M'agrada, aquesta ciutat!
Circular tranquil·lament,
mirar, badar...
Els carrers petits, l'arquitectura...
La gent passejant...
Sí, m'agrada!
(clàxon)
Llàstima de les presses!
(clàxon)
Tranquil, ja t'he vist, home!
Tothom va estressat, aquí!
Oh, quin trànsit! Segur que faré tard! Va, tira! Va, que giro!
(clàxon)
Ja, sí! Tranquil, home!
Oh! Això no hi ha qui ho aguanti, realment!
De vegades penso
que m'agradaria marxar!
Viure en un lloc més petit,
més tranquil,
sense fum, sense tant de merder!
Potser ho podria provar un temps... No sé...
Mira! Justament avui tots els convidats tenen un poble on viure!
Potser que m'expliquin com s'hi està, abans de decidir-me...
Jo he vingut expressament
de Constantí!
I jo, d'Igualada!
I jo tinc fenya! Tu de Menorca, no?
-Jo amb avió, que és el meu metro!
-Amb avió?
Ja sóc aquí! Ja sóc aquí!
Home, ja està bé!
Com esteu? Perdoneu, perdoneu...
"Mare meva, quina vergonya!
Arribar més tard que els convidats!
"Algun dia m'havia de passar!
"I això que ells han hagut de fer uns quants quilòmetres, per venir."
"En Peyu té una casa al mig del bosc a Muntanyola, Osona.
"La Lloll podria fer el trajecte Igualada-Barcelona...
amb els ulls tancats.
"En Reig ha conduït una hora i mitja des de Constantí.
"I l'Àngels Gonyalons al matí encara es banyava en aigües menorquines.
"Mira-te'ls!
No se'ls veu gens estressats!
"Potser sí que es viu millor
en un lloc més petit...
"A veure si avui ens descobreixen
el seu secret!"
Aquesta nit a "El sopar"...
Tenir poble!
Ara pensava...
si s'acabés molt tard, això...
Però tu qui ets?
Tu igualment agafaries el cotxe
i te n'aniries allà d'on ets?
Sí, sempre, sempre.
Encara que acabem
a la una de la matinada?
Encara que acabem a la una, les dues o les tres. Jo he fet coses com...
Quina era, la pregunta?
Si ell...
No, és que...
Si tornaries...
Si ara quan acabis,
tornaries en cotxe cap a casa!
Dic que sí, jo he fet coses com fer ràdio al matí i tenir bolo al vespre
i acabo a les dues del migdia,
a les set he de tronar a ser aquí...
Me'n vaig a casa una hora,
dormo una hora de migdiada,
i torno a baixar,
una hora a Barcelona...
Quant de trajecte tens?
Hora i deu, hora i quart, en cotxe.
I prefereixes fer una hora d'anada, dormir una estona...
Una hora i quart, un rato i...
Compensa!
Molta estona a Barcelona, m'avorreixo, no sé què fer.
-Marxo i torno.
-És que dormir a casa és important.
A vegades valores dormir al teu llit i aixecar-te al teu llit,
que jo crec que guanyes temps.
En un hotel, dutxa,
no sé què, no sé quantos...
A casa també et dutxes, eh, però... ja ets a casa!
No cal que et dutxis
quan t'aixeques!
Les pantufles i si vols, et dutxes
a les 5! No cal abans de marxar!
A l'hotel és com si no haguessis acabat! A casa, ho deixes tot allà!
A l'hotel encara estàs de bolo!
I tu, tornant de bolo...
has fet algun trajecte molt bèstia,
per tornar a casa i estar tranquil?
Déu n'hi do!
De València a Tarragona.
Sí, sí... No ho sé, del Pirineu...
I de la Catalunya Nord!
De Prada de Conflent a Tarragona!
Jo quan he acabat el bolo i agafo
el cotxe, és un moment meravellós.
Estàs despert, vas conduint sents
la ràdio, música, penses, és igual!
Jo si tinc música...
Jo em vaig comprar un cotxe...
i el primer que vaig demanar
és un carregador de CD's.
Darrere del carregador,
posa-li el cotxe que vulguis!
Un T-One, un no sé què, m'és igual! Però jo vull un tocadiscos!
-Un tocadiscos!
-Perquè sóc "intic"!
-Jo també!
-Vaig amb CD!
Perquè m'agrada canviar-lo, carregar-lo...
I sóc com tu,
si tinc música i quilòmetres...
És meravellosa, aquella estona!
Dóna'm pista!
I si pot ser, sol.
Si n'hi ha un que xerra...
Sí, quan es torna en minibús,
ja és més empipador!
A vegades xerren perquè tenen por que t'adormis!
"Es que jo li donc conversa". Vols callar? Que m'he comprat un disc...
Doncs ja ho sabeu!
N'hi ha d'altres que no tenen miraments!
Tornar de bolo, puges al cotxe,
i al minut zero...
(ronca) El del costat... Bueno tio!
No m'abandonis!
Espera't deu minuts!
Que ja hem arribat!
També t'agrada, veure
que l'altre descansa!
Tu vius a Muntanyola...
Sí...
I quan arribes de bolo
a les dues del matí...
què és el que més t'agrada trobar-hi, quan arribes?
La sensació de trobar-te què?
Hòstia...
Arribes allà i és el teu món!
A Muntanyola no tenim fanals...
Arribes, tanques el cotxe,
no se sent res...
(taral·leja música far west)
Veus totes les estrelles...
No hi ha llums, al carrer?
No hi ha enllumenat públic?
Per què? Per estalviar?
No ha arribat, no l'hi han posat!
Hi ha el Carrer de la Llum.
Hi ha cases? No viviu en coves?
És l'únic carrer que tenim llum!
I no hi ha res més.
Però hi ha cases amb finestres...
Tampoc hi ha canalitzacions,
hi ha fossa sèptica...
Que fa cinc anys que no la buido
i està plena de merda, però vaja...
Però on viu, aquest noi?
Al mig del bosc. Però arribes allà
i hòstia, sempre és diferent.
Et trobes coses i...
Per exemple, quan baixava
a les 6 del matí a buscar el bus,
quan anava a fer
el Fricandó Matiner,
hi ha els conills, que es foten molts conills, allà, i bestiar,
i els conills segueixen
el llum del cotxe.
No s'aparten ni a la dreta
ni a l'esquerra!
