244 Официален вестник на Европейския съюз 15.7 32001К2375 6.12.2001 ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ 1321 РЕГЛАМЕНТ (ЕО) Ме 2375|2001 НА СЪВЕТА от 29 ноември 2001 година за изменение на Регламент (ЕО) Ме 4662001 на Комисията за определяне на максималното съдържание на някои замърсители в храните (текст от значение за ЕИП) СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ, като взе предвид ДОГОВОРЗ за създаване на Европейската ОбЩНОСТ, като взе предвид Регламент (ЕИО) Ме 31 5/93 на Съвета от 8 фев- руари 1993 г. за определяне на общностни процелури относно замърсителите в храните ()), и по-специално член 2, параграф 3 от него, като взе предвид предложението на КОМИСИЯТЗ, като има предвид, че: () ( е) Регламент (ЕО) Ме 466/2001 на Комисията (2) постановява, че храните не трябва при пускането им на пазара да имат по-високо съпържание на замърсители от това, предвидено в настоящия регламент. Терминът „диоксини“ обхваща група от 75 полихлорирани дибензо-пара-диоксини (ПХДД) и 135 полихлорирани цдибензофуранови (ПХДФ) производни, от които 17 предизвикват  токсикологична  загриженост. Най- токсичното производно е 2,3,7,8-тетрахлордибензо-пара- цдиоксин (ТХДД), класифицирано от Межпународната агенция за изследване на рака и други уважавани междуна- родни организации като вероятен канцероген за човека. Научният комитет по храните (НКХ), паралелно със Светов- ната здравна организация (СЗО), заключава че канцерогенният ефект на диоксините не се проявява при съдържание под една определена граница. Други неблаго- приятни ефекти, като ендометриоза, невроповеденчески и имуносупресивни ефекти, се проявяват при много по-ниско съдържание и поради това се считат за важни при опреде- лянето на допустимия прием. Полихлорираните бифенили (ПХБ) са група от 209 раз- лични производни, които могат да бъдат разделени в две групи според токсикологичните им свойства: 12 произ- водни проявяват токсикологични свойства като диоксините ОВ Т. 37, 13.2.1993 г., стр. 1. ОВ Г. 77, 16.3.2001 г., стр. 1. и пораци това често са наричани „диоксиноподобни ПХБ“. Останалите ПХБ не проявяват  диоксиноподобна токсичност, а имат различен токсикологичен профил. Всяко производно от диоксините или диоксиноподобните ПХБ проявява различно ниво на токсичност. За да може да се оцени токсичността на тези различни производни, е въведено понятието за фактор на токсична еквивалентност (ФТЕ), за улесняване на оценката на риска и регулаторния контрол. Това означава, че аналитичните резултати, свър- зани с всеки от 17-те индивидуални диоксинови произ- водни и с 12-те диоксиноподобни ПХБ производни, се изразяват чрез проста количествена единица: „токсична еквивалентна концентрация на ПХДД“ (ТЕК). Диоксините и ПХБ са изключително устойчиви на хими- ческо и биологично разграждане и поради това се задържат в околната среда и се натрупват в хранителните вериги за животни и хора. Повече от 90 96 от излагането на хората на диоксин произ- тичат от храните. Храните с животински произход обикно- вено допринасят с ПРИбПИЗИТеПНО 80 96 за цялостното изла- гане. Заразяването на животните с диоксин произтича предимно от храните за животни. ПОРЗПИ това тези храни, и в някои случаи почвата, предизвикват загриженост като потенциални източници на диоксин. Научният комитет по храните (НКХ) прие становище относно оценката на риска от диоксини и диоксинопо- добни ПХБ в храните на 30 май 2001 г., осъвременено на базата на нова научна информация, която е станала достъпна след приемането на становището на НКХ по нас- тоящия въпрос на 22 ноември 2000 г. НКХ фиксира допус- тим седмичен прием (ДСП) на диоксини и диоксинопо- добни ПХБ от 14 ре СЗО-ТЕК |ке телесно тегло. Оценките за излагането показват, че значителна част от населението на Общността има хранителен прием, надхвърлящ ДСП. Определени групи от населението в някои страни могат да бъдат изложени на по-висок риск, дължащ се на особените им хранителни навици.