
Spanish: 
-Profesor Kaku, bienvenido.
-El placer es mío.
Muchas gracias por venir.
Tiene tantos premios
que es difícil resumirlos
para presentarle.
Es un autor de éxito,
profesor, físico
y diría que uno
de los divulgadores científicos
más reconocidos,
no solo en Estados Unidos,
sino en todo el mundo.
Gracias.
Me gustaría hablar
de cómo empezó su pasión
en todos estos campos,
empezando por la ciencia.
¿Cuándo se enamoró de la ciencia?
Todo comenzó cuando tenía ocho años.
Aún recuerdo el shock que sentí
cuando los periódicos publicaron
una foto del escritorio de un hombre
en el que había un libro inacabado.

Catalan: 
Professor Kaku, benvingut.
-El plaer és meu.
Moltes gràcies per venir.
Té tants premis
que és difícil resumir-los
per presentar-lo.
És un autor reconegut,
professor, físic
i diria que un
dels divulgadors científics
de més renom,
no només als Estats Units,
sinó arreu del món.
Gràcies.
M’agradaria parlar
de com va començar la seva passió
en tots aquests camps,
començant per la ciència.
Quan es va enamorar de la ciència?
Tot va començar quan tenia vuit anys.
Encara recordo l’impacte que
vaig sentir quan els diaris van publicar
una foto de l’escriptori d’un home
on hi havia un llibre inacabat.

Spanish: 
El pie de foto decía:
"Este es un manuscrito sin terminar
del científico
más grande de nuestro tiempo".
Y me dije:
"¡Vaya! ¿Por qué no acabó el libro?
Si era tan listo, tan genial,
¿por qué no pudo acabarlo?
Es como no terminar los deberes,
¿por qué no podía preguntar a su madre?
¿Qué había en ese libro
que no pudo acabarlo?".
Tenía que saberlo,
era mejor que cualquier thriller,
que cualquier historia de aventuras.
Fui a la biblioteca
y tardé en enterarme
de que el nombre de ese científico
era Albert Einstein.
Y ese libro que vi
cuando tenía ocho años
era el manuscrito inacabado
de 'La teoría del todo'.
Perseguía una ecuación
de no más de dos centímetros
que nos permitiera
leerle la mente a Dios.
Y me dije:
"Esta es la mía.
Esto es lo que quiero hacer con mi vida.

Catalan: 
El peu de foto deia:
“Aquest és un manuscrit sense acabar
del científic més gran
dels nostres temps”.
I vaig dir:
“Ostres! Per què no va acabar el llibre?
Si era tan llest, tan fantàstic,
per què no el va poder acabar?”.
És com no acabar els deures,
per què no ho podia preguntar a la mare?
Què hi havia en aquell llibre
que no va poder acabar?
Ho havia de saber,
era millor que qualsevol thriller,
que qualsevol història d’aventures.
Vaig anar a la biblioteca
i vaig tardar a assabentar-me
que el nom d’aquell científic
era Albert Einstein.
I aquell llibre que vaig veure
quan tenia vuit anys
era el manuscrit inacabat
de 'La teoria del tot'.
Perseguia una equació
de no més de dos centímetres
que ens permetés llegir la ment a Déu.
I vaig dir: “Això és per mi.
Això és el que vull fer
amb la meva vida,

Catalan: 
intentar ajudar
a completar aquest llibre”.
Avui creiem que tenim aquesta teoria,
és la teoria de cordes,
de la qual soc un dels pioners.
Creiem que explica
la riquesa de l’Univers,
des del Big Bang
a la creació de les estrelles i el Sol,
a la creació dels humans i,
potser, fins i tot de l’amor.
Aquest era el somni d’una vida,
poder resumir
totes les lleis de la física
en una petita equació.
Mira, “E=mc²”, són dos centímetres,
però ens permet entendre
el secret de les estrelles.
Què és la “m”?
La massa del gas d’hidrogen.
Què és la “E”? L’energia del Sol.
Per què existeix la Terra?
Per què existeix el Sistema Solar?
Per què existeix la nostra galàxia?
Tot perquè “E” és igual mc²”.

Spanish: 
Intentar ayudar
a completar este libro".
Hoy creemos que tenemos esa teoría.
Es la teoría de cuerdas,
de la cual soy uno de los pioneros.
Creemos que explica
la riqueza del universo,
desde el Big Bang
a la creación de las estrellas y el sol,
a la creación de los humanos
y, quizás, incluso el amor.
Este era el sueño de una vida.
Poder resumir
todas las leyes de la física
en una pequeña ecuación.
Mira: "e=mc²" son dos centímetros,
pero nos permite entender
el secreto de las estrellas.
¿Qué es "m"?
La masa del gas de hidrógeno.
¿Qué es "e"?
La energía del sol.
¿Por qué existe la Tierra?
¿Por qué existe el sistema solar?
¿Por qué existe nuestra galaxia?
Todo porque "e=mc²",

Spanish: 
la materia se convierte
en una cantidad enorme de energía.
Pero Einstein creía
que había una ecuación aún mejor,
que explicaría todo lo demás.
El magnetismo, la fuerza nuclear,
las moléculas, los átomos...
Eso es lo que él quería,
así que me dije:
"Voy a descubrirla".
Corríjame si me equivoco:
tenía ocho años...
-Correcto.
-...cuando encontró la foto de Einstein.
Fue a la biblioteca y empezó a leer
todo lo que había sobre físicos.
Es algo que se ha convertido
en una constante para usted.
Es autodidacta en muchas cosas, ¿verdad?
Así es, muchas veces voy a clases
y hablo con buenos profesores,
pero tienen sus limitaciones.
No lo entienden todo.
Si eres físico,
entiendes los básicos de los átomos,
las moléculas, las estrellas,

Catalan: 
La matèria es converteix
en una quantitat enorme d’energia.
Però Einstein creia
que hi havia una equació encara millor
que explicaria tota la resta:
el magnetisme, la força nuclear,
les molècules, els àtoms.
Això és el que ell volia,
així que vaig dir:
“La descobriré”.
Corregeixi’m si m’equivoco,
tenia vuit anys...
-Correcte.
-...quan va trobar la foto d’Einstein.
Va anar a la biblioteca
i va començar a llegir
tot el que hi havia sobre físics.
És una cosa que s’ha convertit
en una constant per vostè.
És autodidacta en moltes coses, oi?
Així és. Molts cops vaig a classes
i parlo amb bons professors,
però tenen les seves limitacions,
no ho entenen tot.
Si ets físic,
entens les bases dels àtoms,
les molècules, les estrelles,

Spanish: 
los planetas,
ya no hay misterio.
Tienes una manera
de entender el presente y el futuro.
Me encanta pensar en el futuro.
Cuando veo películas de ciencia ficción,
veo que todo viene de la física:
naves espaciales, rayos láser,
invisibilidad...
todo lo que se ve en esas películas
deriva de lo que es
o no es posible según la física.
Así que me dije:
"Una vez entienda
la teoría del campo unificado,
la física es la base de todo".
Así que cuando tenía 12 años
lo decidí: quería ser físico.
Hay una historia muy bonita,
profesor Kaku,
que me gustaría que explicara
y compartiera con nuestra audiencia.
Construyó un colisionador de partículas
en su garaje, prácticamente solo.
Sí, cuando tenía 16 años me dije:
"Quiero formar parte
de esta gran revolución de la física",

Catalan: 
els planetes...
Ja no hi ha misteri.
Tens una manera d’entendre
el present i el futur.
M’encanta pensar en el futur.
Quan veig pel·lícules de ciència-ficció,
veig que tot ve de la física:
naus espacials, raigs làser,
invisibilitat... Tot el que es veu
en aquestes pel·lícules
deriva del que és
o no és possible segons la física.
Així que vaig dir:
“Un cop entengui
la teoria del camp unificat,
la física és la base de tot”.
Així que quan tenia 12 anys
ho vaig decidir: volia ser físic.
Hi ha una història molt bonica,
professor Kaku,
que m’agradaria que expliqués
i compartís amb la nostra audiència.
Va construir
un col·lisionador de partícules
al seu garatge, pràcticament sol.
Sí, quan tenia 16 anys vaig dir:
“Vull formar part
d’aquesta gran revolució de la física”.

