Drugovi i drugarice,
suočavamo se sa najozbiljnijom
krizom kapitalizma barem od 30-ih
i mogla bi se razviti u nešto još gore...
Mnogi ozbiljni buržoaski analitičari
komentarišu ovo.
Neke brojke pokazuju
koliko je duboka kriza.
Prve nedelje zabrane kretanja u SAD
više od 3 miliona ljudi
je registrovano kao nezaposleni.
Nikad do sada nisam video
toliki nalet u jednoj nedelji.
Do kraja druge nedelje je bilo 10 miliona
I poslednje brojke sada
govore o 17 miliona
za veoma kratko vreme.
Sada predviđaju da bi nezaposlenost u SAD
mogla dostići 30%.
Reč je o 50 miliona ljudi
koji će izgubiti svoj posao.
Čak ni 30-ih ne mislim da se razvijalo
ovoliko brzo.
Očigledno je pad bio vrlo dubok.
Ali brzina kojom se ovo razvija je
bez presedana
i ima ogroman uticaj na celu planetu.
Na ceo svet.
Na svest.
Na samu buržoaziju.
I ima ogroman uticaj na privredu
i dramatično utiče na život ljudi.
Sad, u ovoj situaciji
Kina je igrala veliku ulogu.
Pre svega, tu je virus počeo.
Ali mogao je početi bilo gde.
Virusi mutiraju, evoluiraju...
To je u njihovoj prirodi.
Nije prvi put u istoriji
da imamo ovakav fenomen.
Ali nije sam virus problem očigledno,
nego zdravlje sistema kada je on udario.
I kao što smo naglašavali
u poslednjih nekoliko nedelja,
on je bio okidač koji je gurnuo sistem
u krizu koja je se već spremala.
Pričali smo o ovome na svetskom kongresu,
pisali smo članke o tome
Ovo je okidač za krizu, a ne uzrok.
Naravno, pokušaće da proture tu ideju,
jer žele da odbrane svoj sistem,
tako što će reći
da je ovo vanredna okolnost
i da nema nikakve veze sa tržištem.
Ali sve više komentatora izlazi
sa izjavama kako smo svi socijalisti sada.
Sva ta priča o ulozi države.
Prošlo veče, komentator na vestima je rekao
da su banke sanirane od strane države,
a sada odbijaju da daju neophodni kredit
iako su spašene javnim novcem.
I to takođe utiče na svest.
Takođe, bilo je reči o tome kako je, kada
je to bilo nužno, država preuzela banke.
U nekima je uzela udeo.
Sada otvoreno govore da će država
možda morati da nacionalizuje preduzeća,
ili da uzme velik udeo u nekima od njih.
Vidite kako su se stvari
okrenule naglavačke.
Ono što se smatralo
potpunim tabuom do juče,
danas je rešenje za problem.
Reč "nacionalizacija" više nije tabu.
E sad, Kina je dugo igrala
ulogu amortizera
zadržavajući krizu.
Pružala je ventil za izvoz
kada je Evropa bila u krizi.
Sada je Kina postala centar krize,
i što se tiče virusa, mada se čini
da postepeno uspostavljaju kontrolu,
ali što se tiče privrede.
Ogromno usporavanje kineske privrede
imalo je masivan uticaj
na svetsku privredu,
jer se jedno od glavnih tržište
dramatično usporilo,
sa velikim padom u potrošnji,
ali takođe i u pogledu mreže snabdevanja.
Mnogo dobara, mnogo delova, u Kini
proizvode multinacionalne korporacije,
i onda ih prenose po svetu,
pa su imali problem i što se tiče toga.
Kao što sam spomenuo,
širi se na celu svetsku privredu.
Jedan od velikih činalaca ovde,
koji je prouzrokovan prethodnim periodom,
jeste masivno povećanje duga svugde.
U suštini, održavali su sistem u životu
masivnim upumpavanjem
ogromnih suma novca
u privredu.
Prvo je bila sanacija banaka,
što je masivno povećalo dug.
I od tad ga nisu spustili,
nego je nastavio da raste.
Kina je imala ogroman dug.
Ali tu je i velika uzajamna povezanost
u privredi.
Još 2013, Kina je, na primer, imala
1,28 biliona dolara američkog duga
i bila je najveći inostrani poverilac SAD.
Ove dve privrede su bile vrlo povezane,
što finansijski, što industrijski.
Veliki broj američkih kompanija
proizvode u Kini,
izvozeći delove i dobra nazad u Ameriku,
i izvozeći po svetu.
Kineska privreda je već tada usporovala,
tempo rasta je usporavao,
njen sopstveni dug se masivno povećavao.
2000. godine je celokupni dug,
sve vrste dugova - privatni, javni itd.
iznosio 120% BDP-a,
dok je do 2015. dostigao blizu 300%.
Što znači da i pre izbijanja ove krize
imamo ovaj fenomen.
Naravno, imali smo
i hiperprodukciju svugde.
Kina je imala masivnu prezasićenost,
kao i Evropa i Amerika.
Svugde je bila ogromna prezasićenost.
Ovo je bila kriza koja se pripremala
da izbije u nekom momentu negde,
i u glavnom je slučaj
da kada se skupe svi činioci,
neki slučajni događaj negde
gurne sistem u veliku krizu
i onda se čini da je on uzrok.
Ali naravno da nije,
nego su to osnovne protivrečnosti
koje su se nagomilale.
Imam članak ovde, iz 2016,
o kineskoj privredi. Naslov je značajan.
Kaže: "Šta se desi u Pekingu,
neće ostati u Pekingu".
Dosta proročki i to ne samo
iz ugla privrede, očigledno.
Članci Fajnenšel Tajmsa iz tog perioda
govore o potencijalnoj
dužničkoj krizi istorijskih razmera.
Govore o neodrživom rastu
i neprestanom ubrzanom nagomilavanju
duga, leveridža i kredita.
Ovo je od Fajnenšel Tajmsa iz 2016. godine.
Ozbiljni buržoaski analitičari već
neko vreme ovo posmatraju
sa ekstremnom zabrinutošću.
