10.7.2000 De Europæiske Fællesskabers Tidende L 169/1 ] (Retsakter hvis offentliggørelse er obligatorisk) RÅDETS DIREKTIV 2000/29/EF af 8. maj 2000 om foranstaltninger mod indslæbning i Fællesskabet af skadegørere på planter eller planteprodukter og mod deres spredning inden for Fællesskabet RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 37, under henvisning til forslag fra Kommissionen, (6) under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (!), under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg ?), og ud fra følgende betragtninger: (7) (1) Rådets direktiv 77/93/EØF af 21. december 1976 om foranstaltninger mod indslæbning i Fællesskabet af skade- gørere på planter eller planteprodukter og mod deres spredning inden for Fællesskabet (?) har ved flere lejlighe- der været underkastet omfattende ændringer (%); direkti- vet bør derfor kodificeres, således at dets bestemmelser (8) kan fremtræde klart og rationelt. (2) Planteavlen er af stor betydning i Fællesskabet. (3) Udbyttet af denne avl påvirkes konstant af skadegørere. (4)  Beskyttelse af planterne mod disse skadegørere er absolut (9) påkrævet, ikke blot for at undgå en nedsættelse af udbyt- tet, men også for at forøge landbrugets produktivitet. (5) Sådan bekæmpelse af skadegørere, som finder sted inden for Fællesskabet ved hjælp af en EF-plantesundhedsord- (10) ()) Udtalelse afgivet den 15.2.2000 (endnu ikke offentliggjort i EFT). (?) EFT C 129 af 27.4.1998, s. 36. () EFT L 26 af 31.1.1977, s. 20. Direktivet er senest ændret ved Kom- missionens direktiv 1999/53/EF (EFT L 142 af 5.6.1999, s. 29). (?) Se bilag VIII, del A. ning, der skal gælde for Fællesskabet som et område uden indre grænser, har til formål systematisk at tilintet- gøre skadegørerne på stedet, men vil kan få begrænset rækkevidde, såfremt der ikke samtidig træffes foranstalt- ninger til beskyttelse mod indslæbning i Fællesskabet af disse. Nødvendigheden af sådanne foranstaltninger er allerede længe blevet indset og har ført til en række nationale for- skrifter og internationale konventioner, blandt hvilke den internationale konvention om plantebeskyttelse af 6. december 1951, der er indgået inden for De Forenede Nationers fødevare- og landbrugsorganisation (FAO), er af verdensomspændende interesse. En af de vigtigste foranstaltninger går ud på at udarbejde en fortegnelse over særligt farlige skadegørere, som det skal forbydes at indslæbe i Fællesskabet, samt en forteg- nelse over skadegørere, hvis indslæbning på visse planter eller planteprodukter ligeledes skal være forbudt. Tilstedeværelsen af visse af disse skadegørere i forbind- else med indførsel af planter og planteprodukter fra lande, der er værter for disse skadegørere, kan ikke kon- trolleres effektivt, og det er derfor nødvendigt, at der i så begrænset omfang som muligt indføres forbud mod ind- førsel af visse planter og planteprodukter eller træffes bestemmelse om iværksættelse af særlige former for kon- trol i de producerende lande. Denne fytosanitære kontrol bør begrænses til indbring- else af produkter fra tredjelande og til tilfælde, hvor væsentlige forhold giver anledning til at antage, at en af de fytosanitære bestemmelser ikke er blevet overholdt. Det er nødvendigt, at der under visse omstændigheder gives mulighed for at tillade undtagelser fra en række forskrifter; det har endvidere vist sig, at visse af sådanne undtagelser kan være lige så presserende som sikkerheds- bestemmelserne; den i nærværende direktiv fastsatte fremgangsmåde i hastende tilfælde bør derfor også gælde for disse undtagelser.