27.5.2011 Den Europæiske Unions Tidende L 141/1 ] (Lovgivningsmæssige retsakter) FORORDNINGER EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING (EU) Nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (kodifikation) (EØS-relevant tekst) EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 46, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske (4) og Sociale Udvalg (!), efter den almindelige lovgivningsprocedure ?), og ud fra følgende betragtninger: (1) — Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (?) er blevet ændret væsentligt ved flere lejligheder (). Forordningen bør af klarheds- og rationa- liseringshensyn kodificeres. ) (2) — Arbejdskraftens frie bevægelighed bør sikres inden for (6) Unionen. Dette indebærer afskaffelse af enhver i (1) EUT C 44 af 11.2.2011, s. 170. (?) Europa-Parlamentets holdning af 7.9.2010 (endnu ikke offentliggjort i EUT) og Rådets afgørelse af 21.3.2011. () EFT L 257 af 19.10.1968, s. 2. (?) Se bilag I. nationaliteten begrundet forskelsbehandling  mellem medlemsstaternes arbejdstagere for så vidt angår beskæf- tigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår samt ret for disse arbejdstagere til — med forbehold af de begræns- ninger, der retfærdiggøres af hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed — frit at skifte opholdssted inden for Unionen med henblik på at have lønnet beskæftigelse. Der bør fastsættes bestemmelser, der gør det muligt at nå de mål, der er fastsat i artikel 45 og 46 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde om den frie bevægelighed. Den frie bevægelighed for arbejdstagere og deres familier er en fundamental ret. Arbejdskraftens bevægelighed inden for Unionen skal være et af de midler, der, samtidig med at medvirke til at tilfredsstille medlemssta- ternes økonomiske behov, sikrer arbejdstageren mulighed for at forbedre sine leve- og arbejdsvilkår og dermed også gør det lettere for ham at opnå social fremgang. Alle medlemsstaternes arbejdstagere bør have bekræftet retten til at have beskæftigelse efter eget valg inden for Unionen. Denne ret bør anerkendes uden forskel for »permanente« arbejdstagere,  sæsonarbejdere,  grænsearbejdere  og arbejdstagere, der udfører arbejde som led i en tjenestey- delse. Retten til fri bevægelighed forudsætter, for at den objek- tivt set kan udøves i frihed og værdighed, at der sikres ligebehandling, faktisk som retlig, i alt, der vedrører den egentlige udøvelse af lønnet beskæftigelse og adgang til bolig og at hindringer, der står i vejen, for arbejdskraftens bevægelighed endvidere fjernes, især med hensyn til betingelserne for integration af arbejdstagerens familie i modtagerlandets samfund.