Naravno, problem je
šta oni mogu povodom toga,
jer bi reagovanje na ovaj dug
u stvarnosti značilo
povlačenje i guranje privrede
u krizu još ranije.
Iz klasične buržoaske ekonomske
perspektive, trebalo je to da urade.
Trebalo je da pustie da preduzeća propadnu,
da dozvole bankrot,
da dozvole uništavanje proizvodnih snaga,
kako bi započeo proces oporavka.
Problem je što je privreda
toliko bila na ivici,
da su shvatili da bi dalje guranje
u tom smeru
 izazvalo ogromnu krizu,
koja ne bi bila kontrolisana,
iz koje bi se polako oporavili,
nego bi bila ono što vidimo danas.
I zbog toga su bili toliko preplašeni,
da su se povukli.
Jedan od elemenata kojeg se plaše
jesu decenije kroz koje smo prošli.
Od 40-ih do danas, bilo je raznih perioda.
Bio je posleratni bum,
bila je recesija 70-ih,
bumovi 80-ih i 90-ih,
ali sveukupno imamo ogroman rast
brojnosti proletarijata.
Mislim da je ovo element
koji moramo da naglasimo
da bismo razumeli situaciju.
Kina je stvorila masivnu radničku klasu.
I to militantnu radničku klasu!
Kada pogledamo statistiku štrajkova
i protesta do pre par godina,
i naglašavali smo ovo u našim člancima,
to nas dovodi do vrlo bitnog pitanja:
do proleterizacije i urbanizacije
svetske stanovništva.
Sada više od 4 milijarde ljudi u svetu
živi u urbanim delovima.
Pre samo nekoliko godina urbana populacija
je postala većinska u svetu.
55% stanovništva sveta
sada živi u gradovima.
Inače, trećina njih živi
u nehigijenskim naseljima.
Zamislite više od milijarde ljudi
koji žive u očajnim uslovima,
što je bitan element u onome
šta će se desiti sa ovim koronavirusom.
Predviđaju da će u sledećih 30 godina
dve trećine ljudi biti u gradovima,
tako da se proces nastavlja.
Svetska radna snaga,
prethodno sam naveo 2 i po milijarde ljudi,
dok poslednji brojevi koje sam pronašao
govore o 2,9 milijardi.
I samo metalski radnici iznose
više od 400 miliona.
Nikad nismo videli
tako ogroman proletarijat
u celoj istoriji kapitalizma.
Marks je rekao da kapitalizam
stvara sopstvene grobare
i ovde ih imamo na milijarde,
spremne da kopaju.
Radnička klasa, u marksističkom smislu,
su nadničarski radnici.
Ljudi koji rade za nadnicu.
Pogledajmo šta se desilo sa svetskom
ponudom radne snage, kako je oni nazivaju.
Između 1980. i ranih 2000-ih,
radna snaga se udvostručila
i polovina nje danas je u Aziji.
1980. je bila 1,2 milijarde,
dok se 2010. popela
do ovog broja od 2,9 milijardi.
Ovo postavlja pitanje
ravnoteže moći među klasama,
tj. odnosa među klasama,
između radnika i kapitalista.
Postoji i drugi element.
Svetska populacija,
nasuprot zemljama poput Italije i Japana,
koje imaju veoma visoku
prosečnu starost populacije,
u mnogim zemljama je velika većina
populacije vrlo mlada.
Vrlo mlada radna snaga!
I takođe je veoma obrazovana radna snaga.
Radna snaga puna znanja.
Ovo je kapitalizam stvorio
i to predstavlja problem buržoaziji,
vladajućoj klasi,
kako da vlada društvom
kada ima toliko snažnu radničku klasu.
Potencijalno snažnu,
ne uvek svesnu svoje snage.
Ali jeste ogromna društvena sila.
Buržuji se suočavaju sa fenomenima
koji izražavaju potrebe ove
masivne radničke klase.
Da spomenem samo dva fenomena:
fenomeni Sandersa i Korbina.
Obojica su, na iskrivljen način,
postali referentne tačke
za ogroman sloj stanovništva,
pogotovo za radikalizovani sloj.
Obojica su imali ulogu katalizatora.
Nekad u hemiji imate sve sastojke prisutne,
ali je potreban katalizator,
koji ne učestvuje u krajnjem proizvodu,
ali igra ključnu ulogu
u spajanju svih elemenata.
I Sanders i Korbin su igrali ulogu
katalizatora
i izneli na površinu stvarno
radikalno raspoloženje koje je postojalo,
koje smo mi primećivali godinama,
Pitali smo se kako će se izraziti,
gde će se izraziti.
I u oba slučaja vladajuće klase
su bile izuzetno zabrinute
povodom Korbin i Sanders fenomena.
Vidite šta su uradili.
Dali su sve od sebe da probaju
da uklone te katalizatore,
da probaju da uklone te referentne tačke
koje su pružile kanal milionima ljudi
da se pokrenu i organizuju,
što je značilo da organizovanje
protiv sistema.
Pogledajte Sandersa.
Taj fenomen se desio u Demokratskoj
stranci, od svih mesta.
U otvoreno imperijalističkoj, buržoaskoj
stranci američke vladajuće klase.
No, stotine hiljada,
štaviše, milioni ljudi,
galvanizovali su se oko fenomena Sandersa.
Primetili ste da se buržoazija organizovala
na svaki mogući način
da ga zaustavi da postane kandidat,
jer su razumeli da ako on bude kandidat,
najverovatnije bi pobedio Trampa.
Naravno, imali su Demokratsku stranku
kao mehanizam da ga zaustave.
Ali pobeda bi oslobodila
masivnu društvenu silu u SAD,
sa veoma samopouzdanom radničkom klasom
i veoma moćnom radničkom klasom.
Morali su to da preseku.
U ovome vidimo stavljanje
reformista na ispit.
On se povlače. I ne samo što se povlači,
on poziva ljude da podrže Bajdena.
Mnogo ljudi se razočaralo time
i mnogi će se osećati izdano.
Postoji paralela ovde sa Korbinom.
Korbin nije uradio šta je trebalo da uradi.