Jo anava en cotxe, tard, perquè
a les 6 havia d'agafar el bus,
que si no, se m'escapava
i ja no arribava a Barcelona...
El conill davant, i tu a 10 per hora darrere el conill. Cabron, aparta't!
Havies de parar el cotxe, els llums, s'apartava, i torna a engegar.
Quants n'has pelat?
Digues la veritat!
Tenen un conillets, allà...
No, no...
Jo no sé quina màgia té Muntanyola,
i les ganes que tens sempre
de tornar-hi.
Hem investigat i hem preguntat
a algú que sap ben bé...
com és la vida d'en Peyu
a Muntanyola,
i ens ho ha explicat
amb molt de carinyo.
Hòstia el Blai!
Hola, sóc en Blai
i visc a Muntanyola.
I aquesta és la casa d'en Peyu.
Aquests són els gossos d'en Peyu:
en Calipo, en Darwin...
Darwin! I en Berenguer.
En Berenguer és gros...
és el "grandullón"...
En Calipo és tremendo!
Oh!
I per acabar, en Darwin!
Que és... és... és content!
Aquestes són les cabres d'en Peyu.
La Sense Orelles,
la Barbuda i la Femella.
Aquests són els dos cavalls
d'en Peyu: la Taqueta i el Blanquet.
-Els cavalls els tens a casa?
-Sí.
Aquest és l'hort d'en Peyu.
Ja veieu que no en collirà gaire...
Sobretot té fang i aigua, però
no passa res! És el seu hort!
Em carda els tomàquets, el malparit!
Pocs que en van sortir, aquest any! I em carda els tomàquets!
-Això ho fas tu, ho sembres tu?
-Sí.
Nen, ets un bon partit, té animals, cavalls, un hort...
Un xicot eixerit...
En Blai és el fill d'un amic,
que viuen a Muntanyola,
que ens vam conèixer precisament
al bus, baixant cap a Barcelona,
i viuen al darrere de casa.
Són dels veïns aquests de... em falten ous... vas a buscar ous...
Clàssic...
Pot ser que jo sentís un dia que tu explicaves que ara vas en cotxe...
i trigues una hora i...
Hora i quart, o així...
Però tu abans baixaves amb autobús
i tenies el teu propi seient?
Correcte!
Hi havia alguna plaqueta?
Seia sempre... anava de 6 a 7 del matí a fer el Fricandó, a la ràdio,
i llavors aprofitava amb el portàtil per escriure.
Seia darrere de tot a l'últim seient, ficava un peu a cada banda,
i el portàtil a sobre la falda,
i escrivia.
Llavors recordo de vegades
els dijous,
que sortia gent de festa, de nit,
i el divendres al matí,
quan agafaves el bus,
hi havia gent que tornava
cap a Barcelona.
I seien per allà darrere,
tirats, no sé què...
I ja no els hi deia jo...
els que venien amb mi al bus...
"Aquí no us podeu posar!"
Era el seu!
L'oficina d'en Peyu!
La gent que viu a Barcelona diuen: l'estona que perdeu de viatge...
Mira, s'aprofita! Jo m'he après moltes cançons, dins del cotxe!
"L'hora que perdeu..."
Home, perdre...
Perdona, has dit cançons?
Has dit cançons, al cotxe?
Sí, sí... Sí senyor.
Espera't...
Espera't, perquè tenim la prova...
que sí, realment la Lloll,
els viatges els aprofita!
(taral·leja)
# (Els Pets: "Bon dia") #
Oi!
La conec, aquesta!
Goita! Et sona, aquesta!
#
Cap a Igualada!
Tito, cap a Igualada!
# Bon dia, ningú m'ho ha demanat però fa bon dia!
# Pica-pica per aquí,
pica-pica per allà,
# si em pica-pica, pica-pica...
# Si pica-pica amb tu,
si pica-pica amb mi,
# jo canto amb tu...
# Quand il me prend dans ses bras, il me parle tout bas,
# je vois la vie en rose...
# Il me dit des mots d'amour...
#
(Joan) Aquí estàs ja flipant!
# He perdut el seny, i tinc més recosits que en Frankenstein!
# Yes, what it is!
#
# Sóc tan feliç!
Ha-ha-ha-ha!
#
Molt bé, molt bé, molt bé!
Quan t'aturen els mossos d'esquadra, què fas?
# Cu-txu-cu-txu-cu-pa! Cu-txu-cu-txu-cu-pa! #
Tiri, tiri, senyora! Faci via!
Tu vius entre Igualada i Barcelona.
Sí.
Teníem ganes de ser definitivament més fora de Barcelona,
però t'adones que, per la feina,
et va bé tenir... un niuet aquí.
Tu quan vas arribar, a Barcelona?
Ui, fa dies, fa dies!
Potser... fa 32 anys de professió...
Vaig començar als 3...
Per si algú calcula...
Per si algú calcula...
Va ser més o menys quan vaig venir.
És que va ser tot...
saps aquelles coses que... pam!
Treballava a la Caixa de Manresa,
em va trucar el Flot...
Fèiem... vaig debutar amb
"L'auca del senyor Esteve",
el mateix dia que s'acabava
la carrera.
I mentre fèiem l'Auca, el Flotats
va convocar proves, em va trucar...
(imitant Flotats): "Nena".
Que volia disponibilitat total.
Què faig, la Caixa...
Es van portar molt bé, excedència, pum... cap a Barcelona!
Què hi feies, a La Caixa?
Nen...
Encara tens excedència?
No! Però em van trucar!
S'han fusionat massa!
Però em van trucar,
al cap d'un temps!
Hi va haver un moment que et vas plantejar de dir...
Deixo Igualada i me'n vaig
a viure a Barcelona? Del tot?
Sí, però mai del tot.
M'agraden els lloc que siguin grans com per exemple, Igualada,
perquè és prou gran com per tenir tots els serveis,
i una oferta cultural collonuda,
i no tan gran
com perquè es deshumanitzi.
Quan vaig arribar a Barcelona,
vaig pensar "és una capital humana".
I ara hi ha moments que em sembla que s'ha deshumanitzat una miqueta.
La veus molt canviada, Barcelona?
Mmm... com...
A mi m'agrada anar pel carrer:
"Ei, hola, records, què feu? Tu!"
Jo necessito... Jo, passar
per un carrer i la gent...
