Hölgyeim és uraim, Louis CK!
Elég, sziasztok!
Köszönöm, hogy itt vagytok, ez a
negyvenedik évfordulója
ennek a shownak, ez pedig a szezonfinálé,
így megtisztelve érzem magam, hogy itt lehetek.
Ja, elég rendben van.
Én 1967-ben születtem, és a hetvenes években nőttem fel,
úgyhogy nem vagyok rasszista.
Viszont
van bennem egy kis enyhe rasszizmus. Ez a legkisebb rossz amit a '70-es évekből hozhattam,
mivel egy elég rasszista évtized volt.
A legdurvább kirekesztő dolgokat mondták az emberek, és senki sem sértődött meg,
az egyetlen eset, mikor valaki megsértődött egy rasszista kiszólásra, ha
mondtál valami durvát, mire a másik:
"Hé! Közbevágtál, én akartam mondani valami rasszistát!"
"Most ezt miért kellett..."
De az enyém enyhe, ártalmatlan, egyáltalán nem agresszív
igazából nem is negatív, mondok egy példát.
Például elmegyek egy pizzázóba ahol még nem jártam azelőtt,
és 4 fekete nő viszi az éttermet.
Amire én:
"Hmm..."
Ez teljesen enyhe!
Egyszerűen csak feltűnik.
Tényleg nem látni általában 4 fekete nőt pizzázót vezetni.
Kivétel, ha ez egy tematika "A négy fekete lány pizzázója" névvel.
Mondok egy másik példát az enyhe rasszizmusomra,
ha kórházba fekszem, és odajön hozzám az orvos,
aki történetesen kínai vagy indiai, akkor arra gondolok: Nagyon helyes!"
"Még több ilyen kéne, miért is ne?"
Utolsó példa: egy benzinkútnál vásárolok este, és
bejön egy srác egy kapucnis pulcsiba.
Ha fehér, arra gondolok: "Ohh, biztos sportoló"
De ha fekete (kivéve ha nagyon mosolyog),
hirtelen enyhén rasszista leszek és arra gondolok: "Okés ez."
"Minden rendben lesz"
"Semmi baj nem fog történni. Hát persze, hogy nem, hogy is gondolhattam erre, egy pillanatra"
De ez csak azért van, mert a '70-es években nőttem fel,
A hetvenes évek nagyon más világ volt, egyetlen kivétellel.
A Közel-Kelet, az pontosan ugyanolyan.
Ugyanazok a harcok, minden ugyanaz.
És tudjátok mit? Már nagyon unalmas, ez a legrosszabb benne.
Amikor gyerek voltam, mindig féltem.
De nem retteghetsz
ezer évig.
Ha semmi mást sem csinálsz csak harcolsz,
az emberek megunják, és letudnak azzal, hogy "Faszfejek mindig csak veszekednek"
Van két gyerekem, és néha ők is veszekednek,
és mikor először csinálták, aggódva mentem be a szobába.
"Mi a baj?"
"Mi folyik itt, miért vannak a lakásban érzelmek?"
"Hallgassátok már meg egymást, csak ennyit kérek."
"Rendben te kezded", mire a lányom:
 
"Aha, ez nagyon megterhelően hangzik"
 
"Oké, köszönöm, köszönöm, most te jössz."
Mivel őt egy kicsit jobban szeretem, ezért  ilyen nyomi a hang.
 
 
És segítesz nekik megoldani a problémákat közösen.
De ha nem hagyják abba, rájuk kell üvölteni,
"Hey! Kuss legyen!
Senkinek sincs igaza, menjetek a szobátokba!"
Ez egy család, mások is élnek itt, ti pedig
kis beképzelt szarosok vagytok, akik nem tudnak megegyezni.
Közös szobátok van, nincs pénzünk még egyre, oldjátok meg!
Ígérem, valahogy van ennek köze Izraelhez és Palesztínához is.
Mivel a gyerekeim olyanok, mint Izrael és Palesztina,
én pedig Amerika vagyok.
A kisebbik egyértelműen Palesztina, mert mindig ő jön ki rosszul.
Azt mondja: "Megdobott egy kővel!" mire én: "Nincs semmi bajod. Tök jó életed van, néha kibírsz egy kis követ az arcodon."
A nagyobb pedig tiszta Izrael, olyanokat mond: "A tesóm elégedte a babáimat!"
"Figyu most nem tudok vele
mit kezdeni."
"A testvéred kicsit őrült."
"Majd mi ketten megoldjuk sunyiban, oké?"
"Veszek neked egy nagyon klassz rakétát"
És bármit csinálsz vele
az a te dolgod.
 
A hetvenes évek nagyon más volt, egy gyerekmolesztáló is élt a közelben.
És nem csináltunk belőle nagy ügyet, hogy "Wow, fogtunk egy molesztálót!"
Csak szimplán: "Igen ez az a ház, ahol a molesztáló lakik"
"Hey, gyerekek, ne legyetek hülyék molesztálva lesztek, menjetek onnan,
én csak tudom, hisz nálam is bepróbálkozod a te korodban"
 
Volt egy helyi pedonk, az volt a neve, hogy Jean Baptiste, ez egy igaz történet.
A tini fiúkat szerette,
Akkoriban én is az voltam, bár én nem kellettem neki.
Kicsit rosszul is érintett ez.
"Nem, te nem kellesz!", én nem jöttem be neki.
Általában a kocsiból szólt ki a fiúknak, hogy "Szeretnél eljönni a mekibe?"
Mire a fiúk: "Nem...", mire ő: "Miért talán nem szereted a mekit?"
És itt nem tudtál mit csinálni, hisz mindenki szereti a mekit.
Volt is barátom, aki simán beült mellé, megette a kaját, majd lelépett, hogy: Csá!"
Mire Jean Baptiste: "Ohh ez a mocskos kölök, túljárt az eszemen"
De mindig újrapróbálta, "Talán most sikerül!"
Mivel a pedofilok elég hajthatatlan emberek.
Imádnak gyerekeket molesztálni.
Mintha ez lenne a kedvenc dolguk az életben.
Olyan durva. Hisz gondoljunk bele mit teszel kockára azzal, hogy gyerekeket molesztálsz,
a lelki sérülés okozásáról nem is beszélve.
Nincs rosszabb emberi sors, mint
elkapott pedofilnak lenni.
És mégis vannak, akik csinálják!
Amiből csak is az következhet,
hogy nagyon jó lehet az élmény.
Nem a mi, hanem az ő szemszögükből!
Nem a mi, hanem az ő szemszögükből!
Hihetetlen jó lehet.
Hisz ennyit kockáztatnak.
 
Én nem is képzelem el milyen lehet, csak ti.
Én nem tudom elképzelni, mert én pl. imádom a Mars csokit,
a kedvenc kajám a világon, de van egy határ.
Úgy értem, nem tudok Mars csokit enni, és közben valami mást is csinálni.
Ennyire szeretem.
Ha csokit eszek, közben nem tudok például újságot olvasni.
Csak ülök ott, és azon gondolkodok :"Hogy lehet ez ilyen jó?"
Annyira jó.
Mivel ilyen finom, ennek ellenére, ha valaki azt mondaná, hogy
"Ha megeszel még egyet, börtönbe kerülsz és mindenki utálni fog."
Azonnal abbahagynám.
Mert lehet finom az íze, de nem olyan finom, mint
egy fiatal fiú. Egy pedonak! Nem nekünk!
Mi mind normálisak vagyunk.
Huh, végigcsináltuk.
Nagyszerű showt kívánok!
Rihanna is itt van, maradjatok velünk.
 