Sada će videti koliko je desno krilo
Laburističke partije bezobzirno.
Neće štedeti udarce,
neće se ponašati kao Korbin
i pokušavati da udovolje
levom krilu, u strahu od cepanja partije.
Ne, ne... Nastojaće da izguraju levicu.
Ovo je brutalno lice
britanske vladajuće klase,
izraženo kroz Starmera.
No, postoji veća radikalizacija
i isplivao je sloj koji se
neće vratiti na mesto.
Ljudi koji su podržali Korbina,
neki će napustiti Laburističku partiju,
neki će se razočarati.
Ali taj fenomen nije stvorio Korbin.
On je već bio tu, ispod površine,
a Korbin mu je dao referentnu tačku.
Sanders je uradio istu stvar.
Šta to znači? To znači da...
Neki će se razočarati, neki demoralisati,
ali drugi će tražiti odgovore.
Daću vam mali primer.
U prva 24 časa nakon što je Sanders
najavio povlačenje kandidature,
našim američkim drugovima
pisalo je 80 ljudi.
80 ljudi zainteresovanih
za revolucionarne marksističke ideje.
Drugovi su naveli citate
ljudi koji su pisali:
"Sit sam svega! Sit sam dvostranaštva!
Dosta mi je ovog sistema!"
"Ovako više ne idei!"
To je tip događaja koji se sada odvijaju.
Unutar mase radikalizovanih ljudi,
postoji još radikalizovaniji sloj,
koji traži revolucionarnu politiku.
Danas, dok se mi sastajemo u Britaniji,
naši italijanski drugovi održavaju
onlajn marksistički kružok za studente.
Pretvorili su je u nacionalni sastanak.
Prijavilo im se otprilike 180 ljudi.
Dobijali su 4-5 prijava svaki sat,
kada sam se čuo sa drugovima juče.
Ovo obeležava proces koji se dešava.
Postoji širok sloji koji traži odgovore.
Njih više ne nalaze u ljudima u koje su
do juče ili do preključe imali iluzije.
Ovaj proces će se nastaviti
i zato je hitno da budemo u toku
sa radikalnom promenom koja se dešava,
i moramo da prekinemo sa rutinom
i konzervativizmom.
i da prilazimo ovim slojevima
na odvažan način.
Rad sa kontaktima se mora promeniti.
Način kako funkcionišemo se mora promeniti.
I to i radimo.
Vidim to po Tendenciji u raznim zemljama.
Da se vratim na pitanje
odnosa snaga među klasama.
Dokle god kapitalizam obezbeđuje minimalni
životni standard, makoliko loš,
dokle god možete da nahranite decu,
obučete ih, platite kiriju,
koliko god da se siromašno osećate,
možete preživeti i nastaviti
sa svojim životom.
I to garantuje dozu stabilnosti režimu.
Ali onda se dese situacije
kao ova sa kojom se suočavamo sada.
Bilo je scena na Siciliji, gde je policija
morala da stoji ispred supermarketa,
jer su ih ljudi napadali.
Mislim da ćemo viđati mnogo toga.
Neredi će izbijati u mnogim zemljama.
Ekstremno siromašni, očajni...
Video sam snimak čoveka
sa malim detetom do njega, na Siciliji,
koji kaže da vlada mora da nađe novac.
"Moramo da nahranimo decu.
Moram da nahranim malog."
Pokazujući na njegovo dete.
Ljudi iz medija pitaju
"Da li ste spremni na pobunu?"
"Kada se mere ukinu, svi na ulice!
Da li ste spremni?"
I to rade otvoreno!
Odgovor vlade je bio da odmah izađu
na televiziji sa premijerom
i najave paket od 400 miliona evra,
kao donaciju za siromašne da kupe hranu.
To je situacija sa kojom se suočavamo.
To nije ni blizu dovoljno...
Ali buržoazija shvata
na kakvom buretu baruta sede.
Mi smo predvideli, spomenuo sam ranije,
neću ići u detalje,
rečeno je na nacionalnom kongresu,
da bi Italija mogla izazvati krizu
širom Evrope.
Ovo je bilo pre koronavirusa.
Objavljivali smo članke na tu temu,
drugarice i drugovi ih mogu pročitati.
Buržoaski mediji su komentarisali
o finansijskoj krizi u Italiji,
koja se sprema i koja je zarazna.
To su reči koje su oni koristili.
Pogledajmo sada situaciju u kojoj
se nalazimo.
Italija je u potpuno očajnoj situaciji,
finansijski, ekonomski.
I to veoma veoma jako
pogađa stanovništvo.
Ovo se sada ponavlja u Španiji,
u Portugalu, u Francuskoj.
I širi se celom Evropom.
Takođe, kao što spomenuh...
Ova kriza, ovaj okidač,
koji je izneo na videlo sve procese
koji su se odvijali ispod površine,
uvećava te procese na n-ti stepen.
Kriza Evrope počinje sa Italijom.
Evropska centralna banka je
uputila zahtev
evropskim vladama da izađu sa paketom
od 1,5 biliona evra,
da spasu države koje su
teško pogođene krizom,
kao Italija, kao Španija, kao Portugal.
Izbio je veliki sukob u Evropi.
Džoš je napisao članak o tome,
možete pročitati detalje tamo,
Sukob je izazvao veliku krizu
u Evropskoj uniji.
Dok je Evropska centralna banka
zahtevala ovo,
italijanska vlada je vršila
veliki pritisak.
Italija i Španija su odbile da potpišu
dogovor, pre manje od 2 nedelje.
Evropska unija je morala da odloži dogovor
dok ne sklepaju kompromis,
usled ozbiljnog sukoba između
tzv. Severa i Juga Evrope.
Holanđani, Finci, Nemci i drugi
odbili su zahtev Italije zahtev
da pokrenu evro obveznice,
što je praktično velika mašina
za pravljenje duga, koju Italijani traže
Holanđani, Nemci i Finci praktično govore:
"Nećemo da plaćamo za vašu krizu!"
Dogovor koji su postigli je
za paket od 500 milijardi,
što je trećina sume koju je ECB
smatrala neophodnom.