M'ha passat de vegades, anar al metro i de vegades et ve de gust...
Saludes...
Sí!
A algú li faig una rialleta
i fa com...
I penso: oi, ara m'ha interpretat malament! Però dius... Mmmm!
Jo ho necessito que...
Això és el millor d'un lloc petit?
El contacte humà?
La xarxa que fas, Joan?
Sí, m'imagino que sí.
Això és lo bo que tens!
L'anonimat també el pots tenir,
si vols, tancant-te a casa
I tant!
Tan senzill com això!
Però el fet que saps que qualsevol et pot ajudar...
Bueno, té els punts dolents... tothom sap el que fas...
El meu carrer, on vaig néixer,
on em vaig fer gran,
li deien el carrer de les persianes.
Quan arribava, de jove, de marxa, nyec! sentia una persiana...
Però d'altra banda, saps que pots anar... això que deia en Peyu...
que pots anar: "Escolta,
dóna'm una mica de julivert".
I que...
Aquí a Barcelona, cau algú a terra, no us ha passat?
D'entrada fas... ja mires
que no et surti alguna banda...
Perquè l'instint és anar-lo
a collir, però dius...
Ara et sortirà la banda i et tibarà la bossa. A Igualada no passa, això!
Jo això li dic molt a la meva filla, quan venim a Barcelona.
Escolta, que no som a Menorca.
Després, una cosa important:
el petit botiguer, que s'ha perdut tant en ciutats com aquesta,
a Menorca, en general,
vas a la botiga del costat,
i "Ai, m'he deixat la cartera"...
I ni tu t'angoixes!
M'he deixat la cartera.
Vale, no hi ha cap problema.
Sí, sí.
No ho pots fer...
Jo he viscut poc temps
fora de Constantí...
Vaig estar una temporada
al carrer Mallorca-Urgell,
hi tenia una xicota,
i venia tres dies a la setmana...
Venies tres dies... Molt bé!
Exacte!
Doncs bé...
jo, en 15 dies de ser allí...
Anava al quiosc, coneixia
el del pàrquing, saludava...
Em trobava l'Amparo Moreno,
que anava a un bar gallec a...
Ja coneixia mig barri!
El que no fem els de Barcelona
en 20 anys, ho vas fer en 15 dies!
La meva xicota, que vivia allí,
no coneixia ningú!
Jo, en 15 dies:
"Bon dia, hola, què fa, el nen?"
Anava al quiosc,
coneixia el fill de... Clar!
Potser és la meva manera de fer,
no perquè sigui de poble...
Segurament hi ha gent a la ciutat que també és així...
La gent de comarques
anem més amb aquest tarannà!
-Jo no concebia...
-Busquem més caliu, no?
No concebia estar en un lloc,
un carrer, una casa...
i no conèixer el del davant
ni el del costat!
Em va explicar una amiga,
em va fer molta gràcia,
perquè arribava a les 4 o les 5
del matí d'una festa,
entra al bloc de pisos i li entra un tio... ja sé que no vol dir res...
Que t'entri un tio ple de pírcings, tatuat...
Va fer una reacció,
en entrar a l'ascensor...
Diu: "Tranquil·la, sóc el veí!"
I dius, clar, si ara el coneixes... s'ha arribat a un punt...
Ja està bé, la intimitat, però
que no coneguis ni el del costat!
Diu: "Em vaig espantar,
a aquella hora..."
La diferència, en aquesta taula,
a part que jo sóc de Barcelona, nascut a Barcelona, etcètera...
Ja en fas cara!
Pobre nano!
No, no...
Està esblanqueït...
Fem una cosa! Us comenceu a ficar amb mi a partir de la tercera copa!
Després em dieu els noms que dieu als de Barcelona, me'n sé alguns.
Però vosaltres tres sou nascuts
fora de Barcelona,
però tu ets nascuda a Barcelona.
Jo sóc nascuda al cor de l'Eixample!
I en canvi, has marxat fora!
Jo he buscat això, fora.
Jo tenia els estius a Menorca, perquè l'avi era de Menorca,
i aquelles coses
que van arribar a casa,
quan encara els catalans de la Península no anàvem a Menorca,
nosaltres hi anàvem a estiuejar,
i era la felicitat,
obrir la porta de casa i estar
al carrer, amb la bicicleta,
i la mare tranquil·la perquè sortia: "Heu vist la nena?", "Sí, allà".
I des de ben petita, sabia que acabaria els dies a Menorca.
Això es va precipitar... No estic disposada a acabar els dies, encara!
Ho anava a dir...
Es va precipitar...
I estic molt contenta i satisfeta,
que s'hagi precipitat.
Evidentment, surto molt, per mi l'avió és el metro, aquí...
Vinc molt a Barcelona,
hi tenim la família...
I clar, jo també necessito
el lloc en què he crescut,
i el que em dóna una gran ciutat
com Barcelona, i és la meva ciutat.
Però jo m'he fet de poble. De fet
no visc ni al poble, visc fora vila.
Un dia vas explicar, fa temps, com n'estaves d'a gust a Menorca...
I així ho explicaven a TV3!
Ho vas explicar tu, vaja! Avui farem un Especial Terra a Menorca!
Ah!
Amb una convidada d'honor, com l'Àngels Gonyalons, actriu, cantant.
Avui ens faràs
unes rutes per aquí...
Sí! Estem a la costa sud-est,
al punt sud-est de l'illa.
Si se'ns manté aquest temps,
podem fer un parell o tres de rutes.
Doncs el repte està fet!
Anem a passejar per l'illa?
Sí!
Hem arribat a mig camí
de Sant Lluís i el mar,
en aquesta talaia, que es diu exactament, em costa pronunciar-ho.
Sa Talaia de sa Pedrera d'es Pujol.
Com sales! Estàs molt ben integrada!
Sí! I després ens anirem cap allà!
Anem a buscar el mar!
Cap a una caleta molt petitona,
amb un bosc d'alzines,
que es diu Cala Rafelet.
-És un racó secret.
-Cala Rafelet? Anem, va!
No te l'acabes, aquesta illa.
És molt petitona,
però no te l'acabes mai!
I com que té un cel de 180 graus,
no hi ha cap dia que tingui
el mateix color.
Es nota, que l'estimo, aquesta illa!
-No ho pots dissimular!
-No!
Menorca experience!
Aquí vius?