Spanish: 
así que fui a mi madre y le dije:
"Mamá, ¿puedo construir
un acelerador de partículas
de 2,3 millones de voltios
en el garaje?".
Mi madre se me quedó mirando y me dijo:
"Claro, ¿por qué no?
Y que no se te olvide sacar la basura".
Fui muy diligente,
fui a Westinghouse y compré
180 kilos de acero eléctrico,
35 kilómetros de cable de cobre
y, en el campo de fútbol del colegio,
enrollamos todo ese cable
para mi acelerador.
Por fin estaba listo.
Cerraba los ojos
y oía el crepitar
de los 6.000 vatios de electricidad
pasando por el condensador
y luego oía el "pop, pop, pop",
cuando saltaban
todos los plomos de la casa.
La casa se quedaba a oscuras
y mi madre se decía a sí misma:

Catalan: 
Vaig anar a la meva mare i li vaig dir:
“Mare, puc construir
un accelerador de partícules
de 2,3 milions de volts al garatge?”.
La meva mare
se’m va quedar mirant i em va dir:
“És clar, per què no?
I que no se t’oblidi
treure les escombraries”.
Vaig ser molt diligent.
Vaig anar a Westinghouse
i vaig comprar
180 quilos d’acer elèctric,
35 quilòmetres de cable de coure
i, al camp de futbol de l’escola,
vam enrotllar tot aquest cable
pel meu accelerador.
Per fi estava llest.
Tancava els ulls
i sentia crepitar
els 6.000 watts d’electricitat
passant pel condensador.
I després sentia el “pop, pop, pop”
quan saltaven tots els ploms de casa.
La casa es quedava a les fosques
i la meva mare es deia a si mateixa:

Spanish: 
"¿No podría haber tenido un hijo
que jugara a baloncesto?
¿O a béisbol?
Y ¿por qué no se echa
una buena novia japonesa?
¿Por qué tiene que construir
estas máquinas en el garaje?".
Bueno, me gustaba construir máquinas
y fueron las que hicieron
que me aceptaran en Harvard,
y así comenzó mi carrera como físico.
Profesor Kaku, ¿cómo influyó eso
en su visión de la educación?
Porque construyó
el colisionador de partículas solo
y recuerdo leer: "Los profesores
no podían ayudarme a hacerlo,
así que lo hice solo".
Anteriormente había encontrado
la fotografía de Albert Einstein,
como nos ha dicho.
¿Cómo ha influido
este proceso autodidacta,
que ha sido una constante en su vida,
en su visión
de qué es una buena educación?
Tengo la buena suerte
de trabajar en la televisión y la radio.
He entrevistado a cientos de científicos
para mi programa de radio

Catalan: 
“No podia haver tingut un fill
que jugués a bàsquet?
O a beisbol?
Per que no es busca
una bona xicota japonesa?
Per què ha de construir
aquestes màquines al garatge?”.
Bé, m’agradava construir màquines
i elles van fer
que m’acceptessin a Harvard.
Així vaig començar
la carrera com a físic.
Professor Kaku, com va influir
això en la seva visió de l’educació?
Perquè va construir
el col·lisionador de partícules sol
i recordo haver llegit: “Els professors
no em podien ajudar a fer-lo,
així que el vaig fer sol”.
Anteriorment havia trobat
la fotografia d’Albert Einstein,
com ens ha dit.
Com ha influït
aquest procés autodidacta,
que ha estat constant a la seva vida,
en la seva visió
del que és una bona educació?
Tinc la bona sort de treballar
a la televisió i a la ràdio.
He entrevistat centenars de científics
pel meu programa de ràdio

Catalan: 
i sempre els pregunto
una cosa molt senzilla:
“Ets un Premi Nobel,
ets famós, com va començar tot?”.
I normalment diuen el mateix:
“Quan tenia deu anys, va passar
una cosa que em va canviar la vida”.
Abans dels deu anys,
tot és mami i papi.
Mami i papi, ells són l’Univers.
Després dels deu anys,
ja vols saber què hi ha
més enllà de la mare i el pare,
què hi ha fora.
I es produeix un xoc existencial,
una epifania,
quan tens el teu primer telescopi,
el teu primer kit de química,
la teva primera visita al planetari,
el teu primer microscopi.
I te n’adones:
“Sí! Hi ha un Univers a fora”.
I aquesta sensació
es queda amb tu tota la vida,
fins i tot quan ets vell
i estàs cansat, te’n recordes.
“Recordo com de meravellós era

Spanish: 
y siempre les pregunto
algo muy sencillo:
"Eres un premio Nobel, eres famoso,
¿cómo empezó todo?".
Y normalmente dicen lo mismo:
"Cuando tenía diez años
pasó algo que cambió mi vida".
Antes de los diez años
todo es mami y papi,
Mami y papi,
ellos son el universo.
Después de los diez ya quieres saber
qué hay más allá de mamá y papá,
qué hay ahí fuera,
y se produce un shock existencial,
una epifanía,
al tener tu primer telescopio,
tu primer kit de química,
tu primera visita al planetario,
tu primer microscopio.
Y te das cuenta:
"¡Sí! Hay un universo ahí fuera".
Y esa sensación
se queda contigo toda tu vida.
Incluso cuando eres viejo
y estás cansado, te acuerdas.
Recuerdo lo genial que era

Catalan: 
sentir-se fascinat
per les lleis de la natura”.
Però, compte,
quan tens 15 o 16 anys, s’acaba.
Desapareix.
Entres a l’institut
i et treuen a la força aquesta passió.
La ciència es converteix en memoritzar,
en una rutina,
en aprendre de memòria
coses que no tenen cap importància.
Recordo haver de memoritzar els minerals
i les parts d’una flor,
però aquestes coses no importen.
L’important són els principis,
els conceptes,
no memoritzar els noms de les flors.
Al futur, els científics
posarem internet en unes lentilles.
Un parpelleig i serem en línia,

Spanish: 
sentirse fascinado
por las leyes de la naturaleza.
Pero, ojo.
Cuando tienes 15 o 16 años, se acaba.
Desaparece.
Entras al Instituto
y te quitan a la fuerza esa pasión.
La ciencia se convierte en memorizar,
en una rutina.
En aprender de memoria
cosas que no tienen ninguna importancia.
Recuerdo tener
que memorizar los minerales
y las partes de una flor,
pero esas cosas dan igual.
Lo que importa son los principios,
los conceptos,
no memorizar los nombres de las flores.
En el futuro, los científicos
pondremos Internet en unas lentillas.
Un parpadeo y estaremos "online".

Spanish: 
Otro parpadeo y veré
tu biografía flotando a tu lado.
Si quiero ver una clase,
la pediré y podré verla en esa lentilla.
Los universitarios, por supuesto,
serán los primeros en comprárselas,
para hacer exámenes.
La memorización quedará obsoleta.
Los elementos de la naturaleza,
la tabla periódica,
parpadeas y los tienes.
En cambio,
desearemos enseñar principios,
evolución, conceptos,
las leyes de Newton.
Cosas fundamentales
y no memorizar las partes de una flor.
Por eso creo
que nuestro sistema educativo
está anticuado.
La gente se gradúa en la universidad
con una buena educación,
que les haría prosperar y vivir
en el mundo de los años 50.
Pero el problema
de graduar a toda esta gente
para que vivan en los años 50
es que ya no estamos en los años 50.

Catalan: 
un altre parpelleig i veuré
la teva biografia flotant al teu costat,
si vull veure una classe, la demanaré
i la podré veure en aquesta lentilla.
Els universitaris, és clar,
seran els primers a comprar-les
per fer exàmens.
La memorització quedarà obsoleta,
els elements de la natura,
la taula periòdica,
parpelleges i els tens.
En canvi, desitjarem ensenyar principis,
evolució, conceptes,
les lleis de Newton,
coses fonamentals,
i no memoritzar les parts d’una flor.
Per això crec
que el nostre sistema educatiu
és antiquat.
La gent es gradua a la universitat
amb una bona educació,
que els faria prosperar i viure
al món dels anys 50.
Però el problema
de graduar tota aquesta gent
perquè visquin als anys 50
és que ja no som als anys 50.

Catalan: 
Vivim a l’era moderna d’internet,
del GPS, dels satèl·lits,
però no ho ensenyem així
a les escoles.
Te’n posaré un exemple.
A vegades, ensenyo Física a estudiants
de Medicina a la meva universitat.
Quan els ensenyo el que posa al llibre,
parlem de palanques,
politges, oscil·lació i fricció.
I em dic a mi mateix:
“Bé, la fricció, diapasons,
tot això era important fa 300 anys,
però els hauria d’estar ensenyant coses
sobre escàners de ressonància magnètica,
tomografies, raigs X, TAC...
Això els hauria d’ensenyar i soc aquí
parlant-los de fricció i politges”.
Em vaig adonar
que el nostre sistema educatiu
és antiquat,
no empeny els estudiants
cap a l’era moderna.
Des de la seva posició com a professor,
ho intenta canviar?
Ensenya als doctors

Spanish: 
Vivimos en la era moderna,
de Internet, del GPS, de los satélites,
pero no lo enseñamos así
en las escuelas.
Te voy a poner un ejemplo:
a veces enseño física a estudiantes
de medicina en mi universidad.
Cuando les enseño
lo que pone en el libro,
hablamos de palancas,
poleas, oscilación y fricción.
Y me digo a mí mismo:
"Bueno, la fricción, diapasones...
Todo eso era importante hace 300 años,
pero debería estar enseñándoles cosas
sobre escáneres de resonancia magnética,
tomografías, rayos X, TAC...
Eso debería enseñarles, y aquí estoy,
hablándoles de fricción y poleas".
Me di cuenta
de que nuestro sistema educativo
está anticuado.
No empuja a los estudiantes
a la era moderna.
En su posición como profesor,
¿intenta cambiar eso?
¿Enseña a los doctores

Catalan: 
sobre tomografies,
raigs X i aquestes coses?
Bé, miro de parlar-ne.
Quan parlem d’electricitat
i magnetisme,
intento ensenyar-ho del llibre:
“Aquí hi ha una bobina, l’enrotlles
i es crea un camp magnètic”.
I després els intento ensenyar
que un dia aquest camp magnètic
serà al voltant
dels seus caps o dels seus cors,
que fotografiaran
l’interior del seu cervell
fent servir
allò que acaben d’aprendre al llibre
sobre electricitat i magnetisme.
Per això crec que hem de canviar
la manera en què ensenyem.
Ensenyem a memoritzar.
I sí, has de saber algunes coses,
però al futur
només hauràs de parpellejar
per veure la informació
en realitat virtual, així que
quina serà la funció
dels professors al futur?
Tindràs professors robot a les lentilles
i amb un parpelleig
veuràs la classe d’ahir allà mateix.