Mnogo manje od potrebnog.
I ovo sada izaziva velike tenzije
u političkom životu Italije.
Gledao sam italijanske vesti jutros
i prošlo veče.
Scene bez presadana se dešavaju.
Konte je izašao pred kamere prošlo veče
otvoreno napadajući desničarske partije.
To se inače ne radi.
Očekuje se nacionalno jedinstvo,
svi treba da se drže zajedno
da se bore protiv ove krize.
Napao ih je jer su oni napali njega
oko evropskog dogovora
jer nije dobio šta je tražio.
Ali Konte diže veliku galamu i nastupa
veoma svadljivo prema Evropi.
Nisam to očekivao od nekog
kao što je Konte.
Konte je jedna bljutava individua,
koja je ubačena u politiku da popuni vakuum
i smatran je nulom
koju drugi mogu da iskoriste.
Ali u ovoj situaciji se izdigao iznad toga
i zapravo je dobio na popularnosti
jer se gleda na njega kao
da se bori sa ovim virusom, krizom itd.
Barem među nekim slojevima.
Demokratska partija i Pokret 5 zvezda
su uvećali podršku,
dok je desnica izgubila,
pa pošto desnica gubi podršku,
kreću u napad da bi vratili
prethodno izgubljeni status.
Izašao je u jednom od svojih
nacionalnih obraćanja
i iskoristio priliku da napadne desnicu.
Jutros u vestima,
jedna od desničarskih vođa,
Meloni, bivša fašistkinja,
optužuje Kontea da se ponaša
kao severnokorejski režim,
tako što koristi državnu televiziju
da iznese politički stav
i da ona nema pravo na to da mu odgovori.
Ja dosad nisam video toliki nivo tenzije,
takvu vrstu jezika,
između različitih političkih vođa
u Italiji.
To odražava duboku napetost
koja postoji u celom društvu.
Pojavljuje se eksplozivna situacija.
Postoji sukob oko mehanizama
evropske stabilnosti,
na koji Italija odbija da se pozove,
iako svaka vlada može da se pozove
na njega,
ali ga odbijaju
jer dolazi sa strogim merama
i traže mnogo veći paket.
Ovo izvlači u prvi plan
sukob i krizu unutar Evropske unije.
Pre ovoga, prema anketama, nepoverenje
Italijana prema Evropskoj uniji bio je 47%.
Sada iznosi 67%.
Kada bi danas imali referendum u Italiji,
mogli bi imati "drugi Bregzit".
Ne znam kako bi ga zvali...
"Itegzit" ili šta god...
Ali raspoloženje se vrlo naglo okrenulo
protiv Evropske unije
jer su se ponašali kao da
puštaju Italiju da potone
i da joj neće doći u pomoć,
što prisiljava ovog premijera,
koji nije baš anti-EU političar,
da kaže da ako se Evropa ovako ponaša
kada nam je najpotrebnije,
čemu onda Evropska unija?
Ovo kaže premijer, ne desničari.
Ovo pokazuje koliko se produbila kriza.
Kao što rekoh, takođe odražava krizu
celog društva.
U Italiji sede na buretu baruta.
Isticali smo štrajkove koji su se desili
u industriji,
konkretno u metalnoj industriji.
Imali smo situacije u Italiji
gde su naši drugovi u sindikatima
vodili ove spontane štrajkove,
u Pomiljanu, u Napulju,
u pogonu Fiata i u Bonfiljoliu,
u Bolonji, ili u Modeni
i u drugim delovima Italije.
Slušao sam jednog od naših drugova,
radnika u Bolonji.
Drug je pravi proleter, uvek na zemlji.
Radi u fabrici
koja nije baš sindikalizovana,
koja nema jaku tradiciju borbe.
Opisao je šta se desilo
kada se pojavio ovaj virus.
Predložio je radnički zbor
i održali su ga ispred kapije,
sa socijalnim distanciranjem,
tako su uradili,
i radnici koji inače ne bi nikad
otišli na takav skup su došli.
Opisao je kako jedna mlada radnica,
koja ima dvogodišnje dete,
inače bi za jednočasovnu pauzu za ručak
žurila kući da pripazi na dete.
Kada su imali zbor, nije otišla kući,
nego je ostala.
Ostala i izuzetno pažljivo slušala
šta je rečeno na zboru.
I kada je drug rekao da je vreme
da mi vodimo stvari ovde,
da mi radnici da preuzmemo stvari
u svoje ruke.
Nešto što bi se ranije smatralo ekstremnim,
nešto što bi se smatralo
da je došlo sa druge planete,
ovog puta nije smatrano tako.
Sada su radnici slušali.
Kako je drug rekao: "Nisu još barikade,
nije još revolucija,
ali spremni su da čuju
radikalnu alternativu."
Ovo je raspoloženje i mnogi osećaju
da ih je sistem izneverio.
I buržuji to vide.
Kao što rekoh,
proživljavamo najgoru krizu kapitalizma
od 30-ih
i može biti još gora.
Veoma je nagao i oštar zaokret u situaciji
i protivrečnosti prethodnog perioda
su sada izašle na videlo
jer su gurnuli sistem do ivice
u prethodnom periodu.
To objašnjava ubrzani razvoj krize,
kao i njenu dubinu i oštrinu.
Sve je bilo na ivici i pre nego što je
ovo eksplodiralo.
I kao što spomenuh, najbitniji činilac
ovde je radnička klasa.
Sve ove godine u smo tvrdili
da radnička klasa itekako još postoji
iznoseći činjenice i brojke.
i pored toga se u propagandi,
pa čak i na univerzitetima,
govorilo se da radnička klasa ne postoji.
Čak sam čuo ljude koji kažu:
"Fabrike ne postoje. To su stvari od pre."
Uvek sam se pitao šta misle ovi ljudi
odakle im dolazi odeća,
odakle dolazi hrana koju jedu,
odakle im telefoni dolaze.
Radnička klasa je postojala,
ali nije uvek bila vidljiva
i to je bio bitan činilac
usporavanja procesa radikalizacije.
