחתינו.
והכתיבה של כל הספרים שלי.
עד עכשיו כתבתי שלושה ספרים,
וכל ספר, וכל יום
וכל פעם שאני כותבת, זה כ״כ קשה.
זה קשה, כמו הקושי 
של השביל ההוא,
עם התיק, והרצועות
צועדת עוד יום.
ודרך הטקס של לעשות זאת.
למדתי שאני מסוגלת.
ומה שאני רוצה להשאיר לכם היום,
בעצם, דרך הסיפור של המשא שלי,

English: 
Those things restored me 
in ways that I cannot overstate.
They reformed my core,
and they have informed everything 
I have done since;
the greatest things I've done since.
Mothering; having my two children,
loving them the way my mother loved me.
Marrying my husband and building
a relationship that feeds us both,
and sustains us both,
and sustains our family.
And writing my books.
I've written three books now,
and every book, every day,
every time I write, it's so hard.
It's just as hard as it was on the trail,
strapping on that backpack
and walking another day.
But through the ritual of doing that,
I learned that I can.
What I want to leave you with today,
I guess through that story of my journey,

English: 
is the most important thing here.
We've been talking all day
about "extraordinary",
but all of these things
that everyone's been talking about,
everything that I learned on my journey,
it's all stuff that is in here,
it's inside of us.
And we have that there in abundance.
It's not all good that stuff that we have,
but it's all in there together,
and it's what will feed us
through our lives, on all the journeys,
where we reach for the ability
to walk that next day.
So I thank you, 
and I hope you keep walking.
(Applause)

iw: 
הדבר הכי חשוב כאן.
דיברנו כל היום על ״יוצא מו הכלל״,
אבל כל הדברים האלו
שכולם דיברו עליהם,
כל מה שלמדתי במסע שלי,
כל זה נמצא כאן איתנו,
נמצא בתוכנו.
ויש לנו את זה פה בשפע.
זה לא הכל טוב מה שיש לנו כאן,
אבל כל זה נמצא פה ביחד,
וזה מה שיאכיל אותנו
במשך חיינו, בכל מסע,
שבו אנו נושיט יד ליכולת
לצעוד עוד יום.
אז תודה לכם,
אני מקווה שתמשיכו לצעוד.
