L 116/36 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.5.1999 KOMMISSIONENS BESLUTNING af 29. juli 1998 om betinget godkendelse af Italiens støtte til Banco di Napoli (meddelt under nummer K(1998) 2495) (Kun den italienske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (1999/288/EF) KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Furopæiske Fællesskab, særlig artikel 92 og 93, under henvisning til aftalen om Det Europæiske Øko- nomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 61 og 62, efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger(!), jf. ovennævnte artikler, og ud fra følgende betragtninger: 1. Indledning Banco di Napoli er et tidligere offentligretligt kredit- institut. Efter lov nr. 218 af 30. juli 1990 (den såkaldte »Amato«-lov) og gennemførelsesdekreterne dertil blev banken omstruktureret gennem en adskillelse af bank- aktiviteterne og de sociale aktiviteter, idet førstnævnte blev overdraget til et aktieselskab, der var udskilt fra den tidligere offentlige virksomhed, og sidstnævnte blev overdraget til en fond, der var indehaver af bank- aktieselskabets kapital. Inden den støtteforanstaltning, som den foreliggende sag drejer sig om, ejede fonden 48,1% af aktiekapitalen i Banco di Napoli SpÅ og havde 71,2% af stemmerettighederne. Staten ejede 9,1% af aktiekapitalen og havde dermed 13,5% af stemmerettighederne. Andre aktionærer ejede 10,3 % af kapitalen svarende til 15,3 % af stemmerettigheder- ne, medens resten af kapitalen (32,4 %) bestod af børs- noterede opsparingsaktier uden stemmeret. (!) EFT C 328 af 1.11.1996, s. 23. Bankkoncernen Banco di Napoli, der består af moder- selskabet Banco di Napoli SpA, et subholdingselskab, 11 direkte og 2 indirekte kontrollerede selskaber og 16 andre store direkte og indirekte kapitalinteresser, udøvede sidst i 1994 virksomhed i hele Italien med 810 filialer, heraf 684 i Syditalien og 126 i Mellem- og Norditalien. Hertil kom en række store filialer i udlan- det, nemlig Frankrig, Luxembourg, Tyskland, Storbri- tannien, Spanien, USA og Hongkong. Koncernens virk- somhed spænder over forskellige områder, såsom finansierings- og kreditformidling, værdipapirforret- ninger, fast ejendom, factoring, leasing, formue- og investeringsforvaltning, almindelige bankforretninger og forsikringsvirksomhed. Sidst i 1993 var Banco di Napoli Italiens syvendestørste bank målt på grundlag af det samlede regnskab (samlede konsoliderede akti- ver på 126 000 mia. ITL), med en solvensgrad (9,3 %) på over mindstekravet på 8 %, men en beskeden renta- bilitet (forhold mellem driftsresultat og egenkapital på 3,8 %). I 1994 og 1995 led Banco di Napoli (i det følgende benævnt »banken«) særlig store tab på henholdsvis 1147 mia. ITL og 3 155 mia. ITL, som næsten nulstil- lede formuen og gjorde det umuligt at opfylde de kapi- talkrav, der er fastsat i reglerne om kreditvirksomhed. Disse betydelige tab skyldes mange forskellige forhold. Banken havde længe været de lokale institutters vigti- ste bankforbindelse og førte i begyndelsen af 1990'er- ne, da der allerede var ved at ske en afmatning i øko- nomien, en særdeles ekspansiv forretningspolitik, som var præget af en særlig kraftig vækst i filialnettet og i långivningen til de store industrikoncerner i Nordita- lien og de små og mellemstore virksomheder i Syditali- en. Debitorernes vanskeligheder, kombineret med util- fredsstillende kreditgivningsmetoder og utilstrækkelig risikokontrol, var afgørende for de store underskud på udlånene. Instituttets offentligretlige status har forsin- ket tilpasningen til den voksende konkurrence og ind- førelsen af de nødvendige foranstaltninger til forbed- ring af den tekniske og organisatoriske effektivitet. Personaleudgifterne holdt sig på et særdeles højt niveau, der lå over landsgennemsnittet. Politikken for erhvervelse og forvaltning af kapitalinteresser var usy- stematisk og ikke baseret på rentabilitetskriterier, og