Nije se moglo videti
ko će promeniti društvo.
Sada je kristalno jasno
ko može da promeni društvo.
U Italiji vesti govore o radničkoj klasi,
o operai,
tj. o fabričkim radnicima
i o njihovoj ulozi.
To je bitan činilac,
ne samo za radničku klasu,
nego i za omladinu.
Koliko puta ste pričali sa mladima
o radničkoj klasi i nisu mogli da je vide?
Sećam se toga od ranije.
Sada je vide i to u punom svetlu.
I ne samo u Italiji, nego u Francuskoj,
u Španiji, u SAD,
"divlji" štrajkovi u Kanadi,
ovde u Britaniji.
I sada ljudi razumeju ovu priču
o ključnim radnicima.
Sada vidimo ko je zapravo bitan.
Ne milijarderi, ne ljudi sa berze,
ne "vunderkindi" iz gradova,
nego vozači ambulantnih kola,
vozači autobusa,
od kojih je prema poslednjim ciframa
u Londonu već umrlo već 8.
smećari, ljudi koji gledani kao
da su na dnu društvene lestvice,
bez njih u ovoj situaciji imali bismo
gomile smeća ispred naših kuća.
Ljudi koji proizvode hranu,
onda dostavljači,
koji donose dobra na Vašu adresu.
I onda zdravstveni radnici...
Ovog četvrtka u 8 sati tapše se
zdravstvenim radnicima.
To je bitan element,
to je osnovna klasna radnička solidarnost
sa radnicima koji su na prvim linijama
i rizikuju živote za sve nas ostale.
U Italiji je ukupan broj preminulih doktora
iznosio 109 juče.
Jedna medicinska sestra je
izvršila samoubistvo,
jer nije mogla izdržati pritisak više.
Zbog onoga što je proživljavala.
Medicinske sestre se pojavljuju
na televiziji u intervjuima
govoreći kako izgleda paziti na ljude
koji ne mogu videti svoje rođake,
koji će umreti, jer fali opreme.
Kada ih slušate
to ima dramatičan efekat na svest
miliona ljudi celog sveta.
Činjenica je da se radničkla klasa
pojavljuje jasno kao društvena sila.
U Americi ima sjajan članak
Toma Trotijea, napisan 3. aprila,
koji opisuje šta se dešava tamo.
Ali isto je i u Španiji i drugim zemljama.
Ovo je bitan element
za buduće perspektive.
Šta će se desiti u predstojećim godinama,
kako je radnička klasa
počela da oseti svoju snagu,
svoju sposobnost da se organizuje
i ovo je izuzetno bitan činilac
u jednačini.
Ljudi će takođe zapamtiti da su sve vlade
pokušale da umanje opasnost od virusa,
koliko je zarazan
i koliko je smrtonosan,
jer pokušavaju da umanje značaj
klasnih antagonizama.
Pokušavaju da odgurnu ovaj
talas klasne svesti koji se pojavio.
I ovde vidimo klasičnu ulogu reformista.
Berni Sanders, tačno kada je
mogao da pucne prstima
i napravi milionsku partiju da je hteo.
Ali to bi ubrzalo
revolucionarni proces u SAD.
Korbin se mogao ozbiljnije boriti,
ali se suzdržavao.
Sindikalne vođe,
kao što smo videli u Italiji,
pozvale su na štrajk u Lombardiji,
u metalnoj, hemijskoj
i tekstilnoj industriji.
Nije bio potpuni generalni štrajk,
ali je bio u tri ključna
industrijska sektora.
90 posto je učestvovalo u tom štrajku!
Pretili su nacionalnim generalnim štrajkom.
I šta su uradili?
Povukli se, potpisali dogovor.
Truli dogovor.
Sindikalne vođe zaustavljaju
potencijal za klasnu borbu.
Ovde vidimo eksplicitno ulogu
refomističkih i sindikalnih vođa,
suočeni sa ovom istorijskom krizom sistema,
koče svaki korak...
Pardon...
I pokušavaju da ugase pokret
i smanje klasne antagonizme.
Ali ne mogu ih naterati nazad na mesto.
Ovo ostaje u predstojećem periodu
i iskustvo će se gomilati
kao iskustvo celokupne radničke klase.
Neće zaboraviti kako su se razni
političari ponašali u ovoj krizi.
Neće zaboraviti da su radnici oni od kojih
se očekivalo da rizikuju svoje živote.
I radnici su razumni ljudi!
Vozači ambulantnih kola
nisu tražili da ih pošalju kući,
a nisu ni medicinske sestre.
Radnici u industriji hrane ne rade to.
Ali radnici kažu da ako se zaraza širi
bliskim kontaktom,
onda zašto nas primoravaju da proizvodimo
dobra koju nisu esencijalna?
I bilo je borbe oko toga,
kao i oko rukavica, maski itd.
Ovo je dovelo do klasne borbe
u mnogim zemljama
i kada pogledamo apel naših drugova
iz Italije
on je donekle imao odziv u Italiji.
Mnogi radnici i sindikalci
su se složili sa njim,
jer rezonuje sa radnicima
pošto smatraju ovaj problem gorućim.
Sad... Pardon...
Vidimo vlade u ovoj situaciji,
kao što spomenuh,
sve su odlagale preduzimanje mera.
Razlog zašto je stopa smrtnosti u Britaniji
sada toliko velika
da prestiže Italiju,
u tome je što su odlagali mere
koje su je mogli usporiti.
Mere koje su mogle usporiti širenje virusa.
Imali smo tu neverovatnu scenu kada je
Boris govorio o gubljenju naših voljenih
i o kolektivnom imunitetu.
Vrlo brzo je napravio zaokret u vezi toga.
Mislim da je neko iz vrha verovatno shvatio
da će izazvati izuzetno snažan odgovor
britanske radničke klase
ako nastavi tako.
Pa su napravili veliki
zaokret od 180 stepeni
i počeli sprovoditi mere
koje svi ostali već sprovode.
Ono što je interesantno je reakcija
buržoazije povodom ekonomske krize
koja se sada razvija.
Kolaps privrede je toliko dubok
da zastrašuje buržoaziju.