Spanish: 
sobre tomografías,
rayos X y estas cosas?
Bueno, intento hablar de ello,
cuando hablamos de electricidad
y magnetismo,
intento enseñarlo del libro:
"Aquí hay una bobina, la enrollas
y se crea un campo magnético".
Y luego intento enseñarles que,
un día, ese campo magnético
estará alrededor
de sus cabezas o sus corazones.
Que van a fotografiar
el interior de su cerebro
usando lo que acaban de aprender
en el libro
sobre electricidad y magnetismo.
Por eso creo que tenemos que cambiar
la manera en que enseñamos.
Enseñamos a memorizar
y sí, tienes que saberte algunas cosas,
pero en el futuro
no te hará falta más que parpadear
para ver la información
en realidad virtual, así que
¿cuál será la función
de los profesores en el futuro?
Tendrás profesores robot
en las lentillas
y, con un parpadeo,
verás la clase de ayer allí mismo.

Spanish: 
¿Para qué quieres un profesor humano?
Porque necesitas un mentor.
Los robots no pueden ser mentores.
Los robots no pueden ponerte deberes,
ni ayudarte a elegir carrera.
No pueden darte consejos personalizados,
son máquinas calculadoras.
Muy sofisticadas, pero son solo eso:
máquinas calculadoras.
Y ahí es donde entrará
el profesor humano.
Creo que la educación
debería ser diferente.
No se trata de memorizar,
primero se trata de tener
un modelo a seguir.
Para mí, fue Einstein.
Mi padre era jardinero,
no tenía ni el graduado escolar
y no hablaba bien en inglés.
Para mí, primero se trató
de tener un modelo a seguir
y, segundo, de que mis padres
me orientaran y me apoyaran.
No sabían qué estaba haciendo,
pero sabían que si construía
un colisionador de partículas
en el garaje,
sería bueno en algo.
Y tercero,
tienes que tener esa epifanía,

Catalan: 
Per què vols un professor humà?
Perquè necessites un mentor.
Els robots no poden ser mentors,
els robots no et poden posar deures
ni ajudar-te a escollir una carrera,
no et poden donar
consells personalitzats,
són màquines calculadores.
Molt sofisticades, però són només això:
màquines calculadores.
I aquí és on entrarà el professor humà.
Crec que l’educació
hauria de ser diferent.
No es tracta de memoritzar,
primer es tracta
de tenir un model a seguir.
El meu va ser Einstein.
El meu pare era jardiner,
no tenia ni el graduat escolar
i no parlava bé l’anglès.
Per mi, de primer, es va tractar
de tenir un model a seguir
i, segon, que els meus pares
m’orientessin i em donessin suport.
No sabien què feia,
però sabien que, si construïa
un col·lisionador de partícules
al garatge, seria bo en alguna cosa.
I tercer, has de tenir aquesta epifania,

Catalan: 
aquest xoc en adonar-te
que l’Univers és meravellós,
és gloriós i preciós.
Així que crec que aquests són
els tres ingredients
que calen per crear un jove científic.
Si la memorització no és
el que hem d’ensenyar als nens,
què els hem d’ensenyar
si volem educar persones
que tinguin un impacte al món?
El primer que hem d’ensenyar
són les coses bàsiques:
aritmètica,
comptabilitat i gestió de diners
perquè puguin sobreviure.
Hauríem de deixar a banda
tot allò que és memoritzar
per memoritzar,
com aprendre’s tots els animals,
totes les plantes, els noms de tot,
perquè al futur els podran veure
amb un simple parpelleig.

Spanish: 
ese shock, al darte cuenta
de que el universo es genial,
es glorioso y precioso.
Así que,
creo que esos son los tres ingredientes
que hacen falta para crear
un joven científico.
Si la memorización no es
lo que tenemos que enseñar a los niños,
¿qué tenemos que enseñarles
si queremos educar a personas
que vayan a tener
un impacto en el mundo?
Lo primero que tenemos que enseñar
son las cosas básicas:
aritmética,
contabilidad, manejo de dinero,
para que puedan sobrevivir.
Deberíamos dejar a un lado
todo lo que es memorizar por memorizar,
como aprenderse todos los animales,
todas las plantas,
los nombres de todo,
porque en el futuro podrán verlos
con un simple parpadeo.

Spanish: 
Tenemos que asegurarnos de que
lo que enseñamos a los estudiantes
les resulta útil.
A veces la gente viene y me dice:
"Profesor, ¡esto es útil!
Puedo usar esta información".
¿Cómo funciona una televisión
o una máquina de rayos X?
Todo lo que tenemos alrededor
es un misterio.
Una persona normal
pasa toda su vida sin cuestionarse,
sin ser consciente de lo que le rodea.
Estamos rodeados de tecnología,
la tecnología está por todas partes,
pero ¿cómo funciona?
"No lo sé, le das al botón".
Pero llegará el día
en que ese conocimiento
afecte a tu carrera, a tu salud
y a tu vida,
porque de ahí procede el bienestar.
Siempre digo a mis estudiantes:
"¿Por qué somos tan prósperos,
con todas estas riquezas
a nuestro alrededor?".
Un político diría
que gracias a los impuestos.
Es lo único que se oye en la televisión,

Catalan: 
Ens hem d’assegurar
que el que ensenyem als estudiants
els resulta útil.
A vegades, la gent ve i em diu:
“Professor, això és útil!
Puc fer servir aquesta informació”.
Com funciona una televisió
o una màquina de raigs X?
Tot el que tenim al voltant
és un misteri.
Una persona normal es passa tota la vida
sense qüestionar-se coses,
sense ser conscient
d’allò que l’envolta.
Estem envoltats de tecnologia,
la tecnologia és a tot arreu,
però com funciona?
“No ho sé, prems el botó”.
Però arribarà el dia
que aquest coneixement
afecti la teva carrera, la teva salut
i la teva vida,
perquè d’aquí procedeix el benestar.
Sempre dic als meus estudiants:
“Per què som tan pròspers,
amb totes aquestes riqueses
al nostre voltant?”.
Un polític diria
que gràcies als impostos,
és l’únic que s’escolta a la televisió:

Spanish: 
impuestos para esto y para aquello.
Pero los impuestos
solo cambian el dinero de manos,
no crean riqueza,
el bienestar no viene de los impuestos.
Viene de la ciencia y la tecnología.
Imagina que entro
en esta habitación hace 200 años.
Hace 200 años, justo aquí,
si alguien entrara, ¿qué vería?
Vería caballos,
excrementos en el suelo,
con suerte, un carro.
Y ¿cómo hablabas con el vecino?
Gritando por la ventana.
Así hablabas con los demás, gritando.
La forma más rápida de viajar
era a caballo, si es que lo tenías.
Así era el mundo,
¿cuánto vivía la gente en esa época?
La esperanza de vida media
era de 35 años.
Durante gran parte
de la historia de la humanidad,
desde el hombre de las cavernas
hasta el presente,
la esperanza de vida media

Catalan: 
“Impostos per això i per allò”.
Però els impostos
només canvien els diners de mans,
no creen riquesa.
El benestar no ve dels impostos,
ve de la ciència i la tecnologia.
Imagina que entro
en aquesta habitació fa 200 anys.
Fa 200 anys, just aquí,
si algú hi entrés, què veuria?
Veuria cavalls, excrements a terra,
amb sort un carro.
I com parlaves amb el veí?
Cridant per la finestra.
Així parlaves amb els altres, cridant.
La forma més ràpida de viatjar
era a cavall, si és que en que tenies.
Així era el món.
Quant vivia la gent en aquella època?
L’esperança de vida mitjana
era de 35 anys.
Durant la major part
de la història de la humanitat,
des de l’home de les cavernes
fins al present,
l’esperança de vida mitjana

Spanish: 
estaba entre 30 y 35 años.
La vida no era para nada bonita,
pero ¿qué pasó?
Que aparecieron
la ciencia y la tecnología.
La ciencia y la tecnología
vienen en oleadas:
la primera fue
a principios del siglo XIX.
Los físicos descubrimos
la energía térmica,
la máquina de vapor,
la locomotora, el motor,
de repente había máquinas,
porque los físicos
comprendieron cómo extraer energía
del carbón y el vapor.
Luego, los físicos
descubrimos la electricidad,
el magnetismo,
las ciudades se iluminaron,
de repente teníamos televisión,
de repente teníamos radios.
La tercera fueron los ordenadores.
Los físicos creamos el transistor,
el láser,
eso nos trajo Internet
y los ordenadores.
Y ahora,
aunque mucha gente no lo sabe,
estamos investigando
la cuarta fase, la siguiente,
y no queremos dejar a la gente atrás.
La primera fue la energía térmica,
la segunda, la electricidad,
la tercera,
los ordenadores y transistores,

Catalan: 
era d’entre 30 i 35 anys.
La vida no era gens bonica.
Però què va passar?
Que van aparèixer
la ciència i la tecnologia.
La ciència i la tecnologia
tenen onades.
La primera va ser
al principi del segle XIX.
Els físics vam descobrir
l’energia tèrmica,
la màquina de vapor,
la locomotora, el motor.
De sobte, hi havia màquines
perquè els físics van entendre
com extreure energia
del carbó i del vapor.
Després, els físics
vam descobrir l’electricitat,
el magnetisme,
les ciutats es van il·luminar,
de sobte teníem televisió,
de sobte teníem ràdios.
La tercera van ser els ordinadors.
Els físics vam crear el transistor,
el làser,
i això ens va portar
internet i els ordinadors.
I ara, tot i que molta gent no ho sap,
estem investigant
la quarta fase, la següent,
i no volem deixar la gent enrere.
La primera va ser l’energia tèrmica;
la segona, l’electricitat;
la tercera,
els ordinadors i transistors,

Catalan: 
i la quarta és
la intel·ligència artificial
i la biotecnologia.
La ciència a escala molecular.
La ciència no anirà cap enrere,
cal anar aprenent
amb cada revolució
i, per això, vull ensenyar a la gent
per què això és important.
Perquè afectarà les seves feines,
els seus sous,
el seu estil de vida,
la seva funció a la societat.
Votaran per prendre decisions
pels polítics que posen els impostos.
Però el que crea la riquesa
és la ciència i la tecnologia.
Quan es va adonar...?
Perquè la biotecnologia
i la intel·ligència artificial
són bastant noves,
però vostè porta molt de temps
sent un divulgador científic
i parlant sobre els perills
del canvi climàtic,
del qual parlarem després,
i de tot allò relacionat amb la ciència.
Quan es va adonar
que tenia una responsabilitat,
que havia d’educar la gent?

