1.6.2012 г. Официален вестник на Европейския съюз г. 1421 (Законодателни актове) ДИРЕКТИВИ ДИРЕКТИВА 201213|ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ, като взеха предвид Договора за функционирането на Евро- пейския съюз, и по-специално член 82, параграф 2 от него, като взеха предвид предложението на ЕВРОПСЙСКЗТЗ комМиСсИиЯя, след предаване на проекта на законодателния акт на нацио- налните парламенти, като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (), след консултация с Комитета на регионите, в съответствие с обикновената законодателна процепура (2), като имат предвид, че: (0) Съюзът си е поставил за цел да поддържа и развива пространство на свобода, сигурност и правосъдие. Съгласно заключенията на председателството на Евро- пейския съвет, проведен в Тампере на 15 и 16 октомври 1999 г., и по-специално точка 33 от тях, принципът на взаимно признаване на присъдите и другите решения на съдебните органи следва ца се превърне в крайъгълен камък на съдебното сътрудничество по гражданскоправни и наказателноправни въпроси в рамките на Съючза, тъй като засилено взаимно признаване и необходимото сбли- жаване на законодателството биха улеснили сътрудни- чеството между компетентните органи и съдебната защита на индивидуалните права. На 29 ноември 2000 г., в съответствие със заключенията от Тампере, Съветът прие програма от мерки за прилагане на принципа на взаимно признаване на решения по нака- зателноправни въпроси (?). В увода на програмата се () ОВ С 54, 19.2.2011 г., стр. 48. () Позиция на Европейския парламент от 13 декември 2011 г. (все още непубликувана в Официален вестник) и решение на (Съвета от 26 април 2012 г. () ОВ С 12, 15.1.2001 г., стр. 10. посочва, че взаимното признаване „има за цел ца укрепи сътрудничеството межпу държавите-членки, но и да подобри защитата на индивидуалните права“. ПРИПЗГЗНСТО на принципа за взаимно признаване на решенията по наказателноправни въпроси предполага, че държавите-членки имат взаимно доверие в наказателноп- равните си системи. Обхватът на взаимното признаване зависи в голяма степен от редица параметри, които включват механизми за защита на правата на запод- озрените лица или на обвиняемите и 06ЩИ минимални стандарти, НеОбХОЦИМИ за улесняване прилагането на принципа на взаимно признаване. Взаимното признаване на решения по наказателноправни въпроси може да функционира ефективно единствено в пух на доверие, при който не само съдебните органи, а всички участници в Ннаказателния процес приемат решенията на съдебните органи на другите държави- членки като равностойни на своите, което предполага не само цоверие в адекватността на правилата на другите пържави-членки, но и доверие, че тези правила се прилагат правилно. Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (по-нататък „Хартата“) и член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (по-нататък „ЕКПЧ“) провъзгласяват правото на справедлив процес. Член 48, параграф 2 от Хартата гарантира зачитане на правото на защита. Член 6 от Хартата и член 5 от ЕКПЧ провъзгласяват правото на свобоца и сигурност на лицата. Ограниченията на това право не може да надхвърлят ограниченията, позволени по смисъла на член 5 от ЕКПЧ и изведени в съцебната практика на Европейския съд по правата на човека. Въпреки че всички държави-членки са страни по ЕКПЧ, опитът показа, че това обстоятелство само по себе си не осигурява достатъчна степен на доверие в наказателноп- равните системи на другите държави-членки. Укрепването на взаимното доверие изисква подробни правила за защитата на процесуалните права и гаранции, произтичащи от Хартата и от ЕКПЧ.