I to objašnjava zašto ubacuju milione,
milijarde šta više,
u privredu.
Preduzimaju mere
i sada mole na pragu države.
Državu koju je trebalo izgurati
iz privrede,
jer joj nema mesta u tržišnoj privredi...
I tako dalje...
Sada je mole da ih izbavi iz situacije
tako što će dati gomilu novca
njima da ne potonu,
ali i u obliku društvenog osiguranja,
da pruži ljudima minimalne prihode
da izdrže krizu,
jer bez toga bi se poteglo pitanje
socijalne revolucije
u predstojećem periodu.
To objašnjava zašto to rade
i nadaju se da ovo neće potrajati.
Da će se izvući.
Svugde se takođe priča
o nacionalnom jedinstvu.
Čak i u Britaniji, bilo je komentara
da Boris neće preživeti
osim ako se okrene Laburističkoj partiji.
I e presto, Laburistička partija sada
ima vođu koji je spreman da to uradi.
U Italiji imamo tzv. tehnički komitet
vlade i opozicije.
I drugovi iz raznih zemalja...
U Brazilu, govore o nacionalnom jedinstvu.
Priča se o rušenju Bolsonara.
Npr. slogan Fora Bolsonaro,
naši drugovi iz Brazila
bili su jedini koji su gurali
taj slogan od početka.
Čak su i levičari govorili:
"Ne, ne, on je demokratski izabran!"
Sada ga svi uzvikuju!
Zašto? Zato što mase na ulici
viču "Fora"...
Dobro, ne baš možda na ulici,
ali na druge načine.
Viču Fora Bolsonaro!  Dole Bolsonaro!
Ali otišli su u drugom smeru.
Dole Bolsonaro, ali podržavaju njegovog
ministra zdravlja
koji poziva na tvrđe mere.
I apeluju na nacionalno jedinstvo,
Lula i ostali pozivaju na
nacionalno jedinstvo i nacionalni napor.
To je veoma slično ratnoj situaciji
kada se uspostavljaju nacionalne vlade,
gde sve glavne partije sabijaju redove
u nacionalnom naporu,
sa ciljem da umanje značaj klasnih razlika,
dok u realnosti, u ratu su umirali vojnici
iz redova radničke klase, u glavnom.
I ovde su radnici na prvoj liniji odbrane
u glavnoj opasnosti.
Pripadnici radničke klase.
Pokušavaju da ojačaju ovaj duh
nacionalnog jedinstva.
Ali neverovatno je koliko brzo
su se klasne razlike pojavile.
I pored svega toga, vidimo štrajkove,
proteste i klasnu solidarnost.
Svetska privreda se suočava
sa velikom krizom, kao što spomenuh.
U Kini, u prvom tromesečju,
procene su bile o padu od 40 posto BDP-a.
Ne na godišnjem nivou, nego kratkoročno
na tromesečnom nivou.
To bi bio najveći pad
u poslednjih 50 godina.
Ima još jedan element koji ovde igra ulogu,
pored izvlačenja banaka.
To je upotreba vojske i mera nadzora.
Dronova, praćenja mobilnih telefona
i svih tih metoda koje imaju
na raspolaganju.
Inicijalno, ljudi su podržali ove mere,
jer su želeli da smanje društveni kontakt
koliko god je moguće.
Ali postoji i faktor navikavanja ljudi
na ovakve mere,
jer su shvatili kada se ova kriza završi...
Možda ne odma, kada se kriza završi,
prvo će doći do osećaja rasterećenja
kod mnogih ljudi.
Želja da se povrati normalnom životu.
Ali ono što će doći posle ove krize
je masovni javni dug, veličine
koju nikad nismo videli dosad,
koji u ovom momentu napumpavaju.
Probijaju sve granice
koje su postavili ranije.
Evropska unija je morala
da promeni svoju priču
i zaustavi svoju politiku nametanja
mera štednje,
barem kratkoročno.
Ali to je ostavilo svoj trag.
U Italiji, raspoloženje po ovom pitanju je
da kada im je trebala pomoć,
Nemci su tražili striktne fiskalne mere.
Kada nam je najviše trebalo, napušteni smo.
Ne samo što se tiče finansijske politike,
nego i slučajeva dostave maski
koju su neke zemlje zaustavile,
te ih nisu poslali Italiji.
Ogorčenost kulja što se tiče tog pitanja.
I onda su brzo Nemci, Nizozemci...
U stvari Nizozemci su posebno tvrdoglavi
što se ovoga tiče...
Ali Nemci i ostali bili su prisiljeni
da barem malo otvore novčanik,
jer i njihove privrede su bile pogođene.
Gledao sam podatke da su Italija i Kina
dva najveća izvozna tržišta za Nemačku,
te je Nemačku snažno pogodila
ova situacija.
Sada su se opustili malo
i pustili su milione, i milione...
Čak bilione! Po svetu, ne samo po Evropi!
Nekome će dati račun za sve ovo
u jednom momentu
i to će biti isti ljudi kao i uvek.
To će biti radnička klasa.
Kada se sve ovo završi,
daće nam sve statistike
i reće da je ovaj dug neodrživ
i da se mora otplatiti.
To će uraditi takvim napadom na radničku
klasu kakav dosad nismo videli.
Međutim, to će biti veoma teško.
Možete li zamisliti buržoaske političare
kako zagovaraju privatizaciju zdravstva
posle ove krize?
To će rezonovati "vrlo dobro" sa običnim
ljudima iz redova radničke klase.
Ili uskraćivanje osoblja,
smanjenje fondova.
Jer to je ono što će hteti da urade.
Hoće da privatizuju, hoće da
uvedu tržište u zdravstvo.
To će biti velika borba
kada prođe ova kriza,
jer će svest masa biti suprotna tome.
Mi želimo bolje
i integrisanije javno zdrastvo.
Želimo više medicinskih sestara,
više doktora,
više novca za istraživanja itd.
I neće prihvatiti ideju da tržište treba
da igra ulogu u ovome.
Isto važi i za ostale sektore,
kao recimo prevoz.
