31.7.2009 г. Официален вестник на Европейския съюз г. 200/25 РЕГЛАМЕНТ (ЕО) Ме 6622009 НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА от 13 юли 2009 година за установяване на процедура за договарянето и сключването на споразумения между държави- членки и трети държави по СПСЦИфИЧНИ въпроси на приложимото право към договорни и извъндоговорни задължения ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ, като взеха предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 61, 6уква в), член 65 и член 67, параграф 5 от него, като взеха предвид предложението на КОМИСИЯТЗ, в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 от Дого- вора ()), като имат предвид, че: () Трета част, дял ГУ от Договора дава правното основание за приемане на законодателство на Общността в сферата на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси. Съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси между държави-членки и трети държави по традиция се регламентира със споразумения между държавите-членки и третите държави. Тези споразумения, чийто брой вече е значителен, често отразяват специалните връзки между държава-членка или пържави-членки и трета държава или трети държави и тяхната цел е да предоставят адекватна правна рамка за задоволяване на специфичните потребности на заинтересованите страни. Съгласно член 307 от Договора държавите-членки трябва ца предприемат всички необходими мерки за премахване на несъответствията между достиженията на правото на Общността и международни споразумения, сключени между държави-членки и трети държави. Това може да включва необходимостта от предоговаряне на такива споразумения. С цел предоставяне на подходяща правна рамка в отговор на СПСЦИфИЧНИТС ПОТРСбНОСТИ на пържава-членка във връзка с нейните отношения с трета пържава е възможно да има явна НеОбХОДИМОСТ от сключване на нови споразумения с трети държави, отнасящи се до областите на гражданското правосъдие, които попадат в приложното поле на дял ТУ от трета част от ДОГОВОРЗ. () Становище на Европейския парламент от 7 май 2009 г. (все още непубликувано в Официален вестник) и решение на (Съвета от 7 юли 2009 г. (5) (6) В своето Становище 1103 от 7 февруари 2006 г. относно сключването на новата Конвенция от Лугано Съдът на Европейските общности потвърди, че Общността е придобила изключителна компетентност за сключването на международно споразумение, подобно на Конвенцията от Лугано, с трети държави по въпроси, засягащи разпоредбите, установени в Регламент (ЕО) Ме 4412001 на Съвета от 22 декември 2000 г. относно компе- тентността признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (2) (Брюксел 1). Съгласно член 300 от Договора Общността е тази, която сключва споразумения межпу Общността и трета държава по въпроси, попадащи в изключителната компетентност на Общността. Член 10 от Договора изисква от държавите-членки да съдействат за постигането на задачите на Общността и ца се въздържат от предприемането на каквито и да е мерки, които биха могли да застрашат постигането на целите на Договора. Това задължение за лоялно сътруд- ничество е с общо приложение и не зависи от това, дали компетентността на Общността е изключителна или не. По отношение на споразуменията с трети държави относно специфични въпроси от областта на гражданското правосъдие, които попадат в изключителната компе- тентност на Общността, следва да се създаде послед- ователна и прозрачна процедура, чрез която да се разрешава на държава-членка да изменя действащо споразумение или да договаря и сключва ново спора- зумение, по-специално когато самата Общност не е обявила намерението си да упражни външната си компе- тентност за сключване на споразумение посредством вече съществуващ мандат за водене на преговори или на предвиден мандат за водене на преговори. Тази процепдура не следва да засяга изключителната компе- тентност на Общността и разпоредбите на членове 300 и 307 от Договора. Тя следва да бъде разглеждана като изключителна мярка и следва да бъде с ограничено приложно поле и срок. Настоящият регламент не следва да се прилага, ако Общността вече е сключила споразумение със същия предмет със съответната трета държава. ДВС споразумения следва да се разглеждат като отнасящи се до един и същи предмет само ако и до степента, в която регулират по същество еднакви СПСЦИфИЧНИ правни въпроси. РаЗПОРСДбИ, в които само се изразява ОбЩО намерение за сътрудничество по такива въпроси, не следва да се считат за отнасящи се до един и същи предмет. (3) ОВ Г 12, 16.1.2001 г., стр. 1.