Això ho tinc molt a prop de casa. Molt a prop.
El dia que es veuen els estels
a Barcelona és insòlit...
Això a Menorca, és això que deia,
té aquesta cúpula de 180 graus,
és una illa molt planeta,
per això ens toca tant la tramuntana, i és molt neta,
i veus un cel estelat impressionant!
Aquí has d'anar cap a la muntanya, cap on viu en Peyu!
Algun dia, cap al Park Güell,
si hi ha alguna nit d'aquelles...
Alguna en veus!
Però a mi m'ha sorprès veure
alguna nit els estels aquí...
Ah! Està net, el cel!
També en tenim!
No us heu plantejat mai ningú d'anar a viure a Barcelona definitivament?
Tu mig-mig... però en Peyu mai!
Mai!
Ni de broma!
Jo vaig aguantar un any.
Quan estudiava a l'Autònoma, vaig estar un any vivint a Barcelona i...
I què tal?
Vivia a Gràcia...
"Gràcia és com un poble"...
Mira com riu!
Això ens diem els de Barcelona per creure'ns que vivim en un poble!
Si no has estat mai,
en un poble, sí!
Al meu poble a les 3 de la matinada no s'estan fotent birres al carrer.
Les cases estan més curioses
i més netes.
L'hortet, els gossos, els cavalls, no ho pots prendre, a Gràcia.
Ho havia d'enyorar!
I no...
No aguantava...
Em donava la sensació
que sempre estava treballant.
Tothom corre i... i tot és molt més complicat! Tot és més complicat!
Hem de portar un sofà al pis...
Allà no podrem aparcar,
que no sé què... I no, tu...
Sobretot si fan obres,
que és tot Barcelona.
Pujo el sofà... Ve la urbana,
no podeu tenir el cotxe aquí...
Per una gestió, perds un dia!
Jo si no vinc per fenya,
la gaudeixo, Barcelona.
Sí...
M'encanta passejar per Barcelona!
I badar! Abans anomenaves
el passeig de Gràcia...
Seure al passeig de Gràcia o a la Rambla, o a la Rambla Catalunya,
a prop d'aquí, que és més "pija",
és igual...
seure i badar... és fascinant!
I també és conèixer-la, perquè
jo surto a comprar de 2 a 4...
no trobo ningú enlloc.
Si vas al revés de la gent, fantàstic!
A la primeria que venia, em podia...
sobretot en marxar la claror, quina cosa més estranya, en fer-se de nit,
era com que la ciutat m'absorbia,
era com un monstre que se'm menjava, em feia por.
I procurava enllestir abans
que es fes fosc, i anar per avall.
Després, amb el temps,
m'hi he anat acostumant.
I he vingut al teatre a la nit,
a concerts, de marxa...
Però al principi, d'adolescent...
Però por de què, Joan?
No sé, no sé, la ciutat em podia. Inseguretat, no ho sé...
Un noi de poble, venia,
tot era gran, tot era immens...
Aqueta sensació...
l'he anat superant, però...
Me l'he tingut de pencar,
o de currar!
M'ho he tingut de fer,
perquè al principi era...
Anava a un concert al Zeleste, a lo millor anàvem al Gòtic i així...
I sempre anava mirant a darrere,
amb la colla...
Sóc poruc de mena, també ho haig
de dir! Però em podia!
Les possibilitats són més altes!
Per pura estadística...
I hi ha tanta gent
i gent tan diferent!
No ho sé. No em feia tant
el xulo com al meu poble!
Quan tenim el terreny apamat, som animals! Quan ho controles tot...
Tens confiança...
I Barcelona per mi era una selva!
La meva padrina Teresina
sempre deia:
"Véns de Barcelona? Del pou?
Allò és el pou, allò!"
Com un sinònim de clot,
d'una cosa fonda, que allí passa...
I com és Constantí?
Constantí és una zona...
és un poble...
Clar, parlem de poble,
i el poble és on viu ell!
Constantí és una zona periurbana, entre Tarragona i Reus,
diguéssim que té la fesomia una mica mig de poble mig de barri.
De barri... una zona perifèrica,
en aquest cas de Tarragona.
Constantí... érem 3.000 habitants quan jo era petit...
i de sobte van fer una barriada que va duplicar els habitants del poble.
Duplicar, literalment!
Això, quan la immigració, la primera que va venir, evidentment espanyola,
s'anava integrant a poc a poc
i s'anaven fent del poble...
Quan et dupliquen la població...
la integració és gairebé...
una cosa d'herois...
és gairebé impossible.
Amb el mateix ambulatori,
la mateixa escola...
A les acaballes del franquisme
es va fer una promoció de vivendes,
i va vindre gent de tot arreu...
I els d'allí... tens una mica
la sensació que t'estan...
Envaint.
T'estan envaint.
I és gent treballadora,
que ve a guanyar-se el pa i la vida.
Són gent com tu...
I això va causar una fractura...
les seqüeles de la qual
encara duren.
Quin és el record més bonic que tens
de viure a Constantí de petit?
Jo, tot el que té relació
amb l'agricultura,
que és el que em sap més greu
que s'hagi perdut.
Vull dir, no hi ha pagesos.
Hi ha gent que té terres,
gent que les treballa,
però és a temps parcial.
Treballen a la refineria,
o estan jubilats o...
Però pagesos professionals
que s'hi dediquin,
no sé si en conec cap.
I tu on et recordes, de petit?
Al camp de qui?
Al camp dels teus pares? Al tros?
Al camp del meu pare o del padrí.
Fent què?
Plegant avellanes, veremant,
fent qualsevol cosa d'aquestes.
Anant dalt del ruc
del meu avi Ramon,
banyant-me a la bassa, tot i que
no sé nedar, com un gosset.
I et recordes feliç.
Sí. Sí, sí.
No sé si... A vegades idealitzem
la infància i la joventut.
Però en el meu cas crec que vaig tenir una infantesa molt feliç.
Jo recordo que a casa meva la porta del garatge sempre era oberta.
Sempre.
I recordo que venien nens a jugar
a casa que jo no sabia ni qui eren.
"Qui ets tu?",
"No ho sé, he vingut a jugar".
Quan era petit,
ma mare anava a comprar pa
i deixava les claus al pany.
-Nosaltres també.
-Bé, tothom.
A casa tenim un restaurant,
i la furgoneta del restaurant,
sempre amb les claus posades.
