21.9.2007 Euroopa Liidu Teataja L 247/17 EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV 2007/45/EÜ, 5. september 2007, millega kehtestatakse eeskirjad kinnispakkides olevate toodete nimikoguste kohta, tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiivid 75/106/JEMÜ ja 80/232/JEMÜ ning muudetakse nõukogu direktiivi 76|211/EMÜ EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU, võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 95, võttes arvesse komisjoni ettepanekut, võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arva- must (), toimides asutamislepingu artiklis 251 sätestatud korras (?) ning arvestades järgmist: (1) Nõukogu 19. detsembri 1974. aasta direktiiv 75/106JEMÜ (teatud vedelike mahu järgi kinnispakkidesse villimist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) ?) ja nõukogu 15. jaanuari 1980. aasta direktiiv 80/232JEMÜ (teatavate kinnispakkidesse pakendatud toodete nimiko- guste ja nimimahtude valikuid käsitlevate liikmesriikide seaduste ühtlustamise kohta)(*) sätestavad nimikogused tervele reale vedelatele ja mittevedelatele kinnispakkidesse pakendatud toodetele eesmärgiga tagada nimetatud direk- tiivide nõuetele vastavate toodete vaba liikumine. Enamiku toodete puhul on lubatud kasutada riigisiseseid nimikogu- seid kõrvuti ühenduse nimikogustega. Mõnede toodete puhul välistavad ühenduse nimikogused muude riigisiseste nimikoguste kasutamise. (2) Muutused tarbijate eelistustes ning uuendused pakendamise ja jaemüügi valdkonnas ühenduse ja liikmesriikide tasandil on tekitanud vajaduse hinnata, kas olemasolevad õigusaktid on endiselt asjakohased. (3) Oma 12. oktoobri 2000. aasta otsusega kohtuasjas C-3/99 Cidrerie Ruwet P) sedastas Euroopa Kohus, et liikmesriigil ei ole õigust keelata seaduslikult mõnes teises liikmesriigis toodetud ning ühenduse valikutes nimetamata suurusega kinnispakis kauba turustamist, välja arvatud juhul, kui selline keeld järgib mõnda ülimuslikku tarbijakaitsega seotud nõuet, kehtib ühtmoodi nii kohalikele kui ka imporditud toodetele, on vajalik kõnealuse nõude järgmi- seks ja on proportsionaalne taotletava eesmärgiga ning seda ()) ELT C 255, 14.10.2005, lk 36. (2) Euroopa Parlamendi 2. veebruari 2006. aasta arvamus (ELT C 288 E, 25.11.2006, lk 52), nõukogu 4. detsembri 2006. aasta ühine seisukoht (ELT C 311 E, 19.12.2006, lk 21), Euroopa Parlamendi 10. mai 2007. aasta seisukoht (Euroopa Liidu Teatajas seni avaldamata) ja nõukogu 16. juuli 2007. aasta otsus. () EÜTL 42, 15.2.1975, lk 1. Direktiivi on viimati muudetud 2003. aasta ühinemisaktiga. () EÜT L 51, 25.2.1980, k 1. Direktiivi on viimati muudetud direktiiviga 87/356/EMÜ (EÜT L 192, 11.7.1987, lk 48). (5) [2000] EKL I-8749. eesmärki ei ole võimalik saavutada muude meetmetega, mis avaldaksid ühenduse sisesele kaubandusele vähem piiravat mõju. Tarbijakaitset on tõhustatud õigusaktidega, mis võeti vastu pärast direktiive 75/106JEMÜ ja 80/232JEMÜ, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 1998. aasta direktiiviga 98/6/EÜ (tarbijakaitse kohta tarbijale pakutavate toodete hindade avaldamisel) (6). Liikmesriigid, kes ei ole seda veel teinud, peaksid kaaluma direktiivi 98/6/EÜ rakendamist ka teatavate väikeste jaemüügiettevõtete suhtes. Mõju hindamine, mis hõlmas ka laiapõhjalisi konsultat- sioone kõigi huvitatud isikutega, näitas, et mitmes sektoris suurendab nimikoguste vabakslaskmine tootjate vabadust pakkuda kliendi soovidele vastavaid kaupu ning suurendab siseturul konkurentsi toodete kvaliteedi ja hinna osas. Muudes sektorites on siiski asjakohasem kohustuslikud nimikogused tarbijate ja ettevõtluse huvides ajutiselt säilitada. Ühikuhinna mõistmise parandamiseks peaks direktiivi rakendamisega kaasnema rohkem teavet tarbijatele ja tööstusele. Järelikult ei tuleks nimikoguseid üldjuhul reguleerida ühenduse ega liikmesriigi tasandil ning kinnispakis tooteid peaks olema võimalik turule viia mis tahes nimikoguses. Mõnes sektoris võib selline eeskirjade kaotamine siiski kaasa tuua ebaproportsionaalselt suuri lisakulusid, seda eriti väikestele ja keskmise suurusega ettevõtjatele. Seetõttu tuleb nende sektorite osas kohandada olemasolevaid ühenduse õigusakte omandatud kogemuste valguses, eeskätt taga- maks, et ühenduse nimikogused oleksid fikseeritud vähe- malt nende toodete puhul, mida tarbijatele kõige rohkem müüakse. Kuna kohustuslike nimikoguste säilitamist tuleks käsitleda erandina, välja arvatud veini- ja kangete alkohoolsete jookide sektoris, millel on teatav eripära, siis tuleks seda kogemusi silmas pidades perioodiliselt ümber hinnata, et ($ EÜTL 80, 18.3.1998, lk 27.