Spanish: 
y la cuarta
es la inteligencia artificial
y la biotecnología.
La ciencia a nivel molecular.
La ciencia no va a ir hacia atrás,
hay que ir aprendiendo
con cada revolución
y por eso quiero enseñar a la gente
por qué esto es importante.
Porque va a afectar
a sus trabajos, a sus sueldos,
a su estilo de vida,
a su función en la sociedad.
Van a votar para tomar decisiones
para los políticos
que ponen los impuestos.
Pero lo que crea riqueza
es la ciencia y la tecnología.
¿Cuándo se dio cuenta...?
Porque la biotecnología
y la inteligencia artificial
son bastante nuevas,
y usted lleva mucho tiempo
siendo un divulgador científico
y hablando sobre los peligros
del cambio climático,
de lo que hablaremos luego,
y de todo
lo que tiene que ver con ciencia.
¿Cuándo se dio cuenta
de que tenía una responsabilidad?
¿De que tenía que educar a la gente?

Spanish: 
Durante la mayor parte de mi juventud
me centré mucho
en entender la teoría unificada,
la teoría del todo
y me convertí en uno de los fundadores
de la llamada "teoría de cuerdas",
que creemos que es la teoría del todo.
La teoría de cuerdas dice que todo
lo que vemos a nuestro alrededor,
los átomos, protones, neutrones,
no son más que cuerdas elásticas
que vibran.
Esto es un electrón, esto es un quark,
esto es la partícula ángel.
No son más que diferentes vibraciones
de una cuerda.
¿Por qué tenemos
partículas subatómicas?
Son notas de una cuerda muy pequeña.
¿Qué es la física?
La armonía que se puede crear
con esas vibraciones.
¿Qué es la química?
La melodía que se puede tocar
con esas cuerdas.
¿Qué es el universo?
Una sinfonía de cuerdas.
Y ¿qué es la mente de Dios?

Catalan: 
Durant la major part
de la meva joventut,
em vaig centrar molt
a entendre la teoria unificada,
la teoria del tot,
i em vaig convertir en un dels fundadors
de l’anomenada teoria de cordes,
que creiem que és la teoria del tot.
La teoria de cordes diu que tot allò
que veiem al nostre voltant,
els àtoms, protons, neutrons,
simplement són cordes elàstiques
que vibren.
Això és un electró, això és un quark,
això és la partícula àngel.
Simplement són
diferents vibracions d’una corda.
Per què tenim partícules subatòmiques?
Són notes d’una corda molt petita.
Què és la física?
L’harmonia que es pot crear
amb aquestes vibracions.
Què és la química?
La melodia que es pot tocar
amb aquestes cordes.
Què és l’Univers?
Una simfonia de cordes.
I què és la ment de Déu?

Catalan: 
És música còsmica
ressonant a través de l’hiperespai,
això és la ment de Déu.
Vaig passar molts anys aprenent-ho,
creant la física
que hi ha darrere d’aquesta teoria,
però després vaig ser a l’exèrcit
i la meva vida va tornar a canviar.
Perquè érem en una guerra
i la gent s’estava morint,
centenes de soldats morien
cada setmana al Vietnam.
I em vaig haver de preguntar
a mi mateix una cosa molt senzilla:
“Per quina causa
donaria jo la meva vida?”.
La major part de la gent es passa
la vida sense pensar en la mort,
en el final de la vida,
però jo era allà,
parlant amb soldats
que acabaven de tornar del Vietnam
i que deien que la mort
és una cosa amb la qual vius cada dia,
amb la mort i el final de la vida.
Així que vaig dir:
“Quin és el significat de tot això?”,

Spanish: 
Es música cósmica,
resonando a través del hiperespacio.
Eso es la mente de Dios.
Pasé muchos años aprendiendo esto,
creando la física
que está detrás de esta teoría,
pero luego estuve en el ejército
y mi vida volvió a cambiar,
porque estábamos en una guerra
y la gente estaba muriendo.
Cientos de soldados morían
cada semana en Vietnam.
Y tuve que preguntarme a mí mismo
algo muy sencillo:
"¿Por qué causa daría yo mi vida?".
La mayoría de la gente
pasa su vida sin pensar en la muerte,
en el fin de la vida.
Pero ahí estaba yo,
hablando con soldados
que acababan de volver de Vietnam,
que decían que la muerte es algo
con lo que vives cada día,
con la muerte y el fin de la vida.
Así que me dije:
"¿Cuál es el significado de todo esto?".

Catalan: 
i vaig dir: “Tinc tot aquest coneixement
i no val per res.
Puc agafar una fulla
i calcular les propietats dels àtoms,
de les molècules de l’aire, del Sol,
puc calcular
la naturalesa de les estrelles...
I tot per res.
Perquè morirem al Vietnam”.
Per sort, la guerra s’estava acabant
i no vaig arribar a ser al servei actiu.
Vaig ser dos anys a l’exèrcit,
vaig aprendre-ho tot
sobre metralletes, artilleria
i fins i tot vaig disparar un tanc,
però de sobte era lliure.
Em va arribar una carta
que deia que la guerra s’estava acabant.
I vaig dir: “Hauria de fer alguna cosa.
Si tinc tot aquest coneixement,
per què ha de morir amb mi?
Per què no explicar a la gent
que el coneixement és poder,
que el coneixement és democràcia,
que empodera?”.

Spanish: 
Y me dije:
"Tengo todo este conocimiento
y no vale para nada.
Puedo coger una hoja y calcular
las propiedades de los átomos,
de las moléculas del aire, del sol,
puedo calcular
la naturaleza de las estrellas,
y todo para nada,
porque vamos a morir en Vietnam".
Por suerte, la guerra estaba acabando
y no llegué a estar en servicio activo.
Estuve dos años en el ejército,
aprendí todo sobre metralletas,
artillería,
e incluso disparé con un tanque.
Pero, de repente, era libre.
Me llegó una carta
diciendo que la guerra estaba acabando.
Y me dije:
"Debería hacer algo.
Si tengo todo este conocimiento,
¿por qué tiene que morir conmigo?
¿Por qué no contar a la gente
que el conocimiento es poder?
Que el conocimiento es democracia,
que empodera".

Spanish: 
Muchos científicos creen
que la ciencia es moralmente neutral,
como un martillo.
Yo no lo creo, difiero.
Sí, un martillo se puede usar
para hacer el bien
y para hacer el mal,
pero no es lo mismo.
En Internet se difunde información
y la información distribuye el poder,
porque la gente se empodera
gracias a esta información.
Se dan cuenta:
"No tengo por qué vivir así,
no tengo por qué vivir
en una dictadura.
Mira cuánta gente es libre,
puedo ser como ellos".
Internet crea democracia.
La gente obtiene poder
y, como consecuencia,
tendremos guerras, sí,
pero serán menos,
porque la gente tendrá el futuro
en sus propias manos.
Las democracias no van a la guerra
contra otras democracias.
Profesor Kaku, uno de los temas
que lleva tiempo tratando
es el cambio climático
y los peligros que conlleva,

Catalan: 
Molts científics creuen
que la ciència és moralment neutral,
com un martell.
Jo no ho crec, hi difereixo.
Sí, un martell
es pot fer servir per fer el bé
i per fer el mal, però no és el mateix.
A internet es difon informació
i la informació distribueix el poder,
perquè la gent s’empodera
gràcies a aquesta informació.
S’adonen de:
“No hi ha raó perquè visqui així,
no hi ha raó
perquè visqui en una dictadura,
mira quanta gent és lliure.
Puc ser com ells”.
Internet crea democràcia.
La gent obté poder i,
com a conseqüència,
tindrem guerres, sí,
però en seran menys
perquè la gent tindrà el futur
a les seves pròpies mans.
Les democràcies no van a la guerra
contra altres democràcies.
Professor Kaku,
un dels temes que duu temps tractant
és el canvi climàtic
i els perills que comporta,

Spanish: 
pero creo que es usted optimista.
Leí que dijo que si,
por ejemplo, construyéramos fábricas
que nos permitieran almacenar la energía
creada con fuentes renovables
aún tendríamos una oportunidad.
¿Estamos en un punto
en que no podamos evitar la catástrofe
o sigue habiendo esperanza
para la Tierra?
Bueno, soy optimista.
Si hablamos de historia,
la unidad más pequeña
de la historia es la década.
Cualquier cosa menor que una década
puede sufrir fluctuaciones aleatorias,
pero al mirar
la historia de la humanidad
década a década, se puede ver
el enorme progreso que hemos hecho.
Pensemos en nuestros abuelos:
vivían en un mundo sin televisión,
la electrónica
estaba comenzando a despegar,
con los telégrafos, por ejemplo,
y aquí estamos, en la era
de la electricidad y la energía nuclear.
Vemos mucho progreso
de década a década,

Catalan: 
però crec que vostè és optimista.
Vaig llegir que va dir que si,
per exemple, construíssim fàbriques
que ens permetessin emmagatzemar
l’energia creada amb fonts renovables,
encara tindríem una oportunitat.
Ens trobem en un punt
en què no podrem evitar la catàstrofe
o hi segueix havent esperança
per la Terra?
Bé, soc optimista.
Si parlem d’història,
la unitat més petita
de la història és la dècada.
Qualsevol cosa menor que una dècada
pot patir fluctuacions aleatòries.
Però quan mirem
la història de la humanitat
dècada a dècada, es pot veure
el progrés enorme que hem fet.
Pensem en els nostres avis.
Vivien en un món sense televisió,
l’electrònica començava a arrencar,
amb els telègrafs, per exemple,
i aquí ens trobem, a l’era
de l’electricitat i l’energia nuclear.
Veiem molt de progrés
de dècada a dècada.