Jo recordo que li deia:
"Ens la robaran".
"Però si posa 'Can Peyu',
que tothom sap quin és!"
Jo fins als 30 anys
era molt urbanita.
A mi sí que m'agradava molt
la ciutat.
Me la volia beure, menjar,
i ser absorbida per ella.
Això ha vingut després,
amb la suposada maduresa.
Les ganes de més pau,
de... d'introspecció, potser,
i d'un ritme més lent.
Però a tu et sobta que amb 18-19 anys no tinguessin ganes de ciutat.
Sí.
De vida canalla, de cosa allò...
Puntualment. Anar i venir.
Anar a veure un concert i...
Ara. Hi estic molt d'acord.
Però tenies una certa por, també.
Et feia un cert respecte.
Sí, però això és una cosa meva.
No crec que de tota la meva colla.
A mi em diuen,
com que visc allà al mig del bosc:
"No et fa por, viure allà al mig?
I si ve un boig?"
Fa més por anar per algun carrer.
A Barcelona,
no n'està ple, de bojos?
Te'n creues quatre cada dia,
de bojos.
És més fàcil que et facin
alguna cosa a tu, que a mi allà.
Amb això que deia el Reig,
hi estic molt d'acord.
Que Barcelona, per venir-la
a gaudir, és meravellosa.
Però és poder fer... combinar-ho.
Això vol dir que, igual
que la gent de Barcelona,
que tenim aquesta necessitat
de tant en tant d'escapar-nos fora
i fer el cap de setmana,
a vosaltres us passaria al revés,
que de tant en tant teniu
la necessitat d'anar a la ciutat.
Sí, sí.
A fer què?
Cultura, oci?
Oferta cultural i comprar.
M'agradaria però
sense cap necessitat de dir...
Perquè veus que molta gent
de Barcelona: "Marxem, marxem".
"Espera una mica",
"no, que farem cua".
Hi ha com una mena de...
En canvi tu, venint de fora...
Hi vas i véns sovint,
però no és aquella cosa.
Anar a fer una barcelonada.
Fer una barcelonada!
Com m'agrada aquest concepte.
Què significa
anar a fer una barcelonada?
Anar a passar el dia a Barcelona.
Les mares, quan s'acostava Reis,
per comprar:
"Anem a fer una barcelonada".
I on anaven a comprar?
Al Corte Inglés.
És que sabia
que seria el Corte Inglés!
Vosaltres on aneu a buscar bolets?
Allà on n'hi ha!
Tu també fas barcelonades?
Sí, esclar, jo ho necessito!
Cada quan?
A mi m'hi porta inevitablement.
Jo tinc una escola de teatre
i de teatre musical,
l'escola Memory, aquí,
i vaig venint cada 10 dies.
I faig sempre un parell o tres
de nits. Això, habitualment.
I hi tenim la família.
Sabeu el que és bonic d'aquest país?
És que té una capital que és a una hora, dues hores, tres com a molt,
de qualsevol altre lloc.
És que les distàncies
s'han escurçat.
Aquesta és la grandesa
d'aquest país.
Catalunya sense Barcelona
seria com...
No sé, com Galícia.
Barcelona, a Catalunya
li dóna una potència mundial,
una força cultural impressionant.
I d'altra banda, Barcelona
sense Catalunya, sense el país,
sense el Pirineu,
sense el Delta de l'Ebre,
sense aquests paisatges
tan fantàstics
a una hora o dues com a molt...
És màgic, sí, sí.
"Ej màic", que diria Ferran Adrià.
"Ej màic".
Una cosa, a Constantí vas conèixer
el Lluís i el Falin.
Esclar, som del mateix barri,
del barri del Castell.
No només del mateix barri,
gairebé del mateix carrer, no?
És que un barri, esclar...
Tu ets de Gràcia, no?
Sí.
Però Gràcia és com 8 Constantí.
Un barri, en un poble,
són dos carrers.
Es topaven pel carrer!
El Castell són 3 carrers!
Sé que fa molts anys
ens ensenyàveu com era.
(Gavaldà) Aquesta plaça
és una mica la prova...
que no teníem més remei que ser amics, encara que no ho volguéssim.
Perquè vivíem molt a prop
els uns dels altres.
Aquí mateix, on hi ha
aquest cotxe vermell aparcat...
Digue'm.
Qui vivia allà?
Allà? Allò és la casa
dels meus pares.
I hi vaig viure fins fa 4 o 5 anys.
-Es va independitzar.
-Sí, me vai emancipar.
El Falin viu a la mateixa distància,
a l'altre carrer.
Això és el barri del Castell.
(Falin) A aquelles 3 balconades
hi vivia jo.
Aquí hi he viscut
fins als 25-26 anys.
Aquí baix... això és l'Arrabal,
el carrer de l'Arrabal.
Allà és la casa dels meus avis.
Jo de petit vivia aquí.
Per tant, ens reuníem aquí al mig.
Era una mica el centre de reunió
del jovent de la nostra colla.
És antic, eh? Perquè hi havia
un Supermirafiori!
Hi havia el cotxe del Torete, allà!
És molt antic, això.
La barba també la tens diferent.
Mare de Déu santíssima!
Un dia vaig ser jove.
Ho has vist, no?
Estàs igual.
Ara ets un venerable. Fas molt goig.
Escolteu, ara anem
a pensar en coses...
Hem dit totes les coses idíl·liques
de viure a poble,
el contacte amb la gent,
el contacte amb la natura, etcètera,
però alguna cosa dolenta
ha de tenir.
No de dolent, però més problemàtic.
Heu d'agafar el cotxe per tot.
Per tot. Jo no agafo el cotxe
en tota la setmana.
Però aprenem a conduir...
A la meva generació,
als 14 anys anàvem en cotxe.
I això és bo?
Per la gent, dic, perquè...
Mira què passa ara amb els cotxes
amunt i avall.
El Vaquilla va fer més o menys
el mateix.
Naltros anàvem al tros i el pare
ens feia conduir el tractor,
ens feia conduir el cotxe.
I per anar per camins
no necessites carnet.
Tots vam aprendre a conduir
superjoves.
Però no és una mica rotllo...?
Tu ara tens una nena?
Sí.
De...
9 anys. N'acaba de fer 9.
Clar, jo a vegades penso...
