És el que he fet, he tornat a 
 començar, ara d’una altra manera, és clar.
 Avui amb molta més experiència...
Pel que fa a la part econòmica, en el 
 meu cas... és que jo porto... 
nosaltres durant quinze anys no arribàvem a final de mes. 
I això avui en dia, amb internet no es pot dir mentides. 
Avui amb internet, has d’anar amb compte perquè 
 si no, això no t’ho podria dir.
És tot comprovable...  Al Bulli, arribava final de 
 mes i no teníem per pagar l’equip.
I pagàvem, cobràvem, allò... com podíem. 
Em vaig acostumar a portar una vida  
 normal, jo porto una vida normal... 
Em puc permetre algun restaurant, bé... però no... 
No tinc fills, i per això encara, tal... Aleshores el tema econòmic, 
sí, tinc una certa seguretat dins del que avui s’entén seguretat, sí, 
però la meva vida no està enfocada a 
 la seguretat, al contrari, és tot risc.
El Bulli Foundation és risc. No està fet encara, eh, podem fracassar. 
Però no fracassar, seria si per a o per 
 x no poguéssim fer el Bulli, 
doncs faríem una altra cosa.
Vaig estar a Singapur al restaurant d’un amic nostre que es diu Tsetsuya Wakuda
que és un japonès que és a Sydney i va muntar un restaurant.
És com un teppanyaki, com una planxa, i 
 ens va fer un menú allà molt...
dels moments emocionants de l’últim any. És veritat, com en quasi totes les disciplines,
que cada vegada és més difícil fer coses noves, molt molt difícil... 
Però després, al Pakta, que és el restaurant que 
 ha obert l’Albert, el meu germà, 
hi he fet tres àpats la veritat bastant bons i emocionants, 
sobretot pel fet que una persona com l’Albert, 
 que és d’aquí, que és català, 
sigui capaç de fer una cuina nikkei, que és japonesa-peruana, 
d’un nivell increïble. Això la veritat és que m’ha impressionat bastant 
com, a vegades, les coses poden viatjar, perquè de vegades dius
“les coses no poden viatjar”, el sentiment... que jo 
 sóc el primer que ho diu! 
Bé, bé, pel que estic veient ara amb l’Albert això és discutible. 
Pots enamorar-te del Japó o del Perú i traspassar-ho en plats, 
encara que no siguis ni japonès ni peruà.
És que no hi ha cuina tradicional, mai ha existit això. 
Cuina tradicional no, el que hi ha és la cuina d’avui, 
la cuina de fa cinquanta anys no és la mateixa que la d’ara. 
Nosaltres sempre fem alta cuina, al Bulli, però el que passa... 
De què ha servit això? Per tirar del carro. 
 Mira, ara sortirà això del Master Chef. 
Això serà una bogeria a tots les països. 
 Això és perquè ha existit l’alta cuina.
Tota aquesta gent que vol anar allí vol ser 
 l’Arzak, l’Arzak o el Joan Roca. 
Conceptualment, o perquè els caigui millor... Són allà per això. 
Aleshores fixa’t el que s’ha generat els últims 
 deu anys. Bé, pam, pam, pam... 
Hi ha nivells on el que fem nosaltres pot 
 arribar i altres on costa més, 
però encara i així... Mira, un fast food, el més famós, MacDonald’s, 
els canvis que ha fet en els últims anys 
 a nivell de locals i tal, 
això és per tot el pes de l’alta cuina. I diràs, és impossible.
Sí senyor, el que fem nosaltres és de motor de la Fórmula 1. 
De vegades ens veuen fer coses molt rares i tal, s’adonen 
que el que fem nosaltres és la Fórmula 1. 
 Quan veus un cotxe de Fórmula 1 
dius això, si no caps a dintre, però és 
 clar, tota la mecànica i tot això 
serveix per als cotxes normals, i nosaltres d’alguna manera hem fet igual.
A veure, la nostra cuina, si parlem de la 
 cuina catalana, mai ha sigut igual, 
sempre ha evolucionat. El pa amb tomàquet, que és el plat nacional,
tot just té cent anys. Amb això s’ha de ser molt objectiu, 
perquè si no... Sempre evoluciona, sempre evoluciona.  El diàleg 
entre Àsia i Europa a nivell de cuina en els 
 últims deu anys ha sigut més potent 
que en tota la història de 10.000 anys. Que el món com l’entenem, 
les civilitzacions, fa 7 o 8.000 euros (sic) que existeix, 9.000 euros, 
ai! 9.000 anys, perdona.En 9.000 anys que existeixen civilitzacions, 
Àsia i Europa quasi no havien dialogat. Sí, Marco Polo, tal, tal... 
Pel meu nebot, un sushi és igual que 
 una paella. Ha nascut amb ell. 
Ja li pots explicar “no, això va venir 
 d’Àsia”. Ja, i l’arròs teu què? 
No l’arròs valencià, eh? El producte... Aleshores jo crec que hem d’evolucionar. 
El que és més difícil de canviar és el sentiment. 
 Jo crec que els romans i els grecs 
que estaven aquí s’assemblen molt a nosaltres. El sol, el Mediterrani, tal, 
la nostra cultura, sí que fa que això sigui més difícil de canviar. 
Evoluciona, perquè les coses canvien, però és el sentiment.
El que mai no ens canviaran serà el sentiment. I 
 això està molt bé, com a un andalús.
Jo tinc sang andalusa i és gent meravellosa. Jo sempre ho explico.
No entenc per què de vegades la gent s’emprenya fora de Catalunya 
perquè diuen que ens sentim molt catalans, però és que jo crec que... 
Sentir-se andalús és meravellós. La manera de ser andalusa jo la trobo genial.
A mi em sembla genial.