Spanish: 
pero hay buenas y malas noticias.
La mala noticia
es que nos enfrentamos a los peligros
de la proliferación nuclear,
de la biotecnología fuera de control
y del cambio climático.
Y tenemos que darnos cuenta
de que los glaciares de nuestro planeta
están desapareciendo,
de que el Polo Norte
se hace un 1% más pequeño cada año.
El nivel de los océanos está subiendo,
hay cada vez peores tormentas,
más hambruna,
más sequías e inundaciones
a causa de las fluctuaciones en el clima
debido al cambio climático.
¿Cuál es la buena noticia?
La buena noticia es que cada año
decimos que la energía solar y la eólica
están a un paso de ser
tan efectivas como el carbón.
Pero ¿qué pasa? Todo el mundo
espera que las tengamos ya,
pero hay un problema:

Catalan: 
Però hi ha notícies bones i dolentes.
La notícia dolenta
és que ens encarem als perills
de la proliferació nuclear,
de la biotecnologia fora de control
i del canvi climàtic.
I ens hem d’adonar
que les glaceres del nostre planeta
estan desapareixent,
que el Pol Nord
es fa un 1% més petit cada any,
el nivell dels oceans està pujant,
cada cop hi ha tempestes pitjors,
més fam,
més sequeres i inundacions
a causa de les fluctuacions del clima
per culpa del canvi climàtic.
Quina és la bona notícia?
La bona notícia és que cada any
diem que l’energia solar i l’eòlica
són a un pas de ser
tan efectives com el carbó,
però què passa?
Tothom espera que les tinguem ja,
però hi ha un problema.

Spanish: 
el problema no es la célula solar,
no es el molino de viento,
siempre olvidamos
que el problema es el almacenamiento.
Es la batería, siempre se nos olvida.
Creemos que todo
obedece a la ley de Moore,
que dice que el poder computacional
se dobla cada 18 meses.
Esperamos
que todo se doble cada 18 meses.
Pero no, las baterías
llevan estancadas unos 100 años.
Hace 100 años,
Thomas Edison y Henry Ford
hicieron una apuesta, eran amigos,
y se preguntaron
qué daría energía al siglo XX.
Henry Ford dijo que la gasolina
y Edison dijo que las baterías.
Todo el mundo se rio de Henry Ford:
"¡Ja! ¿Gasolina?
¿Vas a morir en un accidente de coche
cuando explote?
¿Vas a tener surtidores
en cada manzana?
¡Venga ya! Es una estupidez".
Pero ¿quién ganó?

Catalan: 
El problema no és la cèl·lula solar,
no és el molí de vent,
sempre oblidem
que el problema és l’emmagatzematge.
És la bateria, sempre se’ns oblida.
Creiem que tot obeeix
la llei de Moore,
que diu que el poder computacional
es dobla cada 18 mesos.
Esperem que tot es dobli cada 18 mesos,
però no. Les bateries
duen estancades uns 100 anys.
Fa 100 anys,
Thomas Edison i Henry Ford
van fer una aposta, eren amics,
i es van preguntar
què donaria energia al segle XX.
Henry Ford va dir que la benzina
i Edison va dir que les bateries.
Tothom es va riure de Henry Ford:
“Ha! Benzina?
Moriràs en un accident de cotxe
quan exploti?
Tindràs sortidors a cada cantonada?
Au va, és una estupidesa!”.
Però qui va guanyar?

Spanish: 
Henry Ford, porque la gasolina
es muy práctica, y nos encanta.
Pero las baterías están, por fin,
recibiendo la atención
de los inventores.
La eficiencia de las baterías
se está incrementando
en un 70% cada año,
porque los inventores están trabajando
para crear una superbatería.
Piénsalo:
cuando no brilla el sol y no hay viento,
¿qué pasa
con las fábricas solares o eólicas?
Nada, pierdes dinero,
están ahí sin hacer nada.
Hay que almacenar la energía
cuando el sol no brilla
y no hay viento.
Por eso, los inventores
están creando una superbatería.
Elon Musk, por ejemplo,
que es famoso por hablar
de ir a Marte y al espacio exterior,
ya está comenzando a comercializar
la primera superbatería,
que puede vender
a empresas de servicios públicos

Catalan: 
Henry Ford, perquè la benzina
és molt pràctica i ens encanta.
Però les bateries, per fi,
reben l’atenció dels inventors.
L’eficiència de les bateries
s’està incrementant en un 70% cada any
perquè els inventors treballen
per crear una superbateria.
Pensa-ho,
quan no brilla el sol i no hi ha vent,
què passa
amb les fàbriques solars o eòliques?
Res. Perds diners,
són allà sense fer res.
Cal emmagatzemar
l’energia quan el sol no brilla
i no hi ha vent.
Per això, els inventors
creen una superbateria.
Elon Musk, per exemple,
que és famós per parlar
d’anar a Mart i a l’espai exterior,
ja comença a comercialitzar
la primera superbateria,
la qual pot vendre
a empreses de serveis públics

Spanish: 
para que tengan
la mayor cantidad de energía posible
en cualquier estación,
incluso cuando la demanda de energía
es más alta.
Por ejemplo, en invierno
todo el mundo quiere calefacción.
Estamos en una situación
en que tenemos la tecnología necesaria
para que la energía solar y la eólica
se conviertan en una realidad.
Estamos realmente a un paso
de hacer que sean rentables
y salgan al mercado.
Si miramos al futuro,
dentro de 10, 20, 30 años
¿cómo cree que afectará
el cambio climático a nuestras vidas?
Creo que los climatólogos
están asombrados
por lo rápido
que están cambiando las cosas.
No se puede atribuir cada huracán
o inundación al calentamiento global.
No se puede,
porque es un fenómeno mundial.
Se refleja en un promedio.
Hay que ver la media mundial cada año
para ver el calentamiento global.

Catalan: 
perquè tinguin
la major quantitat d’energia possible
a qualsevol estació,
fins i tot quan la demanda
d’energia és més alta.
Per exemple,
a l’hivern tothom vol calefacció.
Som en una situació
en què tenim la tecnologia necessària
perquè l’energia solar i l’eòlica
es converteixin en una realitat.
Som realment a un pas
de fer que siguin rentables
i surtin al mercat.
Si mirem el futur,
d’aquí 10, 20, 30 anys,
com creu que afectarà
el canvi climàtic les nostres vides?
Crec que els climatòlegs estan sorpresos
per com de ràpid
estan canviant les coses.
No es pot atribuir cada huracà
o inundació a l’escalfament global.
No es pot
perquè és un fenomen mundial,
es reflecteix en una mitjana,
cal veure la mitjana mundial
cada any per veure l’escalfament global.

Spanish: 
Todos los indicadores
apuntan hacia arriba.
Es decir,
los glaciares se derriten más rápido,
hay más incendios forestales,
más inundaciones,
los incendios e inundaciones
son más graves,
el nivel de los océanos ha subido,
el verano dura una semana más,
los granjeros lo saben bien.
Todos los indicadores
están apuntando hacia arriba,
las temperaturas están subiendo,
en la última década hemos visto
las temperaturas más altas
de la historia de la ciencia.
Pero aunque las cosas estén yendo
más rápido de lo esperado,
aún tenemos tiempo.
Y creo que la democracia
es la mejor forma de gobierno,
pero es muy lenta
y las cosas llegan a su límite
antes de que la gente diga:
"Vale, hay que ponerse las pilas
y hacer cambios".
Lo que va a pasar es que,
por desgracia, vamos a llegar al límite.

Catalan: 
Tots els indicadors apunten cap amunt,
és a dir,
les glaceres es desfan més de pressa,
hi ha més incendis forestals,
més inundacions.
Els incendis i inundacions
són més greus,
el nivell dels oceans ha pujat,
l’estiu dura una setmana més.
Els grangers ho saben bé.
Tots els indicadors apunten cap amunt,
les temperatures pugen.
L’última dècada hem vist
les temperatures més altes
de la història de la ciència,
però tot i que les coses
vagin més de pressa de l’esperat,
encara tenim temps.
I crec que la democràcia
és la millor forma de govern,
però és molt lenta.
I les coses arriben al seu límit
abans que la gent digui:
“D’acord, cal posar-se les piles
i fer canvis”.
El que passarà és que,
per desgràcia, arribarem al límit.