Te'n vas el cap de setmana,
que fas el pixapins,
te'n vas allà i dius:
"Ara em quedaria a viure aquí".
I de sobte m'imagino el meu fill
amb 12, 13 o 14,
fent un Joan Reig, agafant el cotxe amb 14 anys, anant de nit...
Amb les motos. Anant a Salou
amb moto, amb les Mobylettes.
Jo patiria.
Una de les coses que dic és...
Ma mare també patia!
No viuria allà perquè patiria;
en canvi, el meu fill a Barcelona
agafa el metro.
Allà també, eh?
Ostres, aquí sí que fa patir!
Una criatura per aquí,
per Barcelona sola.
Jo crec que sí.
Però el cotxe...
Les mares també patien!
Sempre hi ha hagut accidents.
Això... esclar que patien.
Però la sensació de llibertat
que tens
quan agafes un cotxe
i està prohibit, és fantàstic!
Dubtes que jo tinc si algun dia
em plantejo anar a viure fora.
Ja em direu si són insensats
o no.
Ah... el tema d'haver d'agafar
el cotxe per tot.
Per tot, no.
Jo faig la llista
i després m'ho rebateu.
Agafar el cotxe per tot.
Centres hospitalaris, lluny.
Oferta cultural, poca.
Home...
Justa.
Oci.
Em controlaran, sabran què faig,
que no faig, en tot moment,
i hi haurà molta xafarderia
i molt de control.
Totes aquestes. Rebateu-me-les.
La xarxa sanitària catalana avui dia està bastant distribuïda.
Home, esclar, ara han tancat
a la nit les urgències,
però vaja,
Tarragona està a 5 minuts.
Mira, jo vivia
a Sant Quirze del Vallès;
hi vaig viure un any.
I vaig tenir ansietat,
un atac i d'allò,
va venir una ambulància a casa i
em van dur a l'hospital de Terrassa.
I a l'hospital de Terrassa
em diuen:
"No pateixis, és un atac d'ansietat.
Posa't aquí a l'espera",
i hi havia una cua que dic:
"Me'n vindrà un altre".
Vam agafar el cotxe amb la meva xicota i me'n vaig anar a Vic,
a l'hospital de Vic.
Suposo que perquè és el que coneixes i t'hi sents més a casa,
i hi estàs més a gust, però...
Nosaltres sí que en tenim
de problemes, amb això.
Esclar, Menorca és diferent.
En el meu cas,
no només és la vida de poble,
sinó la doble insularitat que patim.
Perquè no tenim especialistes
en segons què.
És a dir, és doble insularitat.
Ja no és que visquis a Mallorca;
és que no tens coses
que a Barcelona sí que les tens.
Has de venir a Barcelona.
Tenim un greuge: a l'hivern les companyies aèries ens abandonen,
perquè no som rentables.
I quan minven tant,
potser hi ha "overbooking"
al pont del Pilar
i una persona que necessita químio
s'ha de quedar a terra
perquè hi ha "overbooking" i
no hi ha prioritat pels residents.
Això és una cosa
que es pateix molt allà
i que s'està denunciant des de fa molt de temps i no s'ajuda.
Però quan es viu tan perdut,
a dalt de tot
d'allà de la Vall Fosca,
doncs si tens un ictus
probablement no hi arribes tampoc.
Crec que són més fotudes les retallades que no les distàncies.
Les retallades en sanitat,
en educació,
que no pas les distàncies.
Hi ha bones escoles, bons hospitals, a tot arreu.
Home, és cert que a Barcelona,
en qüestió de sanitat,
hi ha uns hospitals brutals.
Però potser has de fer més cua.
Jo crec que els professionals
són bons a tot arreu.
Va, doncs aquesta rebatuda.
Me'n quedes dues, eh?,
que són l'accés a cultura i oci.
Accés a cultura i oci...
Mira, pels que actuem,
segurament pels que som aquí...
A comarques es treballa molt, eh!
...és molt millor actuar a un teatre
de fora de Barcelona
--ara no ens donaran mai més feina
a Barcelona--,
i els teatres normalment són
molt millors que a Barcelona.
Molts. Ara hi ha grans teatres
arreu de Catalunya.
I la logística, sempre.
Càrrega i descàrrega,
aquí, al costat de la porta.
A Barcelona: "Hòstia, hem de demanar permís a l'Ajuntament.
Només podem entrar a la rambla..."
I com a espectador?
Esclar, aquí hi ha més oferta.
Ara, una altra cosa et diré.
Jo dic això, més oferta...
Pots triar museus, exposicions...,
moltes coses.
Però llavors et passa una cosa,
quan vius a Barcelona.
Tenim el MACBA, tenim el Lliure,
tenim tantes coses...
I quantes vegades hi vas?
Hi vaig molt poc.
Jo no sé què faig a vegades,
a Barcelona, si no l'aprofito!
I als pobles hi va tot el poble.
És tot un esdeveniment.
Després, als pobles,
com que gaudim de més temps,
et rendeix més el temps,
la gent està molt informada.
És un públic molt educat
i en sap moltíssim.
Qualsevol persona de Menorca,
--que per exemple té un dels primers teatres de lírica que hi va haver,
el Principal de Menorca--,
en sap moltíssim.
És un públic educat.
Vull dir que, quan es vol,
se'n sap.
No pots anar a veure les ofertes
que pots veure aquí
o grans espectacles...
Tampoc no tens temps.
L'oferta de Barcelona,
al poble t'arriba igual.
El Reig i jo estem a una hora.
Saps la programació
que fan a Barcelona,
i el que vols ho vas a veure
igual que si visquessis aquí.
Doncs escolta'm, jo ho he intentat.
Vinga, cap al poble!
No, jo ho he intentat,
però m'heu de dir alguna cosa...
Dolenta.
Ja no dolenta, però que diguis:
"Això ho té la ciutat
i no ho té el poble."
Un poble té normalment
aquell xafarderum,
que no tens l'anonimat.
I també amb aquest xafarderum,
les coses probablement
es poden sobredimensionar
i arribar a fer més mal.
-Pel bo i pel dolent.
-Esclar.
Perquè hi ha aquella llegenda
que diu
que quan he començat
a pujar aquest carrer
li he explicat al meu veí
que he pescat un...
no sé, un cap-roig, el que sigui,
de tant,
i quan he arribat a dalt del carrer,
el peix era així.
