Un discurs de seminar 
oferit de psihanalistul Carl Gustav Jung in 1939 
către Asociaţia pentru Psihologie Pastorală, Londra
~Viaţa Simbolică~
Ştiţi, omul este în nevoia unei vieţi simbolice – foarte serios în nevoie.
Noi doar trăim lucruri banale, obişnuite, raţionale sau iraţionale...
însă nu avem viaţă simbolică.
Unde trăim noi simbolic?
Nicăieri, cu excepţia că participăm la ritualul vieţii...
Aveţi vreun colţ, undeva în casă, unde performaţi ritualurile, aşa cum puteţi vedea în India?
Chiar şi casele foarte umile de acolo, au cel puţin un colţ acoperit cu o pânză decorativă
unde membrii gospodăriei pot săvârşi viaţa simbolică, unde ei îşi pot face noile făgăduieli sau meditaţia.
Noi nu avem; noi nu avem un astfel de colţ.
Avem propria noastră cameră, desigur,
însă există un telefon acolo care poate să sune în orice moment, şi întotdeauna trebuie să fim pregătiţi.
Nu avem timp, nu avem loc.
Nu avem viaţă simbolică, şi cu toţii avem nevoie serioasă a vieţii simbolice.
Numai viaţa simbolică poate exprima nevoia sufletului – nevoia zilnică a sufletului care vă sâcâie!
Şi pentru că oamenii nu au un astfel de lucru, ei niciodată nu pot păşi afară din această râşniţă –
această viaţă crâncenă, banală, scrâşnindă în care oamenii sunt “nimic altceva decât asta.”...
Totul este banal; totul este “nimic altceva”, şi acesta este motivul pentru care oamenii sunt nevrotici.
Ei sunt pur şi simplu bolnavi de întregul lucru, bolnavi de viaţa banală, şi de aceea ei vor/caută senzaţii.
Ei vor chiar şi un război; cu toţii vor un război; sunt cu toţii încântaţi că există un război;
ei spun, “Mulţumim cerului, acum ceva are de gând să se întâmple – ceva mai mare decât noi înşine!”
Aceste lucruri merg foarte în profunzime, şi nu este de mirare de ce oamenii devin nevrotici.
Viaţa este prea raţională; nu există o existenţă simbolică prin care eu sunt altceva,
în care eu îmi îndeplinesc rolul, acela al unuia dintre actorii piesei de teatru divine a vieţii.
Odată am stat de vorbă cu un maestru de ceremonii al tribului de indieni Pueblo, şi mi-a spus ceva foarte interesant.
A spus, “Da, noi suntem un trib mic, iar aceşti americani, ei vor să interfereze cu religia noastră.
Nu ar trebui să o facă,” a spus el, “pentru că noi suntem fiii Tatălui, Soarele. El, care urcă acolo sus” (arătând către soare) – “acesta este Tatăl nostru.
Noi trebuie să îl ajutăm în fiecare zi să se ridice deasupra orizontului şi să meargă peste cer.
Iar noi nu o facem numai pentru noi; noi o facem pentru America; noi o facem pentru lumea întreagă.
Iar dacă aceşti americani interferează cu religia noastră prin misiunea lor, vor vedea ceva:
în zece ani, Tatăl Soare nu se va mai înălţa deloc, pentru că noi (tribul) nu îl mai ajutăm deloc.”
Acum, aţi putea spune, aceasta este vreun fel de nebunie uşoară.
Ba deloc! Aceşti oameni nu au probleme psihice!
Ei îşi au viaţa lor de zi cu zi, viaţa lor simbolică. Se trezesc dimineaţa cu un sentiment al grandorii şi al divinei lor responsabilităţi
ei sunt fiii Soarelui, Tatăl, iar datoria lor zilnică este de a ajuta Tatăl de dincolo de orizont –
nu numai pentru ei, ci pentru întreaga lume.
Ar trebui să îi vedeţi pe aceşti confraţi; ei au o demnitate naturală deplină.
Şi chiar am înţeles când mi-a spus, “Acum priviţi la aceşti americani; ei întotdeauna caută ceva.
Întotdeauna sunt plini de nelinişte/frământare, întotdeauna căutând ceva.
Ce tot caută ei? Nu există nimic de căutat!”
Asta este perfect adevărat. Puteţi să îi vedeţi pe aceşti turişti călători, întotdeauna uitându-se după ceva,
întotdeauna în speranţa dumnealor zadarnică de a găsi ceva.
În multele mele călătorii am întâlnit oameni care erau la a treia lor călătorie în jurul lumii – una după alta, neîntrerupt.
Doar călătorind, călătorind; căutând, căutând...
Am întâlnit o femeie în centrul Africii care a venit singură în maşină din Cape Town şi vroia să ajungă în Cairo.
“Pentru ce?” am întrebat. “De ce încerci să faci asta?”
Şi am fost uluit când, uitându-mă în ochii ei, erau ochii unui animal vânat, încolţit: căutând, căutând, mereu în speranţa a ceva.
Am zis, “Ce tot cauţi? Ce aştepţi să fie? După ce alergi?”
Ea este aproape posedată; ea este posedată de atât de mulţi diavoli care aleargă în jurul ei.
Şi de ce este ea posedată? Pentru că nu duce o viaţă care să aibă sens.
Viaţa ei este o viaţă complet banală într-un mod grotesc, complet săracă, lipsită de sens, fără sens în ea deloc.
Dacă este ucisă astăzi, nimic nu s-a întâmplat, nimic nu a dispărut – pentru că ea a fost nimic!
Dar dacă ea ar putea spune,
“Eu sunt fiica Lunii. În fiecare noapte trebuie să ajut luna, Mama mea, de dincolo de orizont” – ah, asta este ceva diferit!
Şi atunci ea trăieşte; şi atunci viaţa ei capătă sens, şi are sens în mod continuu, şi pentru întreaga umanitate.
Aceasta oferă pace, când oamenii simt că ei trăiesc o viaţă simbolică, că ei sunt actori în piesa de teatru divină.
Aceasta oferă singurul înţeles al vieţii umane; tot restul este banal; şi puteţi renunţa la el.
O carieră, producerea de copii, toate sunt maya (iluzie) comparativ cu acel singur lucru prin care viaţa voastră are semnificaţie.
Nu mai există deloc Zei pe care să îi invocăm să ne ajute.
Marile religii ale lumii suferă de creşterea anemiei pentru că numina (Spiritul/Divinul) serviabil
a părăsit pădurile, râurile, munţii şi animalele, iar Dumnezeul oamenilor a dispărut dedesubt, în inconştient.
Acolo, în inconştient, Zeii duc o existenţă umilitoare printre relicvele trecutului,
în timp ce noi rămânem dominaţi de Zeiţa Raţiunii,
situaţie care reprezintă iluzia noastră zdrobitoare.