Spanish: 
Por ejemplo,
yo vivo en Manhattan.
Wall Street está en Manhattan,
y ya se está hablando
de presas y diques.
No vivimos en Holanda,
pero ya estamos hablando de métodos
de control de inundaciones carísimos
para Boston, para San Francisco,
Los Ángeles y Nueva York.
Y la gente se está dando cuenta
de que todo eso lo van a pagar ellos.
Ya no es una teoría.
Sus impuestos,
hoy mismo, se van a dedicar
a construir presas
alrededor de Manhattan.
Creo que, en una democracia,
la gente se va a dar cuenta de repente
de que las cosas van en serio.
Profesor Kaku,
ha mencionado la inteligencia artificial
como una de las tecnologías
o la tecnología más influyente
en nuestra economía y nuestra sociedad.
Creo que fue este año, leí un estudio
que analizaba la percepción
de la sociedad
de la inteligencia artificial.
Me sorprendió
que la mayoría de la gente,

Catalan: 
Per exemple, jo visc a Manhattan.
Wall Street és a Manhattan
i ja es parla de preses i dics.
No vivim a Holanda,
però ja parlem de mètodes de control
d’inundacions caríssims
per Boston, per San Francisco,
Los Ángeles i Nova York.
I la gent s’està adonant
que tot això ho pagaran ells.
Ja no és una teoria.
Els seus impostos,
avui mateix, es dedicaran
a construir preses
al voltant de Manhattan.
Crec que, en una democràcia,
la gent s’adonarà de sobte
que les coses van de debò.
Professor Kaku, ha mencionat
la intel·ligència artificial
com a una de les tecnologies
o la tecnologia més influent
en la nostra economia
i la nostra societat.
Crec que va ser aquest any
que vaig llegir un estudi
en què s’analitzava la percepció
de la societat
de la intel·ligència artificial.
Em va sorprendre que la majoria de gent,

Catalan: 
especialment als Estats Units,
donés suport a aquesta tecnologia
i, en canvi,
només uns pocs li tinguessin por.
A quina banda es troba vostè?
Estic dividit entre les dues.
Cal tenir en compte la línia temporal.
Crec que, durant les properes dècades,
la intel·ligència artificial
donarà feina,
crearà riquesa i indústries noves,
farà les nostres vides
més fàcils i eficients,
no hi haurà problemes
per eliminar els obstacles de la vida
mentre passem d’un punt al següent.
Però no siguem ingenus.
A la fi del segle,
els robots seran
cada cop més intel·ligents.
Els robots no saben que són robots,
no tenen consciència de si mateixos,
no pensen en robots contra humans.
De fet, el nostre robot més avançat

Spanish: 
especialmente en Estados Unidos,
apoyaba esta tecnología,
mientras que solo unos pocos
tenían miedo de ella.
¿En qué lado está usted?
Estoy dividido entre los dos.
Hay que tener en cuenta
la línea temporal.
Creo que, durante las próximas décadas,
la inteligencia artificial dará trabajo.
Creará riqueza y nuevas industrias.
Hará nuestras vidas
más fáciles y eficientes.
No habrá problemas
para eliminar los obstáculos de la vida
mientras pasamos
de un punto al siguiente.
Pero no seamos ingenuos,
a finales de siglo
los robots serán
cada vez más inteligentes.
Los robots no saben que son robots,
no tienen consciencia de sí mismos.
No piensan en "robots contra humanos".
De hecho,
nuestro robot más avanzado

Catalan: 
té la intel·ligència d’una panerola.
I d’una no gaire llesta.
Però, amb el temps, els robots
seran tan llestos com un ratolí.
Amb les dècades,
seran llestos com una rata,
després com un conill,
com un gos o un gat i,
a la fi del segle,
tant com un mico.
Els micos saben que són micos,
saben que no són humans.
Els gossos, en canvi, viuen confosos,
creuen que nosaltres som gossos.
Que som el gos alfa
i ells els nostres súbdits,
per tant, seguint el seu instint,
ens obeeixen
perquè som els caps de la manada.
Els micos saben més coses.
Saben que són micos i no humans.
Quan arribem a aquest punt,
a la fi del segle,
podria ser perillós.
En aquest punt crec que
els hauríem de posar un xip al cervell

Spanish: 
tiene la inteligencia de una cucaracha,
y una no muy lista.
Pero, con el tiempo, los robots
serán tan listos como un ratón,
con las décadas,
serán listos como una rata,
luego, como un conejo,
como un perro o un gato
y, para finales de siglo,
tanto como un mono.
Los monos saben que son monos.
Saben que no son humanos.
Los perros, en cambio,
viven confundidos.
Creen que nosotros somos perros.
que somos el perro alfa
y ellos nuestros súbditos,
por lo que, siguiendo su instinto,
nos obedecen,
porque somos los jefes de la manada.
Los monos saben más.
Saben que son monos y no humanos.
Cuando lleguemos a ese punto,
a finales de siglo,
podría ser peligroso.
En ese punto, creo que deberíamos
ponerles un chip en el cerebro

Catalan: 
que els apagui
si tenen pensaments homicides.
Un sistema de protecció
perquè els robots
no es converteixin en robots assassins
com a les pel·lícules.
Però encara queden uns 100 anys
fins que això passi.
Professor, creu que, com que vivim
en una societat que depèn
cada cop més de la tecnologia,
s’està perdent el toc humà?
El telèfon es va inventar fa 100 anys.
Ves a la biblioteca i llegeix els diaris
que parlaven malament del telèfon,
la gent que escrivia
dient que el telèfon era mecànic,
que era horrible, que ja no parlaríem
amb els nostres fills,
sinó amb una veu misteriosa
que flota a l’èter.
Que mecànic,
que sec i que estèril que era tot!
On quedava el toc humà?
I saps què? Aquella gent tenia raó.
Ja no parlem tant amb els nostres fills
ni passem tant de temps
parlant cara a cara,

Spanish: 
que los apague
si tienen pensamientos homicidas.
Un sistema de protección
para que los robots
no se conviertan en robots asesinos,
como en las películas.
Pero aún quedan unos 100 años
hasta que eso ocurra.
Profesor,
¿piensa que, puesto que vivimos
en una sociedad que depende
cada vez más de la tecnología,
se está perdiendo el toque humano?
El teléfono se inventó hace 100 años.
Ve a la biblioteca y lee los periódicos
que hablaban mal del teléfono.
A la gente que escribía diciendo
que el teléfono era mecánico,
que era horrible, que ya
no íbamos a hablar con nuestros hijos,
sino con una voz misteriosa
que flota en el éter.
Qué mecánico,
qué seco y qué estéril era todo.
¿Dónde quedaba el toque humano?
Y ¿sabes qué?
Esa gente tenía razón.
Ya no hablamos tanto con nuestros hijos,
ni pasamos tanto tiempo
hablando cara a cara.

Spanish: 
Pero el caso es que nos encanta.
Nos encanta el teléfono,
porque expandió nuestros horizontes
y los multiplicó por 100.
En la historia de la humanidad,
¿a cuánta gente conocíamos?
Durante toda nuestra historia
tan solo conocíamos
a un puñado de personas.
Vivíamos en tribus de unas 100 personas
y conocíamos bien
a unos diez de ellos.
Ese fue nuestro universo
durante la mayor parte
de nuestra historia.
Éramos nómadas,
persiguiendo búfalos o ciervos,
pero gracias a la tecnología
y al teléfono
en vez de conocer a diez personas,
conocemos a cientos de ellas.
Ahora, gracias a Internet,
en teoría, al menos,
puedes conocer a miles de millones.
Así que nos acostumbramos,
porque abre nuestros horizontes.
¿Significa esto que, de alguna manera,
las cosas se vuelven menos humanas?
Sí, pero hay que cambiar
la definición de lo que es humano.
A veces recibo correos electrónicos
de padres y madres

Catalan: 
però el cert és que ens encanta.
Ens encanta el telèfon
perquè va expandir els nostres horitzons
i els va multiplicar per 100.
A la història de la humanitat,
quanta gent coneixíem?
Durant tota la nostra història,
només coneixíem un grapat de persones.
Vivíem en tribus d’unes 100 persones
i en coneixíem bé unes deu.
Aquest va ser el nostre univers
durant la major part
de la nostra història,
érem nòmades
perseguint búfals o cérvols.
Però, gràcies a la tecnologia
i al telèfon,
en comptes de conèixer deu persones,
en coneixem centenars.
Ara, gràcies a internet,
com a mínim en teoria,
en pots conèixer milers de milions.
Així que ens hi vam acostumar
perquè obre els nostres horitzons.
Vol dir això que, en certa manera,
les coses es tornen menys humanes?
Sí, però cal canviar
la definició de què és humà.
A vegades, rebo correus electrònics
de pares i mares

Catalan: 
dient que els seus fills
passen massa temps a internet.
I jo els dic:
“Miri, quan va sortir el telèfon,
es va crear un protocol nou.
Si algú et truca,
quan li has de trucar tu?
Quant de temps has d’estar parlant?
Has de contestar
cada cop que et truquin?
Quan va aparèixer el telèfon,
es van crear unes regles
noves i específiques
per fer-lo servir.
Uns protocols nous.
I ara tenim internet.
Els nens han de conèixer
les regles d’aquest nou mètode.
És bo que el facin servir
perquè els seus companys el fan servir,
és el futur, amics, cal acostumar-s’hi.
Però cal socialitzar els nens.
Aquesta n’és la clau.
Quan va sortir el telèfon,
la gent també havia de socialitzar.
Els seus fills
han de socialitzar en persona,
entendre què és ser amic d’un altre nen,
fer coses junts.
Un cop coneixen tot això,
han de conèixer
les convencions d’internet,
perquè algú que no fa servir internet
avui dia no existeix.