Bé, això passa en tot,
pel bo i pel dolent.
També és veritat que els nens...
L'altre dia, aquestes coses
que ara tenim que vénen d'Amèrica,
i fan els Halloween
i ja no saben què és una castanyada,
però a les tantes de la nit
hi ha criatures de 8 anys
que poden anar pel carrer, els perds
de vista i no t'angoixes, no?
No, si me n'ha dit una de dolenta
i n'acaba tenint una de bona.
Com pot ser això?
Esteu molt contents de ser on sou.
Jo no ho canvio.
És que la xafarderia...
A mi tampoc no em molesta gaire
que la gent sàpiga qui sóc i...
no ho sé.
A més, la taula
que estem parlant aquí...
--perdoneu, només dic això--
és com si visquéssim en un poble,
perquè tu surts al carrer i tothom sap qui és el Roger de Gràcia.
No és més que la popularitat
en una altra dimensió.
És això, eh?
Jo visc davant d'un cafè,
i hi ha 6 taules, per exemple.
I a vegades surto
per una altra porta.
Perquè sé que si surto
a aquella hora,
potser hi ha mon tiet,
hi ha el meu padri...
Però no perquè sigui Joan Reig,
bateria dels Pets,
sinó que, pel caràcter que tens,
que parles amb tothom...
I t'enredes.
"Vai a buscar el pa
i hauré de saludar..."
Des de dalt ja clisso:
"Hauré de saludar aquest",
"aquest em dirà això", "hauré
de passar per totes les taules"...
Saps què? Surto pel garatge.
O una altra tàctica és el telèfon.
Com els jugadors de futbol!
Quan baixen de l'autocar.
Venia amb el pa
i em cridava un del cafè:
"Reig! Reig!", i jo li feia...
I li feia com dient: "Que no veus que estic amb el telèfon?"
Aquest ja no funciona, Reig,
perquè he parlat de veritat
per telèfon i...
"Nena, escolta",
i estic parlant de veritat
i és igual, et van explicant coses.
O portar un pes,
que es nota que pesa.
"Què, quan tornaràs a la tele?",
"No ho sé, però és que m'estic enfonsant, que m'està caient...",
i no se n'adonen.
Home, coses negatives...
Costa molt de trobar-ne.
Per això som on som, però jo, potser per això tinc un peu més aquí,
sí que penso que és molt pràctic,
que quan ets aquí
resols moltes coses.
Algun cop m'he trobat
d'anar a dormir molt tard
i tenir una entrevista
a primera hora.
Si ets aquí, ho agraeixes,
més que anar amunt i avall.
Jo si visqués a Barcelona
estaria pelat.
Estaries pelat.
No en tinc gaires, de quartos,
però aquí estaria pelat.
Perquè m'agrada molt l'oferta...
Al teatre, hi aniria dia sí dia no.
Haig de seleccionar, haig de triar,
perquè tens un nen i...
És no tenir la temptació a prop.
És molt més simple que això.
Anar pel carrer és que t'estan bombardejant: "Compra, compra".
Tot el que vas veient són aparadors.
"Compra, compra, compra".
I una altra cosa
a favor dels llocs més petits.
No, a favor no. En contra!
Era en contra.
La vida és sempre més assequible,
que aquí Barcelona
hi ha moments que dius:
"S'han tornat bojos
amb algunes coses".
Vas a un cafè: "Vuit-centes...
Però què passa?!"
Cada vegada les distàncies són menors, per això.
A qualsevol poble
hi ha un gran magatzem,
que abans era una cosa
pròpia de la ciutat.
Cada vegada ens anem acostant.
Visc a Muntanyola,
però estem a 15 minuts de Vic,
i a Vic tens multicines, teatres,
tens Decathlons i aquestes coses.
Agafes un adolescent
d'un barri de Barcelona
i un adolescent de Constantí,
i van amb la gorra
i vam amb un telèfon a la mà,
amb el mòbil i caçant pokémons.
Això va arribar al mateix moment,
avui dia amb la globalització,
al Passeig de Gràcia que al poble.
La vida que feies tu de petit
a Constantí
és molt diferent de la que fa un noi amb la teva edat, amb 10 anys?
Totalment, sí.
Tot el que és Constantí,
que és una zona periurbana,
no sé altres pobles més petits,
però totalment, esclar.
Al tros, de joves,
ja no n'hi va cap.
Nosaltres, els estius els passàvem
als horts.
Sortíem a jugar a la nit,
però a la tarda, els que érem de casa de pagès, que érem la majoria,
havies d'anar a ajudar els pares.
Ho tenies assumit des que naixies.
I tu ara tens un nen.
Un nen de 5 anys.
De 5 anys. I...
Què tens ganes que hi visqui ell,
al poble?
Per què t'agrada
que visqui al poble?
Mira, tenim un apartament a Prades,
que és un poble de muntanya,
a 1.000 metres,
i hi anem perquè m'agradaria que
el meu fill tingués una infància
el més semblant a la meva.
Això ho fem tots els pares. Ens creiem que lo nostre era ideal.
En el sentit que pugui anar
en bicicleta, que pugui sortir...
Llibertat.
Com a mínim aquell estiu
que el passa allà,
o aquelles temporades, doncs que...
Perquè això ja no passa a Constantí.
Ja no passa.
Ara has hagut d'anar
a un poble més petit.
Sí. A Constantí no veus
les estrelles, veus fum.
De la refineria.
A Prades veus estrelles
i veus muntanyes.
No riguis, que tu no en tens d'això, allà.
No tinc llum.
Però té estrelles, home!
Esclar que les veuen,
si no tenen ni fanals!
No hi ha fanals que molestin.
És llum natural, encara millor.
D'alguna manera, he anat a buscar pels estius o per Setmana Santa...
el que jo tenia de petit,
salvant distàncies.
I després...
Amb els Pets, com que sempre
hem defensat el món rural,
molta gent de Barcelona ens deia
quan tu li preguntaves:
"D'on ets, tu, de Barcelona?"
"Però tinc una tieta de Reus, eh!"
O "la meva besàvia era
del Delta de l'Ebre".
Aquest sentiment de culpabilitat.
No, no passa res!
A mi m'encanta Barcelona.
Ara m'agradaria saber...
Vosaltres que sou de fora, no heu nascut a Barcelona i esclar...
