19/4. kd Euroopa Liidu Teataja 107 32001L0040 L 149/34 EUROOPA ÜHENDUSTE TEATAJA 2.6.2001 NÕUKOGU DIREKTIIV 2001/40/EÜ, 28. mai 2001, kolmandate riikide kodanike väljasaatmise otsuste vastastikuse tunnustamise kohta EUROOPA LIIDU NÕUKOGU, võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artik- li 63 lõiget 3, võttes arvesse Prantsuse Vabariigi algatust, (!) võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust (2) ning arvestades järgmist: (1) > Asutamislepingus sätestatakse, et nõukogu võtab vastu sis- serändepoliitikaga seotud meetmed sissesõidu- ja elamis- tingimuste ning ebaseadusliku sisserände ja ebaseadusliku elamisega seotud valdkondades. (2) > 15. ja 16. oktoobril 1999. aastal Tamperes kohtunud Euroopa Ülemkogu kinnitas soovi luua vabadusel, turvali- susel ja õigusel rajanev ala. Selleks peaks Euroopa ühise varjupaiga- ja migratsioonipoliitika eesmärgiks olema nii kolmandate riikide kodanike õiglane kohtlemine kui ka migratsioonivoogude tõhusam juhtimine. (3) Väljasaatmisotsuste tõhusama täitmise ning liikmesriikide parema koostöö tagamiseks on vaja väljasaatmisotsuseid vastastikku tunnustada. (4) = Otsused kolmandate riikide kodanike väljasaatmise kohta tuleb teha kooskõlas põhiõigustega, nagu need on tagatud 4. novembri 1950. aasta inimõiguste ja põhivabaduste kaitse Euroopa konventsiooniga, eelkõige selle artiklitega 3 ja 8, ning 28. juuli 1951. aasta Genfi pagulasseisundi kon- ventsiooniga ning nagu need tulenevad liikmesriikide ühe- sugustest riigiõiguslikest põhimõtetest. (5) > Subsidiaarsuspõhimõtte kohaselt ei ole liikmesriikidel või- malik piisaval määral saavutada kavandatava meetme ees- märki, milleks on liikmesriikide koostöö kolmandate rii- kide kodanike väljasaatmisel, ja seega on nimetatud eesmärk kavandatava meetme mõju silmas pidades pare- mini saavutatav ühenduse tasandil. Käesolev direktiiv ei lähe nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kauge- male. (1) EÜT C 243, 24.8.2000, lk 1. (2) Arvamus on esitatud 13. märtsil 2001 (Euroopa Ühenduste Teatajas seni avaldamata). (6) — Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamisle- pingule lisatud Ühendkuningriigi ja Iirimaa seisukohta käsitleva protokolli artikli 3 kohaselt teatas Ühendkuning- riik 18. oktoobri 2000. aasta kirjaga oma soovist osaleda käesoleva direktiivi vastuvõtmisel ja kohaldamisel. (7) — Taani on Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule lisatud Taani seisukohta käsitleva proto- kolli artiklite 1 ja 2 kohaselt teatanud, et ei osale käesoleva direktiivi vastuvõtmisel, ning seetõttu seda tema suhtes ei kohaldata. Võttes arvesse, et käesoleva direktiivi eesmärk on täiendada Schengeni acguis'd vastavalt Euroopa Ühen- duse asutamislepingu IV jaotisele, otsustab Taani vastavalt protokolli artiklile 5 kuue kuu jooksul pärast seda, kui nõukogu on käesoleva direktiivi vastu võtnud, kas ta võtab selle üle oma siseriiklikku õigusesse. (8) = Islandi Vabariigi ja Norra Kuningriigi suhtes on käesolev direktiiv osa Schengeni acguis' täiendamisest vastavalt 18. mail 1999 Euroopa Liidu Nõukogu ja kõnealuse kahe riigi vahel sõlmitud lepingule. Selle lepinguga ettenähtud menetluste tulemusena peaksid käesolevast direktiivist tulenevad õigused ja kohustused kehtima ka nimetatud kahe riigi suhtes ning nende kahe riigi ja Euroopa Ühen- duse liikmesriikide vaheliste suhete puhul, kellele käesolev direktiiv on adresseeritud, ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI: Artikkel 1 1. Ilma et see piiraks artiklist 23 tulenevaid kohustusi ning 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingu rakendamiseks 19. juu- nil 1990 Schengenis alla kirjutatud konventsiooni (edaspidi “Schengeni konventsioon”) artikli 96 kohaldamist, on käesoleva direktiivi eesmärk võimaldada sellise väljasaatmisotsuse tunnus- tamist, mille ühe liikmesriigi (edaspidi “otsuse teinud liikmesriik”) pädev asutus on teinud teise liikmesriigi (edaspidi “täidesaatev liik- mesriik”) territooriumil viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes. 2. Lõike 1 kohaselt tehtud otsuseid rakendatakse vastavalt täide- saatvas liikmesriigis kohaldatavatele õigusaktidele. 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata liidu kodanike pereliikmete suhtes, kes on kasutanud vaba liikumise õigust.