15.1.2003 De Europæiske Fællesskabers Tidende L 973 EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDETS DIREKTIV 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 47, stk. 2, og artikel 55, under henvisning til forslag fra Kommissionen ()), under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg , efter proceduren i traktatens artikel 251 (), og ud fra følgende betragtninger: (1) — Forsikrings- og genforsikringsformidlere spiller en central rolle i forbindelse med salget af forsikrings- og genforsik- ringsprodukter i Fællesskabet. (2) — Et første skridt for at lette udøvelsen af etableringsfri- heden og den frie udveksling af tjenesteydelser for forsik- ringsagenter og forsikringsmæglere blev taget med Rådets direktiv 77/92/EØF af 13. december 1976 om foranstaltninger med henblik på at lette den faktiske udøvelse af etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for virksomhed som forsikrings- agent eller forsikringsmægler (ex gruppe 630 CITI), herunder navnlig overgangsforanstaltninger for disse former for virksomhed (%). (3) — Direktiv 77/92/EØF skulle finde anvendelse, indtil forskrifter om samordning af de enkelte medlemsstaters bestemmelser vedrørende adgang til og udøvelse af virk- somhed som forsikringsagent og forsikringsmægler trådte i kraft. (4) — Kommissionens henstilling 92/48/EØF af 18. december 1991 om forsikringsmæglere (?) er stort set blevet fulgt af medlemsstaterne og har bidraget til at sikre indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes bestemmelser om de faglige kvalifikationskrav til og registrering af forsikrings- formidlere. (5) — Der er dog stadig betydelige forskelle mellem medlems- staternes bestemmelser, hvilket skaber hindringer for mulighederne for at optage og udøve forsikrings- og genforsikringsformidling på det indre marked. Direktiv 77/92/EØF bør derfor erstattes af et nyt direktiv. (6) — Forsikrings- og genforsikringsformidlere bør kunne benytte traktatens bestemmelser om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser. () EFT C 29 E af 30.1.2001, s. 245. () EFT C 221 af 7.8.2001, s. 121. () Europa-Parlamentets udtalelse af 14.11.2001 (EFT C 140 E af 13.6.2002, s. 167), Rådets fælles holdning af 18.3.2002 (EFT € 145 E af 18.6.2002, s. 1) og Europa-Parlamentets afgørelse af 13.6.2002 (endnu ikke offentliggjort i EFT). Rådets afgørelse af 28.6.2002. () EFT L 26 af 31.1.1977, s. 14. Senest ændret ved tiltrædelsesakten af 1994. () EFT L 19 af 28.1.1992, s. 32. (7) (10) (11) (12) Forsikringsformidleres manglende mulighed for at udøve deres virksomhed frit i hele Fællesskabet hæmmer det indre forsikringsmarkeds rette funktion. En samordning af medlemsstaternes bestemmelser om faglige kvalifikationskrav til og registrering af personer, der optager og udøver forsikringsformidling, kan derfor både bidrage til virkeliggørelsen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser og til forbedringen af forbru- gerbeskyttelsen på dette felt. Forskellige typer personer og institutioner, f.eks. agenter, mæglere og kombinerede udbydere af bank- og forsik- ringsydelser (»bancassurance«), kan formidle tilbud om forsikringsprodukter. Lige behandling af udbyderne og forbrugerbeskyttelse forudsætter, at alle disse personer og institutioner er omfattet af dette direktiv. Dette direktiv indeholder en definition af »bundne forsik- ringsformidlere«, som tager hensyn til kendetegnene ved visse markeder i medlemsstaterne, og som har som formål at opstille registreringsbetingelser, der kan anvendes på disse formidlere. Denne definition er ikke til hinder for, at der i medlemsstaterne findes begreber svarende til dette, og som omfatter forsikringsformidlere, der handler for og på vegne af et forsikringsselskab under dettes fulde ansvar, men som er bemyndiget til at opkræve præmier eller beløb til kunden i overensstem- melse med de bestemmelser for finansiel garanti, der er opstillet i dette direktiv. Dette direktiv bør finde anvendelse på enhver person, hvis virksomhed består i at levere forsikringsformidler- ydelser til tredjemand på erhvervsmæssigt grundlag mod et vederlag enten i form af penge eller i en anden form for aftalt økonomisk fordel, der er knyttet til disse ydelser. Anvendelsesområdet bør ikke omfatte personer inden for andre erhverv, f.eks. skatteeksperter eller revisorer, som rådgiver om forsikringsdækning lejlighedsvis i forbindelse med udøvelsen af denne anden erhvervsvirk- somhed, eller personer, der blot formidler generelle oplysninger om forsikringsprodukter, når formålet ikke er at bistå kunden med at indgå eller opfylde en forsik- rings- eller genforsikringsaftale og heller ikke erhvervs- mæssig administration af et forsikrings- eller genforsik- ringsselskabs skadestilfælde eller taksation eller skades- afregning.