Nosaltres anem a vegades amb
un sentiment de culpa pels llocs,
perquè sabem que se'ns "matxaca"
i que se'ns diu de tot.
És molt bo, això.
Ara farem una ronda aviam com ens diuen ells, a la gent de Barcelona,
i m'agradaria saber
si tu encara ets dels pixapins
o dels que diuen "pixapins"
als de Barcelona.
Em deixes dir una cosa?
Amb els Pets, com que sempre
hem defensat el món rural,
molta gent de Barcelona ens deia
quan tu li preguntaves:
"D'on ets, tu, de Barcelona?",
"Però tinc una tieta de Reus, eh!"
o "la meva besàvia era
del Delta de l'Ebre".
Amb aquest sentiment
de culpabilitat.
No, no passa res!
A mi m'encanta Barcelona.
No ho he fet servir mai,
això de pixapins.
Com ens dieu per allà baix?
Can Fanga, suposo.
Pixapins, "dièsels".
Perquè van a poc a poc
i gasten poc.
A l'època de "Caçadors de bolets"
me la van dir.
Els "camacus, porfa",
però jo no ho havia dit mai.
Això la Sandra.
La Sandra, però jo no.
Però jo no ho havia dit mai,
això de pixapins.
I a Muntanyola?
Pixapins.
Jo m'he trobat retratada.
En algun lloc dic: "Que maco!",
i dic: "Ostres, sóc un camacu".
Fa una ràbia!
Però em surt molt.
Que maco, que maco...
Els camacus.
Que maco...
A Menorca en diem "forasters".
Hosti, això fa mal, eh!
Sí, és més despectiu.
Gairebé prefereixo tot el que
s'ha dit de pixapins o camacus,
que foraster.
"Mai seràs d'aquí".
A Menorca costa molt.
Encara que portis molts anys.
Costa molt.
El menorquí és molt seu.
I això l'honora també,
perquè té un gran amor propi,
i està molt bé, està molt orgullós de ser menorquí,
però costa molt.
Jo crec que "foraster"
té una altra connotació.
No només és de fora.
El xerrar foraster.
Xerrar castellà i xerrar foraster.
Vosaltres que heu donat voltes
pels llocs
--pensava sobretot amb tu--,
totes les voltes que heu fet
amb els Pets
pels pobles grans i petits
de Catalunya,
no t'ha temptat mai veure un poble que t'agradés molt el que veies
i quedar-te allà?
Molt! Sempre que vai a un poble
dic: "Aquí m'hi compraria una casa".
Sempre.
Els meus amics ja se'n foten.
"Aquí m'hi vindré a jubilar".
Cadascú és una mica d'on ha crescut.
I tant!
El lloc que t'estimes
és on has viscut les experiències emocionals més potents.
Tu, a Barcelona n'has viscut,
però sobretot les vivies a l'estiu
a Menorca.
Jo les experiències més...
Sempre ho dic, a Menorca és
on he sigut més feliç.
Els moments més feliços de la meva vida han passat a Menorca.
Per tant, potser un és
d'on ha crescut, també.
Perquè tu has vist pobles fantàstics però no te n'hi vas a viure.
Et quedes on has crescut.
Allà on has sigut feliç, potser.
Allà on has sigut més feliç
potser és cap on tires.
Bé, és el meu cas.
A mi em dóna aquesta sensació.
El que no entenc
és la gent que viu en un lloc,
que això ha passat bastant,
i que no hi fa vida,
en aquell lloc.
Que hi vas a dormir, no?
Hi ha molts pobles en aquest país
que s'han fet grans,
amb urbanitzacions,
que la gent hi viu,
potser pobles al voltant
de Barcelona o de Tarragona,
i no sé fins a quin punt la gent d'aquelles urbanitzacions
hi fa vida o només hi va a dormir.
No sé si són del club de futbol
d'allà, si són de l'ateneu d'allà.
A mi em costaria...
Jo, anés on anés,
fins i tot si vingués a Barcelona,
estic segur que en dos mesos
seria soci d'aquella associació...
Per mi, viure en un lloc,
més que poble o ciutat,
viure en un lloc
és viure-hi de veritat.
Viure vol dir conviure,
conèixer la gent,
conèixer el barri, la ciutat...
Ser de la societat...
No ser foraster.
Esclar, si no, quin sentit té?
Vius en un lloc i ets foraster.
Coneixes dos veïns,
el cap de setmana marxes i...
Doncs jo ara ja vull
quedar-me a viure aquí.
Perquè ara ja us estimo molt.
Ens quedem aquí a viure!
Us estimo molt!
Ens quedem a viure amb tu.
Quantes habitacions tens?
Que ens quedarem avui.
Les que vulguis.
Reig, tu ronques?
Bastant.
Però porto taps.
Et deixaré els taps.
Escolta'm, bé...
a mi m'heu convençut bastant.
Jo he sigut sempre de ciutat,
tinc 40 anys,
però jo ara faria un cop de cap.
El que passa és
que m'agradaria provar.
No es fa un canvi així com així.
Potser el que podríem fer,
si us va bé, és anar provant.
Vinc uns dies a Menorca,
a casa teva.
Perdona, és que...
Em sembla que em truquen.
És el meu telèfon que sona?
Vinc a Igualada.
Que pot ser imitada
però mai igualada.
Ja et convidaré.
Saps què diuen els de Manresa?
Manresa pot ser imitada
però mai Igualada.
Jo tinc tard. Tinc tard.
Joan...
Escolta, ens truquem, no?
Sí, truca.
Contesto el telèfon i torno.
Escolta'm, bo, això. Molt bo.
Digueu-me alguna cosa,
que aniré venint.
Algú se l'acaba? Ara t'ho tornarem.
Adéu!
Us estimo molt.
(Reig) Records a la padrina.
Adéu.
Però vindré, eh!
Que macos! Que bona gent!
Que macos, coi.
Quim! Masferrer, què dius?
Com estàs?
Escolta'm una cosa.
Que ets a Arbúcies?
Sí. S'hi està bé a Arbúcies, no?
Estava pensant... T'aniria bé
que vingués una setmana per aquí?
És que m'agradaria provar
això de viure fora de Barcelona.
La setmana que ve.
Ah, tens embolic.
I l'altra? La següent.
Tens rodatge. Doncs la següent!
Ja. Tampoc.
Bé. Entesos.
Foraster, ets molt mala gent.
Que ho sàpigues!