Svest o kolektivističkom vođenju privrede
zapravo je u porastu,
tačno u momentu kada buržoazija
treba da je gura u suprotnom smeru.
Koronavirus je ubrzao sve procese
koji su već bili u toku.
Postoji ekonomski zastoj
koji je već pripremljen,
ovo ga samo ubrzalo i iznelo na površinu.
Konflikti između sila...
Pogledajmo Trampa kao primer kako
napada Svetsku zdravstvenu organizaciju
optužujući je da je kinocentrična
i preteći da povuče njeno finansiranje.
Tačno kada je potreban
širi svetski koordinisani napor
da se borimo protiv ovog virusa,
Tramp preti da uskrati
Svetsku zdravstvenu organizaciju.
Ne kažem da je
Svetska zdravstvena organizacija
najbolja stvar od nastanka seckanog hleba,
ali potrebna je veća koordinisanost
i baš u tom momentu
on gura u suprotnom smeru.
Kriza EU je sve jasnija.
Vide se čak i podele
među vladajućom klasom.
U Americi postoje oštre podele oko toga
kako se treba suočiti sa ovom krizom.
Sa jedne strane je Tramp,
koji je uradio sve da ubrza širenje virusa,
šta više, Amerika postaje
najzaraženiji centar ove krize.
Još nismo videli ništa.
Izuzetno se ubrzava.
Scene masovnih sahrana u Nju Jorku,
ili vesti o ljudima kojima se odbila nega
jer nemaju zdravstveno osiguranje.
To će u Americi ubrzati proces
kakav zdravstveni sistem želimo
i poguraće pitanje da nam je potrebno
univerzalno javno zdravstvo.
I ubrzava proces radikalizacije omladine
i radničke klase svugde,
nešto što je još ranije počelo.
Par brojki...
Nemačka, drugo tromesečje
minus 10 posto BDP,
Francuska, drugo tromesečje minus 10 posto.
Svugde pada.
Za svetsku privredu
procenjuju pad od 6,2 posto.
Evrozona, minus 12,2 posto.
I ozbiljni analitičari komentarišu
da će se ovo nastaviti u 2021.
Pričamo o krizi potencijalne dužine
od 10 do 12 meseci
zbog ove pandemije kororavirusa.
Kompanije se suočavaju sa bankrotom.
Buržoazija je uplašena,
ali ljudi su takođe uplašeni.
Radnici se boje šta će se desiti.
Ovo dublje radikalizuje situaciju.
Ovo je period u kojem slogani,
koji su smatrani ekstremnim,
mogu da dobiju odziv.
Nacionalizacija propalih preduzeća
ne deluje kao ekstreman slogan.
Otvorite račune, kada gazde kažu
da ne mogu da nadoknade plate,
još jedan je od slogana.
Klasični tranzicioni zahtevi dolaze
u prvi plan u ovakvim situacijama
i imaju odziv među običnim ljudima.
Još jedan činilac u ovoj krizi je
što bukvalno štampaju novac.
Banke izdaju ogromne svote novca.
To je kratkoročna solucija
zbog nedostatka likvidnosti,
da bi ljudi mogli osigurati sebi dobra
i da bi nastavili
sa funkcionisanjem tržišta.
Ovo je nešto što su uradili posle 1929.
za šta su rekli da više nikada neće uraditi
i da su naučili lekciju iz toga.
Zapravo, nema mnogo šta mogu
da urade da reše ovu krizu.
Ovo znači da pripremaju
suzbijanje inflacije,
koja će u jednom momentu izbiti globalno.
Zamislite ovu situaciju gde sa jedne strane
imate mere štednje,
sa druge nezaposlenje i ogromnu inflaciju.
Prema tome što sam čitao iz istorije,
kada god se desi iznenadni rast inflacije
takođe se intenzivira klasna borba.
Posle Drugog svetskog rata,
u Italiji je bila hiperinflacija.
I bio je masivni talas štrajkova.
Štrajk, za štrajkom.
Jer su radnici prisiljeni na štrajk.
Jer novac nije dovoljan
da se izjednači sa rastućim cenama.
Toliko je bila loša situacija
da je buržoazija popustila radničkoj klasi
sa povećanjem plata.
Bilo je bolje to uraditi,
nego se suočavati sa konstantnom
mobilizacijom štrajkova.
Ovo je situacija sa kojom ćemo se nositi.
Svi činioci koje su pokušali da izbegnu
u prošlosti,
pumpajući kredit i gomilajući dug,
pojaviće se na još jačem talasu.
I kada se rešimo pandemije
biće masivnih posledica na svim frontovima.
Svet će biti mnogo drugačiji.
Evropska unija će biti u delovima.
Ne nužno potpuno pocepana,
ali sve pukotine će biti na videlu
i slom te unije je u pripremi.
"Bregzit" je bio samo početak.
Svetski odnosi će biti oštriji,
između SAD i Kine, između SAD i Evrope...
I svet će biti u mnogo dubljem komešanju.
Da ne spominjem situaciju
u mestima kao što je Pakistan.
Železničar me je kontaktirao
na mesendžeru juče,
bili smo ranije u kontaktu par puta,
sindikalni vođa.
Rekao mi je koliko je loša situacija tamo.
Pričali smo kako trebamo redovno
da peremo ruke.
Kako prati ruke kada nema vode?
Kada nema sapuna?
U Brazilu, pričao sam sa drugovima,
u siromašnim delovima Brazila,
porodice govore kako imaju jedan sapun
za ceo mesec za celu porodicu.
U Pakistanu, teško je naći čistu vodu.
Kako se sprovodi smanjenje društvenog
kontakta kada se živi u divljim naseljima?
Kada sam citirao brojku da trećina
urbane populacije živi u divljim naseljima,
to je otprilike jedna i po milijarda ljudi
koja živi nabijeno na gomili.
Koristite različite toalete!
Tamo nemate toalet!
Možda imate jedan WC za velik broj kuća.
Bio sam u delovima Lagosa
gde tuš kabina nije deo Vaše kuće.
