L 14/32 De Europæiske Fællesskabers Tidende 19. 1. 1999 KOMMISSIONENS AFGØRELSE af 6. januar 1999 i henhold til bestemmelserne i Rådets forordning (EF) nr. 3286/94 om den brasili- anske importlicensordning for stålplader (meddelt under nummer K(1998) 4468) (1999/44/EF) KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 3286/94 af 22. december 1994 om fastsættelse af fællesskabsproce- durer på området for den fælles handelspolitik med henblik på at sikre udøvelsen af Fællesskabets rettigheder i henhold til internationale handelsregler, navnlig regler fastlagt i Verdenshandelsorganisationens regi('), senest ændret ved forordning (EF) nr. 356/95 ?), særlig artikel 11 og 14, efter høring af Det Rådgivende Udvalg, og ud fra følgende betragtninger: A. Procedure (1) — Eurofer (Foreningen af Europæiske Stålprodu- center) indgav den 30. april 1997 en klage i henhold til artikel 4 i forordning (EF) nr. 3286/94 (i det følgende benævnt »forordningen«) på vegne af sine medlemmer, som både er nationale sammen- slutninger og individuelle selskaber i 12 af Den Europæiske Unions 15 medlemsstater, der tegner sig for over 90 % af produktionen af råstål i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab. (2) — Klageren påstod, at importen af flade produkter af rustfrit stål til Brasilien er undergivet ikke-automa- tiske importlicenser. Efter Eurofers opfattelse ændrede de brasilianske myndigheder, der er ansvarlige for importlicensudstedelsen, praksis i maj 1996, således at de kun udstedte licenser, hvis der var fastsat en betalingsfrist på højst tredive dage for den vare, der skulle importeres. Klageren nævnte, at de brasilianske myndigheder hverken havde givet meddelelse om ændringen eller en forklaring på, hvilket retsgrundlag der lå til grund for at afvise licensansøgninger fra importører af fællesskabsvarer, og at ændringen tilsyneladende skyldtes interne retningslinjer i den brasilianske administration. ()) EFT L 349 af 31. 12. 1994, s. 71. (?) EFT L 41 af 23. 2. 1995, s. 3. G) (4) (5) (6) Ifølge klageren var håndhævelsen af den nye finan- sieringsfrist gradvis blevet skærpet i november 1996, hvor man begyndte at kræve en skriftlig forpligtelse til at overholde den af importørerne af stålprodukter, og igen i januar 1997, hvor der indførtes et nyt edb-kontrolsystem i forbindelse med udstedelsen af importlicenser (Siscomex). Endelig pegede klageren på, at en generel ordning for valutakurskontrakter ved importbetingelser (krav om forudgående afregning af valutakurskon- trakter for importbetalinger, hvor betalingsbetingel- serne er under 360 dage) blev vedtaget den 25. marts 1997 via den brasilianske præsidents Medida Proviséria nr. 1569, som den brasilianske bank igen gennemførte ved Circular nr. 2747, der også blev vedtaget den 25. marts 1997. Eurofer påstod, at denne lovgivning ikke erstattede de særlige regler for udstedelsen af importlicenser for stålprodukter, men at den gav de brasilianske myndigheder mulighed for at håndhæve foranstaltningerne mere strengt og effektivt, specielt i forbindelse med stål- produkter. Klageren hævdede, at nævnte brasilianske praksis udgjorde en handelshindring i henhold til artikel 2, stk. 1, i forordningen, da den er en overtrædelse af Brasiliens internationale forpligtelser i henhold til WTO, og at sådanne hindringer skabte negative handelsmæssige virkninger for klageren. Klageren påstod navnlig, at den brasilianske importlicensordning for produkter af rustfrit stål var en overtrædelse af artikel XI, III:4 og X i GATT 1994 såvel som artikel 1, stk. 4, artikel 3, stk. 3, artikel 5 og artikel 1, stk. 9 i WTO-aftalen om importlicensprocedurer. Hvad angår de negative handelsmæssige virkninger, påstod klageren, at EF-producenternes og EF- eksportørernes  handel  påførtes alvorlige — af- brydelser. Med indførelsen af den nævnte importli- censordning var mange importvarer blevet holdt tilbage i importhavnen, hvilket betød store ekstra- omkostninger. Desuden betød afskaffelsen af de sædvanlige betalingsbetingelser på 180 dage, at importørerne ikke længere var i stand til at købe