L 69/22 De Europæiske Fællesskabers Tidende 16. 3. 1999 KOMMISSIONENS DIREKTIV 1999/10/EF af 8. marts 1999 om undtagelser fra bestemmelserne i artikel 7 i Rådets direktiv 79/112/EØF, for så vidt angår mærkning af levnedsmidler (EØS-relevant tekst) KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, under henvisning til Rådets direktiv 79/112/EØF af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler (!), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/4/EF (?, særlig artikel 7, stk. 3, litra d), og stk. 4, og ud fra følgende betragtninger: I artikel 7, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 79/112/EØF præciseres det, at mængden af en ingrediens skal angives på mærkningen af et levnedsmiddel, hvis den pågældende ingrediens indgår i varebetegnelsen eller fremhæves i mærkningen; dels foreskrives det i Kommissionens direktiv 94/ S4/EF (?), ændret ved Rådets direktiv 96/21/EF ("), at der skal være en angivelse »indeholder sødestof(fer)« eller »indeholder sukker og sødestof(ferj« på mærkningen af levnedsmidler, som indeholder sådanne ingredienser; denne angivelse bør ledsage varebetegnelsen; da disse angivelser er obligatoriske efter direktiv 94/ S4/EF, skal mængden af denne eller disse ingredienser følgelig også angives i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, litra a) og/eller b), i direktiv 79/112/EØF; angivelse af mængden af sødestoffer vil ikke være afgø- rende for, om forbrugerne vælger det pågældende levnedsmiddel på indkøbstidspunktet; dels leder angivelsen af tilsætning af vitaminer og mine- raler til, at en næringsdeklaration er obligatorisk 1 over- ensstemmelse med Rådets direktiv 90/496/EØF (?; angivelse af vitaminer og mineraler anses for at udgøre en integrerende del af varebetegnelsen eller som en fremhæ- velse af en ingrediens i henhold til artikel 7, stk. 2, litra a) 33 af 8. 2. 1979, s. 1. 43 af 14. 2. 1997, s. 21. 300 af 23. 11. 1994, s. 14. 88 af 5. 4. 1996, s. 5. 276 af 6. 10. 1990, s. 40. fe»esHesesles) Mrj Mrj MEJ MEJ MJ tsEERE scrrrø og/eller b), i direktiv 79/112/EØF, og følgelig skal der være en mængdeangivelse for dem; dobbelt oplysninger af denne type er ikke nyttige for forbrugerne og kan endog vildlede dem, for så vidt som mængden i overensstemmelse med artikel 7, stk. 4, i direktiv 79/112/EØF er udtrykt i procent, medens den i næringsdeklarationen er anført i mg; derfor bør der fastsættes yderligere undtagelser fra reglen for mængdeangivelse af ingredienserne; desuden præciseres det i artikel 7, stk. 4, i direktiv 79/ 112/EØF, at den angivne mængde udtrykt i procent svarer til mængden af ingrediensen eller ingredienserne på det tidspunkt, hvor de anvendes; det nævnte stykke indeholder dog en bestemmelse om, at der kan fastsættes undtagelser fra dette princip; sammensætningen af visse levnedsmidler ændres i væsentlig grad ved kogning eller anden behandling, der medfører en tørring af ingredienserne; det viser sig nødvendigt at fastsætte en undtagelse fra den i artikel 7, stk. 4, i direktiv 79/112/EØF omhandlede beregningsmetode for mængden af disse produkter, således at det pågældende levnedsmiddels faktiske sammensætning afspejles bedre, og at det undgås, at forbrugerne vildledes; efter artikel 6, stk. 5, litra a), i direktiv 79/112/EØF finder det samme princip anvendelse for den rækkefølge hvori ingredienserne opføres på listen; den nævnte artikel 6 fastsætter dog, at der kan gøres undtagelser for bestemte levnedsmidler og ingredienser, og derfor bør der af konsekvenshensyn fastsættes tilsva- rende undtagelser for beregningsmetoden for mængde; i overensstemmelse med subsidiaritets- og proportionali- tetsprincippet som omhandlet i traktatens artikel 3 B, kan målene for den påtænkte handling, nemlig at sikre en effektiv gennemførelse af princippet om, at der skal fore- komme en mængdeangivelse af ingredienserne i levneds- midler, ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemssta- terne hver for sig, da grundreglerne er foreskrevet i fælles- skabslovgivningen; direktivet begrænser sig til det minimum, der er nødvendigt for at opfylde disse mål, og går ikke videre, end hvad der er nødvendigt herfor;