Ona se nalazi u kolibici
na kraju nehigijenskog naselja,
u koju svi odlaze
i koriste tu vodu da se istuširaju.
U Indiji vidimo varvarstvo
kada su najavili izolovanje,
i odma su milioni,
stotinu miliona radnika,
počelo marširati, bukvalno hodati,
stotine i stotine kilometara
do njihovih sela
svi zbijeni jedni do drugih.
Desiće se masovno širenje virusa.
Videćete ljude kako umiru na ulici,
u kolibama, u divljim naseljima.
Nikakav sistem da se brine o njima.
Milioni ljudi koji su mogli preživeti,
neće preživeti
zbog sistema u kojem živimo.
Siromašni su u glavnom nevidljivi.
Ili su zadržani u pozadini.
Sada ovaj virus otkriva pravu situaciju.
Beskućnike koji umiru u Nju Jorku
i bivaju sahranjeni u bezimenim grobovima.
Pričao sam sa nigerijskim drugom
koji mi je objasnio situaciju tamo.
Jedan od razloga zašto se virus
nije brzo raširio
u mestima kao što su centralna Afrika
je taj što ne putuje mnogo ljudi
u i iz centralne Afrike.
Nije kao Italija, ili Britanija, ili Kina,
gde ima mnogo kretanja
direktora kompanija i ljudi.
Ali poenta je u ovome.
Jednom kada uđe i počne da se širi,
biće apsolutna noćna mora.
U Nigeriji rade 500 testova na dan.
Broj stanovnika iznosi 200 miliona.
Da ne zaboravimo,
malarija ubija u Nigeriji.
Desetine hiljada svake godine.
Prema Svetskoj zdravstvenoj organizaciji
110.000 smrti godišnje
izazvano malarijom.
Uglavnom deca.
Imamo fenomene kao lasa groznica
koja ubija 5000 ljudi
duž zapadne Afrike svake godine.
Postoji ironija u situaciji.
Nigerija ima veoma mladu populaciju.
[Očekivani životni vek] je 54.
Zašto?
Zbog uslova u kojima žive,
ljudi ne dožive duboku starost,
kao u Italiji koja ima
[očekivani životni vek] od 83.
Neki kažu da je to dobra stvar jer mladi
ljudi imaju tendenciju da se bune.
Gleda se na ekstremno siromaštvo
kao na prednost.
Ali imaju četiri doktora
na 10.000 stanovnika!
Pet bolničkih kreveta na 10.000 ljudi.
Ovakav scenario imamo u ovakvim zemljama.
Biće apsolutna noćna mora u ovim zemljama
i izneće u prvi plan stvarnu
brutalnu prirodu kapitalističkog sistema
u kojem živimo.
Ovo će dalje radikalizovati
omladinu i radnike sveta.
Tragična je i dramatična situacija.
Ljudi pate, gube svoje bližnje
na užasan način.
Žive pod ekstremnim stresom.
Mere izolacije izazivaju izuzetan stres
milionima ljudi.
Ova energija koja se gomila će izbiti
u jednom momentu,
i period u koji ćemo ući posle ove krize
biće period intenzivirane klasne borbe,
period ekstremne finansijske krize sistema
i buržoazija će se suočiti
sa verzijom sveta
koji dosad nije imao
ovoliko veliku radničku klasu
koja kada krene u pokret,
buržoaziji će biti veoma teško
da vlada situacijom.
Ovo će praviti oštre zaokrete
u političkom scenariju,
videćemo snažne promene
na političkom frontu.
Ono što se smatralo
radikalnim idejama u prošlosti,
smatraće se normalnim danas.
Ono što je teško bilo argumentovati ranije,
postaće lako argumentovati danas.
Konzervativni elementi će postati
revolucionarni elementi u društvu.
I ovo je period za koji su se
marksisti pripremali decenijama.
Sav naporni rad koji smo ulagali
u pravljenju vebsajtova, novina, članaka,
diskusionih grupa, kružoka,
letaka, plakata itd.
da bi širili ideje kada je bilo teško
pridobiti ljude na naše ideje,
to je sada investicija koju ćemo koristiti
u predstojećem periodu.
Svugde su indicije da smo u dodiru
sa mnogo širim slojem radnika i omladine
koji postavljaju pitanja,
koji žele odgovore.
Marksisti su jedini koji mogu da stvarno
objasne zašto je ova kriza toliko duboka
i koliko daleko je otišla.
I takođe objasniti soluciju.
Potreban je svetski koordinisani napor.
Potrebno je planiranje.
Potrebni su metodi šta mi nazivamo
radničkom državom,
tj. društva kojim upravljaju
i kojeg vode radnici.
Kada su radnici u Italiji pokušali
da se nametnu gazdama
oko toga kako organizovati proizvodnju
da ona bude sigurnija
to je pokazalo, ne samo gazdama
i drugim ljudima,
nego i sebi samima, da imaju sposobnost
da upravljaju i vode industriju.
To se sve gomila kao iskustvo
i ulazimo u potpuno novi period,
te moramo da se ozbiljno uzdignemo
na viši nivo
da izgradimo marksističku alternativu,
marksističku tendenciju,
koja može da se poveže sa širim slojevima
i postane referentna tačka
za radikalizovane radnike i omladinu
u predstojećem periodu
koja će onda u jednom momentu postati
masovna društvena sila.
Kada se to desi sa radničkom klasom
ove veličine,
niko neće moći zaustaviti radnike
u promeni ovog sveta
sa kreiranjem potpuno novog društva
koje jeste moguće,
koje možemo da dodirnemo i osetimo,
kroz solidarnost koju vidimo,
kroz samoorganizovanje koje se dešava,
kroz grupe za organizovanje pomoći
koje su uspostavljene
i celu radikalnu debatu koja je u toku.
Naše vreme je došlo, drugarice i drugovi
i ovo je najbolji period
da se bude marksista.
I kao što sam rekao
na nacionalnom kongresu,
takođe biti mlad i marksista
je prelepa stvar.
Moramo vredno raditi i graditi Tendenciju
koja može da ponudi radničkoj klasi ideje
sa kojima će ona transformisati svet.
U tome je stvar.