Spanish: 
diciendo que sus hijos
pasan demasiado tiempo en Internet.
Y yo les digo:
"Mire, cuando salió el teléfono
se creó un nuevo protocolo.
Si alguien te llama,
¿cuándo debes llamarle tú?
¿Cuánto tiempo
tienes que pasar hablando?
¿Tienes que contestar
cada vez que te llaman?
Cuando apareció el teléfono se crearon
unas nuevas reglas específicas
para usarlo, unos protocolos nuevos.
Y ahora tenemos Internet,
los niños deben conocer
las reglas de este nuevo medio.
Es bueno que lo usen,
porque todos sus compañeros lo usan.
Es el futuro amigos,
hay que acostumbrarse.
Pero hay que socializar a los niños,
esa es la clave.
Cuando salió el teléfono,
la gente también tenía que socializar,
sus hijos
tienen que socializar en persona,
entender qué es
ser amigo de otro niño,
hacer cosas juntos.
Una vez conocen todo esto,
tienen que conocer
las convenciones de Internet,
porque alguien que no usa Internet
hoy en día, no existe.

Catalan: 
Un nen no existeix
si no fa servir internet.
Crec que internet és bo,
sempre que se socialitzi els nens.
Què recomanaria als pares
per facilitar aquesta socialització?
Cal que quedin amb altres nens,
per jugar o pel que sigui,
i cal que entenguin
com lidiar amb els pinxos
i amb la gent que els fa mal,
perquè això és la vida.
No s’ha de sobreprotegir els nens
fins al punt que es tornin ingenus
i, després,
quan es graduïn a la universitat,
els arribi la sorpresa:
“M’he de guanyar la vida?
He de fer cas al meu cap?
I escoltar els meus companys de feina?”.
Quan els estudiants es graduen,
al·lucinen
perquè la universitat no és la vida,
és un refugi.
Crec que, com més socialitzem
els nostres fills des de petits,

Spanish: 
Un niño no existe
si no usa Internet".
Creo que Internet es bueno,
siempre que se socialice a los niños.
¿Qué recomendaría a los padres
para facilitar esa socialización?
Tienen que quedar con otros niños,
para jugar o para lo que sea,
y tienen que entender
cómo lidiar con los matones
y con la gente que les hace daño,
porque eso es la vida.
No hay que sobreproteger a los niños
hasta el punto
de que se vuelvan ingenuos
y luego, cuando se gradúen
de la universidad, les llegue el shock.
"¿Me tengo que ganar la vida?
¿Tengo que hacer caso a mi jefe?
¿Escuchar a mis compañeros de trabajo?".
Cuando los estudiantes se gradúan,
alucinan.
Porque la universidad no es la vida,
es un refugio.
Creo que, cuanto más socialicemos
a nuestros niños desde pequeños,

Catalan: 
millors futurs tindran perquè sabran
com comportar-se a la taula.
Quan jo era petit,
sopava amb la meva família, el normal.
Quan vaig anar a Harvard
no tenia ni idea del protocol,
de sobte era en un menjador
amb 300 persones,
tots menjant junts a la mateixa taula.
Va ser una experiència totalment nova.
Crec que és bo socialitzar els nens
i que entenguin la nova etiqueta
de les xarxes socials.
Ha dit una cosa molt poderosa,
professor Kaku,
que l’escola no és la vida.
Quin és, per vostè,
el significat de la vida?
Bé, alguna gent em pregunta,
com si ho preguntessin a un filòsof,
si la física pot donar sentit a la vida.
Si hi ha una equació
en algun lloc que, en entendre-la,
ens porti a entendre
el sentit de la vida.
I jo dic que no.
Perquè crec que li hem de crear
el nostre propi sentit.

Spanish: 
mejores futuros tendrán, porque sabrán
cómo comportarse en la mesa.
Cuando yo era pequeño
cenaba con mi familia, lo normal.
Cuando fui a Harvard,
no tenía ni idea del protocolo.
De repente
estaba en un comedor con 300 personas,
todos comiendo juntos en la misma mesa.
Fue una experiencia totalmente nueva.
Creo que es bueno socializar a los niños
y que entiendan la nueva etiqueta
de las redes sociales.
Ha dicho algo muy poderoso,
profesor Kaku,
que la escuela no es la vida.
¿Cuál es, para usted,
el significado de la vida?
Bueno, alguna gente me pregunta,
como si le preguntaran a un filósofo,
si la física
puede dar sentido a la vida.
Si hay una ecuación
ahí fuera que, al entenderla,
nos lleve a entender
el sentido de la vida.
Y yo digo que no.
Porque creo que tenemos que crear
nuestro propio sentido.

Spanish: 
Es demasiado fácil
que alguien venga y te diga:
"Toma, este es el sentido de la vida".
Hay que ganárselo,
hay que sufrir, porque de eso se trata.
El sentido de la vida
es el autodescubrimiento,
luchar contra ciertas cosas
y superar obstáculos.
Así se encuentra el sentido a la vida,
y no porque alguien te lleve
a la cima de una montaña
y te diga:
"Este es el sentido de la vida".
No, eso es lo opuesto
al sentido de la vida,
que es el autodescubrimiento.
Entender quién eres
y cómo encajas en el mundo, en la vida.
Si viajara atrás en el tiempo,
¿qué consejo le daría al niño que fue?
Si me viera de niño,
me aconsejaría divertirme más,
porque pasé mucho tiempo estudiando.
Pero bueno, mirando atrás,
creo que valió la pena.

Catalan: 
És massa fàcil
que algú vingui i et digui:
“Té, aquest és el sentit de la vida”.
Cal guanyar-se’l, cal patir,
perquè es tracta d’això.
El sentit de la vida
és l’autodescobriment,
lluitar contra certes coses
per superar obstacles.
Així es troba el sentit a la vida
i no perquè algú et porti
al cim d’una muntanya
i et digui:
“Aquest és el sentit de la vida”.
No, això és l’oposat
al sentit de la vida,
que és l’autodescobriment,
entendre qui ets
i com encaixes al món, a la vida.
Si viatgés enrere en el temps,
quin consell donaria al nen que va ser?
Si em veiés de nen,
m’aconsellaria divertir-me més
perquè vaig passar
molt de temps estudiant.
Però, bé, si miro enrere,
crec que va valer la pena.

Spanish: 
Valió la pena
porque luego recogí lo que sembré.
Si hablas con psicólogos
sobre lo que puede predecir
el éxito en la vida,
¿es el cociente intelectual?
No, mucha gente
con un cociente intelectual alto
acaba marginada, frustrada,
incluso siendo criminales.
La prueba que parece tener
correlación con el éxito
y que identifica a personas
de muchas culturas
con un menor ratio de divorcio,
mejores ingresos
y estatus social en general,
es el "test del marshmallow".
Se le da a elegir a un niño
entre una nube ahora
o dos dentro de unas horas
y luego se les hace un seguimiento
durante décadas.
En diferentes países,
en diferentes sociedades,
el patrón es el mismo.
De media, los niños
que aplazan esa gratificación
se divorcian menos, ganan más

Catalan: 
Va valer la pena perquè després
vaig collir el que havia sembrat.
Si parles amb psicòlegs
sobre què pot predir
l’èxit de la vida,
és el quocient intel·lectual?
No, molta gent
amb un quocient intel·lectual alt
acaba marginada, frustrada,
fins i tot sent criminals.
La prova que sembla
tenir correlació amb l’èxit
i que identifica
les persones de moltes cultures
amb un rati menor de divorci,
millors ingressos
i estatus social en general
és el test del "marshmallow".
Es fa triar un nen
entre un núvol ara o d’aquí unes hores
i, després,
se’ls fa un seguiment durant dècades.
A diferents països,
a diferents societats,
el patró és el mateix.
De mitjana, els nens que ajornen
aquesta gratificació
es divorcien menys, guanyen més,

Spanish: 
tienen mejor estatus social...
¿Por qué?
Porque no cogen atajos.
Se comprometen.
Ven el oro al otro lado del arcoíris.
Mis padres eran pobres,
estuvieron encarcelados
durante la Segunda Guerra Mundial,
fue una época horrible.
Había mucha histeria por la guerra
y mis padres estuvieron
en un campo de concentración
durante cuatro años,
desde 1942 a 1946.
Pero después mis padres dijeron:
"Vale, esto ha pasado.
Sí, estuvimos encerrados,
pero lo importante es el futuro.
Es lo que hay,
hay que tirar para adelante".
De alguna manera,
ese es el sentido de la vida.
Encontrar tu destino.
Crearlo tú mismo.
En vez de lamentarte
y dejar que te asignen tu destino,
tienes que ganártelo.
Encontró su modelo a seguir en la vida
muy temprano,
como nos ha dicho,

