6.8.2004 Den Europæiske Unions Tidende L 261/15 RÅDETS DIREKTIV 2004/80/EF af 29. april 2004 om erstatning til ofre for forbrydelser RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 308, under henvisning til forslag fra Kommissionen ()), under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (?), under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (?), og ud fra følgende betragtninger: (1) — Et af Det Europæiske Fællesskabs mål er at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser mellem medlemsstaterne. (2) — Domstolen slog i Cowan-sagen () fast, at når fællesskabs- retten tillægger fysiske personer ret til at rejse ind i en anden medlemsstat, må beskyttelsen af vedkommendes integritet i den pågældende medlemsstat på lige fod med landets egne statsborgere og personer, som er bosat på dens område, anses for en uadskillelig bestanddel af den pågældendes ret til at bevæge sig frit. Foranstaltninger, der skal lette erstatning til ofre for forbrydelser, bør være et led i virkeliggørelsen af dette mål. (3) På mødet i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 opfordrede Det Europæiske Råd til, at der blev udar- bejdet minimumsstandarder for beskyttelse af ofrene for kriminalitet, navnlig for ofrenes adgang til domstolene og tilsvarende organer og deres ret til skadeserstatning, herunder dækning af sagsomkostninger. (4) — Det Europæiske Råd opfordrede på mødet i Bruxelles den 25. og 26. marts 2004 i erklæringen om bekæm- pelse af terrorisme til, at nærværende direktiv blev vedtaget inden den 1. maj 2004. (5) — Rådet vedtog den 15. marts 2001 rammeafgørelse 2001/220/RIA om ofres stilling i forbindelse med straffe- sager (). Afgørelsen, som er baseret på afsnit VI i trak- taten om Den Europæiske Union, giver ofre for for- brydelser mulighed for at kræve erstatning fra gernings- manden som led i en straffesag. (6) — Ofre for forbrydelser i Den Europæiske Union bør have ret til en rimelig og passende erstatning for de skader, de () EUT C 45 E af 25.2.2003, s. 69. () Udtalelse afgivet den 23.10.2003 (endnu ikke offentliggjort i EUT). () EUT C 95 af 24.4.2003, s. 40. () Sag 186/87, Sml. 1989, s. 195. () EFTL 82 af 22.3.2001, s. 1. (10) (11) (12) (13) har lidt, uanset hvor i Det Europæiske Fællesskab forbry- delsen er begået. For at lette adgangen til erstatning til ofre for for- brydelser i grænseoverskridende situationer indfører dette direktiv en samarbejdsordning, der bygger på de enkelte medlemsstaters ordninger for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser begået på deres eget område. Der bør derfor forefindes en erstatningsordning i alle medlemsstater. De fleste medlemsstater har allerede etableret sådanne erstatningsordninger, en del af dem for at opfylde deres forpligtelser i henhold til den europæiske konvention af 24. november 1983 om erstatning til ofre for volds- forbrydelser. Foranstaltningerne i dette direktiv er nødvendige for at virkeliggøre et af Fællesskabets mål; traktaten indeholder ikke anden hjemmel til vedtagelse end artikel 308, og denne artikel bør derfor anvendes. Ofre for forbrydelser vil ofte ikke kunne opnå erstatning fra gerningsmanden, fordi denne ikke har de nødvendige midler til at honorere et domspålæg om erstatning, eller fordi denne er ukendt eller ikke kan retsforfølges. Der bør indføres en ordning for samarbejde mellem medlemsstaternes myndigheder for at lette adgangen til erstatning i situationer, hvor forbrydelsen er begået i en anden medlemsstat end ofrets bopælsstat. Denne samarbejdsordning skal sikre, at ofre for for- brydelser altid kan henvende sig til en myndighed i deres bopælsstat, og skal mindske de praktiske og sproglige problemer, der opstår i grænseoverskridende situationer. I ordningen bør indgå de bestemmelser, som er nødven- dige, for at ofre for forbrydelser kan finde frem til de oplysninger, de har brug for for at indgive ansøgning, og for at samarbejdet mellem de implicerede myndigheder kan blive effektivt. Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, der navnlig af Den Euro- pæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er anerkendt som generelle principper for fællesskabsretten.