Catalan: 
tenen millor estatus social.
Per què?
Perquè no agafen dreceres,
es comprometen,
veuen l’or a l’altra banda
de l’arc de Sant Martí.
Els meus pares eren pobres,
van ser presoners
durant la Segona Guerra Mundial,
va ser una època horrible,
hi havia molta histèria per la guerra
i els meus pares van ser
en un camp de concentració
durant quatre anys,
des del 1942 fins al 1946.
Però després els meus pares van dir:
“D’acord, això ha passat,
sí, vam estar tancats,
però l’important és el futur.
Les coses són així,
cal seguir endavant”.
En certa manera,
aquest és el sentit de la vida:
trobar el teu destí,
crear-lo tu mateix.
En comptes de lamentar-te
i deixar que t’assignin el teu destí,
te l’has de guanyar.
Va trobar el seu model a seguir
a la vida molt aviat,
com ens ha dit,

Spanish: 
y esto le hizo apasionarse
por la ciencia y la física,
influenciando su carrera.
Pero muchos jóvenes
tienen problemas con esto.
No tienen modelos a seguir,
no saben cómo encontrar su vocación.
¿Qué consejo les daría,
tanto a ellos como a sus padres?
Porque los padres también sufren
al ver a sus hijos luchar
contra este problema.
Bueno, siempre digo a los padres,
primero que todo,
que cuando su hijo tiene diez años
es el momento de comprarle
un telescopio o un microscopio.
Cuando tienen cinco o seis años
y les abrumas
con todos esos trastos científicos
no tienen ni idea,
su mundo son sus padres.
Pero a los diez años
empiezan a ser curiosos.
Quieren saber qué hay ahí fuera.
Qué pasa en el mundo.
Así que les digo
que les compren un telescopio,
o incluso unos binoculares,
con los que ya verán un mundo nuevo.

Catalan: 
i això va fer que s’apassionés
per la ciència i la física,
cosa que va influir en la seva carrera.
Però molts joves
tenen problemes amb això,
no tenen models a seguir,
no saben com trobar la seva vocació.
Quin consell els donaria,
tant a ells com als seus pares?
Perquè els pares també pateixen
en veure els seus fills lluitar
contra aquest problema.
Bé, sempre dic als pares,
per començar,
que quan el seu fill té deu anys
és el moment de comprar-li
un telescopi o un microscopi.
Quan tenen cinc o sis anys
i els aclapares amb totes aquestes
andròmines científiques,
no en tenen ni idea,
el seu món són els seus pares.
Però amb deu anys
comencen a ser curiosos,
volen saber què hi ha allà fora,
què passa al món.
Així que els dic
que els comprin un telescopi
o, fins i tot, uns binocles,
amb els quals ja veuran un món nou.

Spanish: 
Que les compren un microscopio,
para que vean
que hay otro mundo, muy pequeño.
Que les compren un kit de química,
para que vean
de qué están hechas las cosas
y lo que pueden hacer los átomos.
Que les lleven al planetario,
a ver la naturaleza en acción.
Cuando el joven Richard Feynman,
que ganó un premio Nobel, era un niño,
su padre le llevaba al bosque
y le enseñaba cosas sobre los pájaros.
¿Por qué son de la forma que son?
¿Por qué tienen esos colores?
¿Por qué tienen el pico así? ¿Por qué?
¿Por qué los pájaros son como son?
Al final, el joven Feynman
lo sabía todo sobre los pájaros:
cómo evolucionaron, cómo cazaban,
cómo conseguían comida.
Entonces, un día,
un matón le enfrentó y le dijo:
"Eh, Dick, ¿cómo se llama ese pájaro?".
Y se quedó pasmado.
Lo sabía todo sobre ese pájaro,
excepto su nombre.

Catalan: 
Que els comprin un microscopi
perquè vegin
que hi ha un altre món molt petit.
Que els comprin un kit de química
perquè vegin
de què estan fetes les coses
i què poden fer els àtoms.
Que els portin al planetari
a veure la natura en acció.
Quan el jove Richard Feynman,
que va guanyar un premi Nobel,
era un nen,
el seu pare el duia al bosc
i li ensenyava coses sobre els ocells.
Per què són de la forma que són?
Per què tenen aquests colors?
Per què tenen en bec així?
Per què? Perquè els ocells són com són?
Finalment, el jove Feynman
ho sabia tot sobre els ocells:
com van evolucionar, com caçaven,
com aconseguien menjar.
I aleshores, un dia, un pinxo
es va encarar a ell i li va dir:
“Ep, Dick, com es diu aquest ocell?”.
I es va quedar parat.
Ho sabia tot sobre aquell ocell
menys el seu nom.

Catalan: 
Així que li va dir: “No sé com es diu”.
I el pinxo li va contestar:
“A tu què et passa? Que et ximple?”.
I en aquell moment,
Feynman ho va entendre:
la majoria de gent creu que la ciència
consisteix a saber
els noms dels ocells.
Com que ets un científic,
saps el nom d’aquest ocell,
el d’aquest i el de més enllà.
I Feynman es va dir:
“La ciència no és això.
La ciència tracta dels principis,
tracta sobre els conceptes com la forma,
els colors i els hàbits de tal ocell.
Així que ensenyaré als nens
que no només han de memoritzar,
sinó que han d’entendre l’evolució
i per què les coses són com són”.
I cal ensenyar amb entusiasme.
Quan dius a algú que anomeni
els seus professors de primària,
després de 50 anys,
alguna gent recorda
el seu professor
de cinquè o sisè de primària

Spanish: 
Así que le dijo:
"No sé cómo se llama".
Y el matón le contestó:
"¿A ti qué te pasa? ¿Eres tonto?".
Y en ese momento
Feynman lo comprendió.
La mayoría de la gente
cree que la ciencia
consiste en saber
los nombres de los pájaros.
Como eres un científico,
sabes el nombre de ese pájaro,
el de ese y el de más allá.
Y Feynman se dijo:
"La ciencia no es eso.
La ciencia se trata de los principios,
va sobre los conceptos, como la forma,
los colores y los hábitos de tal pájaro.
Así que voy a enseñar a los niños
que no solo tienen que memorizar,
sino que tienen
que entender la evolución
y por qué las cosas son como son".
Y hay que enseñar con entusiasmo.
Cuando le dices a alguien
que nombre a sus profesores de primaria,
después de 50 años
alguna gente se acuerda
de su profesor
de quinto o sexto de primaria.

Spanish: 
Porque hacía su trabajo con entusiasmo.
Porque les importaba lo que hacían
y esa es la gran diferencia.
Algunos dirán:
"Sí, cuando estaba en el colegio
descubrí mi pasión
gracias a alguien que tenía entusiasmo,
que me hizo creer en algo,
e hizo que se convirtiera en mi camino".
Escucharle me recuerda a una cita,
no puedo recitársela palabra por palabra
pero es una frase de Albert Einstein
sobre no dejar nunca
de cuestionar las cosas,
de cuestionarse a uno mismo
y la realidad a nuestro alrededor.
Sí, mi frase favorita de Einstein
es una sobre cómo,
si no puedes
explicar una teoría a un niño,
esa teoría, probablemente,
no sirva para nada.
Inútil.
¿Por qué?
Porque la mayoría de la gente
piensa que la teoría

Catalan: 
perquè feia la seva feina
amb entusiasme.
Perquè els importava el que feien
i aquesta n’és la gran diferència.
Alguns diran:
“Sí, quan era a l’escola,
vaig descobrir la meva passió
gràcies a algú que tenia entusiasme,
que em va fer creure en alguna cosa
i va fer que es convertís
en el meu camí”.
Escoltar-lo em recorda a una cita,
no l’hi puc recitar mot a mot,
però és una frase d’Albert Einstein
sobre no deixar mai
de qüestionar les coses,
de qüestionar-se a si mateix
i la realitat al nostre voltant.
Sí, la meva frase preferida d’Einstein
és una sobre com,
si no pots explicar una teoria a un nen,
aquesta teoria
probablement no serveixi per res.
Inútil. Per què?
Perquè la majoria de gent
creu que la teoria

Catalan: 
és un munt de paraules llargues
que cal memoritzar,
però no és així.
La teoria es basa en principis
i els principis són gràfics.
Una teoria es pot visualitzar
perquè es basa en coets,
rellotges, metres.
Quan penses en la relativitat,
penses en certes imatges:
en rellotges, en metres plegables,
penses en coses concretes.
I això va dir Einstein:
“Tota gran teoria es basa en imatges
perquè les imatges
poden ser descrites per equacions,
però les equacions no són el fonamental,
sinó que és el principi de la física
el que fa que tot encaixi”.
Penso en això quan explico coses a nens.
Penso:
“Podria explicar això a la meva mare?
Podria explicar-ho a un nen?”.
Si no, no entenc el principi
o el principi no serveix.
Impressionant.
Moltes gràcies, professor Kaku.
A vosaltres.

Spanish: 
es un montón de palabras largas
que hay que memorizar.
Pero no es así.
La teoría se basa en principios
y los principios son gráficos.
Una teoría se puede visualizar,
porque se basa en cohetes,
relojes, metros.
Cuando piensas en la relatividad,
piensas en ciertas imágenes:
en relojes, en metros plegables...
Piensas en cosas concretas,
y eso dijo Einstein.
Toda gran teoría se basa en imágenes,
porque las imágenes
pueden ser descritas por ecuaciones,
pero las ecuaciones
no son lo fundamental,
sino que es el principio de la física
el que hace que todo encaje.
Pienso en eso
cuando explico cosas a niños.
Pienso:
"¿Podría explicar esto a mi madre?
¿Podría explicárselo a un niño?".
Si no, o no entiendo el principio,
o el principio no sirve.
Impresionante,
muchas gracias, profesor Kaku.
A vosotros.
